Пол Дохърти

Божият гняв

( книга 4 от " Скръбните мистерии на брат Ателстан")

На дъщеря ми Александра

ПРОЛОГ

Мъжът, който чакаше в ъгъла на запустялото гробище между Пуър Джуъри и Сайбет Лейн подскочи, когато една сова изкряска на стария тис над него и разпери призрачни криле, за да полети като ангел на мрака над отъпканата трева и храсталаците. Наблюдателят видя как птицата се спуска върху пищящата си жертва, а после се издига с лекота, като облак дим на фона на звездното небе. Мъжът потръпна и изруга. Помнеше историите от детството си за Променящите се — магьосници, създания на мрака, които променяха формата си и бродеха из такива самотни, пусти места. Нощта беше топла, но го побиха тръпки. Времената бяха смутни. През деня се беше смял на слуховете: на историите за котва и въже, които се спуснали от облак и се забили в могила край Тилбъри, как кралят на пигмеите, с огромна глава и свирепо лице, бил видян да язди козел през гората, а дяволи, дребни като съсели, се кикотели и скачали като риби в мрежа в тревата около бесилката в Тайбърн. Подобни истории бяха огледало на времената и повтаряха пророческите думи: „Злочесто е кралството, в което кралят е дете!“

Пророчество, което сега се сбъдваше в Англия: златокосият Ричард беше още дете, а държавните дела бяха в алчните ръце на чичо му, регентът Джон Гонт, херцог Ланкастър, който като че ли не беше в състояние да изцери раните на кралството. Френски галери нападаха и ограбваха градовете по крайбрежието край Тясното море. На север шотландците се изсипваха през границата и вилнееха, отдавайки се на палежи и плячкосване, а в графствата около Лондон селяните, измъчени от данъци и приковани към земята, горчиво протестираха срещу земевладелците и готвеха кървав бунт.

Но Гонт беше хлъзгав като риба: тъй като непокорната Камара на общините в парламента не му позволяваше да увеличи данъците, сега беше направил чудо, обединявайки враждуващите лондонски гилдии, за да взема пари от богатите граждани и търговци. На това трябваше да се сложи край. На наблюдателя в сенките му се искаше да има по-лесен начин. Той прехапа устни. Гонт трябваше да бъде унищожен, налагаше се. Когато започнеше въстанието, в кралството щеше да бъде наложен нов ред и Голямата общност, както се наричаха селските водачи, щеше да реши кой да живее и кой да умре, кой да управлява и кой да търгува. По-благоразумните градски управници вече се опитваха да се сприятелят с тези хора.

— Тук съм.

Мъжът подскочи. Причуваше ли му се?

— Тук съм — повтори ниският гърлен глас.

— Къде?

— Обкръжен си. Не мърдай. Не бягай. Само чуй какво ще ти кажа.

— Как се казваш? — попита мъжът, опитвайки се да овладее препускането на сърцето си и паниката, която смразяваше вътрешностите му.

— Аз съм Ira Dei — отвърна гласът от мрака на гробището.

— Аз съм Гневът Божи. И Божият гняв ще се изсипе върху онези, които жънат там, където не са сели, които печелят оттам, откъдето нямат право и които мачкат бедните земеделци, сякаш са червеи.

— Какво искаш?

— Да обновя всичко. Да въведа това кралство в ерата на невинността, защото:

„Когато Ева е предяла, а Адам копал земята,

къде тогаз е бил аристократът? “

Мъжът кимна. Беше чувал това нескопосано стихче, припявано като химн от селяните, които искаха да отидат в Лондон, да изпепелят града, да хванат чичото на краля, да му отсекат главата и да понесат начело на шествие същата тази глава, набита на кол.

— С нас ли си? — попита гласът.

— Разбира се — изломоти мъжът.

— Напредват ли плановете на регента?

— Пиршеството е утре вечер.

— Тогава трябва да действаш. Направи това, което искаме, и ще те смятаме за наш приятел.

— Имам план — отвърна мъжът. — Слушайте…

— Мълчи! — отвърна грубо гласът. — Ако искаш да бъдеш един от нас, попречи на амбициите на Гонт. Не ни засяга как ще го направиш, но все пак ще те наблюдаваме. Сбогом.

Мъжът се взря в мрака. Чу изпращяване на клонче, глас на сова, но когато извика, думите му отекнаха кухо в тишината.

На една миля на юг оттам, по черните, вонящи води на Темза, друга фигура с качулка на главата вкара малката си лодка между водорезите на Лондонския мост. Мъжът върза внимателно въжето за ръждясалата халка и започна да се изкачва по дървените греди към окървавената решетка и коловете с отрязани глави, които се взираха невиждащо над реката. Изруга, после се усмихна.

— Ама каква нощ съм избрал — прошепна си той.

Реката вонеше като нужник, защото боклукчийските баржи, пълни със смет и човешки изпражнения, цяла вечер бяха изхвърляли товара си във водата; вонята щеше да се задържи дни наред. Въпреки това крадецът трябваше да действа бързо: френският пират беше екзекутиран предишната вечер и главата му щеше да е още прясна, кожата — чиста, а очите нямаше да са изкълвани от гарваните. Все пак трябваше да бъде внимателен: носеха се слухове, че градските власти и особено дебелият гигант сър Джон Кранстън, кралският коронер, подозират, че твърде много отрязани крайници и отсечени глави изчезват от Лондонския мост.

Облечен изцяло в черно, с тежки ботуши, които щяха да му помогнат да се задържи върху хлъзгавите перила, крадецът стигна до терасата под окървавените колове. Сгуши се в мрака и напрегна слух, за да различи отделните шумове: баржа с гуляйджии, пияни като лордове, които се връщаха от вертепите на Съдърк към кея Ботолф; плискането и ромона на реката, далечните викове от двата бряга; шумът от корабите, които се подготвяха да потеглят със сутрешния прилив, и тежките стъпки на пазачите, които се разхождаха напред-назад край входа към моста.

Крадецът изчака малко, затаил дъх, докато накрая стражите явно се умориха и отидоха да се стоплят над малкия си мангал. Той се изкачи с лекота върху моста и се промъкна като котка към дългите колове, които стърчаха на фона на небето с грозния си товар. Трябваше да внимава. Имаше много екзекуции, много отсечени глави. Не искаше да сбърка. Беше идвал и предишната вечер, когато изложиха главата, но можеше да са я преместили след това. После видя малка локва кръв в основата на един кол. Усмихна се, внимателно издърпа кола, освободи главата от края му, сложи я в торбата си и се прехвърли през перилата, за да слезе до очакващата го лодка.

На брега на Темза, където се намираше Съдърк с лабиринтите си от мръсни, бедняшки улички, в кръчмите още светеше и опитните крадци и всякакви други престъпници се занимаваха с нечестивите си дела: взломаджиите, апашите и побойниците дебнеха каква печалба ще им донесе нощта. И други бяха заети: ловците на котки търсеха евтина кожа и месо, които могат да продадат; събирачите на кучешки изпражнения, които продаваха вонящите торби на щавачите, и хората без постоянна работа, които минаваха от пивница на пивница, търсейки възможност да бъдат наети, още преди денят да е започнал. Улиците бяха шумни, но в голямата триетажна къща с кръстосани по фасадата греди, която явно беше виждала по-добри дни, цареше мрак и тишина.

Собственикът и жена му стояха като вкаменени на вратата на стаята на дъщеря си. Виждаха на светлината на единствената свещ през разтворените завеси на балдахина, че тя седи, облегната на възглавниците. Докато чакаха ужасът да започне, мъжът погледна умолително момичето.

— Елизабет, пак ли ще дойде? — попита той.

Бледата му дъщеря мълчаливо отвърна на погледа му, но очите й бяха стъклени и невиждащи.

— О, Елизабет — прошепна мъжът, — защо ни причиняваш това?

— Знаеш защо! — внезапно изкрещя момичето и се приведе напред. — Ти уби майка ми, за да се ожениш за тази кучка! — тя посочи с пръст златокосата си, красива мащеха.

— Не е вярно — отвърна той. — Елизабет, майка ти се разболя и умря. Нищо не можех да направя.

— Лъжи! — изпищя момичето.

Мъжът и съпругата му гледаха ужасени младото момиче, което се превръщаше в друг човек, щом паднеше мрак. В свирепа кавгаджийка, нощна вещица, която твърдеше, че духът на майка й я посетил, за да изобличи и двама им като убийци, заговорници, отровители.

— Слушайте! — изсъска тя. — Мама идва пак!

Мъжът свали ръката си от раменете на жената, тръпка премина по гръбнака му, космите на тила му щръкнаха от ужас. И наистина, в цялата къща започна да се чука и тропа. Първо на долния етаж, после шумът тръгна нагоре, сякаш някой пълзеше между стената и ламперията — бавно и предпазливо, като създание, пръкнало се от ада, което се промъква към спалнята. Чукането се засили, изпълни цялата стая. Мъжът запуши ушите си с длани.

— Спри! — извика той. Извади разпятието от колана си и го насочи към бледата си дъщеря. — В името на Иисус Христос ти заповядвам да престанеш!

Но чукането продължи — отекващ тропот, който заплашваше да го влуди.

— Не издържам повече — изсъска жената до него. — Уолтър, не мога!

И тя изтича надолу по стълбите, оставяйки съпруга си смразен от ужас. Внезапно чукането спря. Момичето се наведе напред. Гарвановочерната коса, прибрана в стегнат възел на тила, подчертаваше бледото й лице с толкова опъната върху костите кожа, че приличаше на череп. Мъжът пристъпи една крачка и се взря в лицето на дъщеря си, тъй бледо и сурово. Очите й бяха безжизнени — две петна черен обсидиан, които го гледаха с омраза. Нежните й червени устни бяха сгърчени в горчиво презрение.

Той се канеше да приближи още, когато тропането започна отново, бързо и вибриращо, после пак замря. Мъжът долови добре познатата противна воня. Смелостта го напусна, той падна на колене и загледа жалостиво дъщеря си.

— Елизабет — помоли я, — в името на Бога!

— В името на Бога, Уолтър Хобдън, ти си убиец!

Мъжът вдигна глава. Бледата му дъщеря го гледаше и устните й се движеха, но гласът беше на мъртвата му жена. Същата интонация, начинът, по който наблягаше на „р“ в малкото му име.

— Уолтър Хобдън, проклинам те за виното, което ми даде, с червения арсеник в него — смъртоносна отрова, която разложи стомаха ми и прекъсна живота ми, за да можеш да задоволиш мръсната си похот и скритите си желания. Аз бях твоя съпруга. Аз съм твоя съпруга. Дойдох от чистилището да те предупредя. Ще те преследвам, докато душата ти е опетнена с кръвта ми. Вярвай ми, видях мястото, приготвено за теб в ада. Трябва да си признаеш! Само когато аз получа справедливост, ти ще получиш опрощение!

Уолтър Хобдън се сви, треперещ от ужас.

— Не! Не! Не! — прошепна той. — Това не е вярно! Това е лъжа!

— Не е лъжа! — изпищя гласът.

Хобдън не можеше да издържи повече. Обърна се, измъкна се от стаята като бито куче и затича надолу по стълбите, а дъщеря му потръпна, затвори очи и се отпусна на възглавниците.

Хобдън затвори вратата на спалнята зад себе си, облегна се на нея, пое си жадно въздух и погледна с обезумели очи изпълненото със страх лице на втората си жена. Тя му подаде чаша кларет.

— Съпруже, пийни.

Той пристъпи към нея, грабна чашата от ръцете й и отпи от силното, гъсто вино.

— Какво да правя? — попита дрезгаво. — Защо Елизабет ми причинява това?

Той седна до нея на ръба на леглото. Тя стисна ръката му, докато отпиваше от виното, пръстите му бяха като ледени висулки.

— Елинор? — Уолтър я погледна над ръба на чашата. — Какво може да се направи? Обладана ли е? Нечиста сила ли се е вселила в душата й?

В острия поглед на Елинор проблесна презрение.

— Тя е лъжкиня и преструвана — подигравателно каза хубавицата. — Това е просто истерия — после нежно изтри потта от челото на съпруга си. — Уолтър, тя те мами, играе някаква дяволска игра.

— Но как е възможно? — попита той. — Ти чу тропането. Гледах ръцете й. Те бяха върху завивките. Как може да направи това? Ами ужасната миризма и онзи глас? Огледах стаята й, докато спеше и не открих нищо.

— В такъв случай — отвърна остро Елинор — тя е обладана от дух и трябва да бъде изпратена заедно с онази стара вещица, дойката си, на друго място. В болница, в лудница или…

— Или какво? — попита той с надежда.

— Ако някой се представя за духа на майка й, това по-скоро е прикрит демон, щом говори такива лъжи. В такъв случай тя и стаята трябва да бъдат пречистени и благословени.

— Но кой може да го направи?

Елизабет изтръгна чашата от пръстите му.

— Свещеници под път и над път — младата жена обви ръце около врата му и нежно го целуна по бузата. — Забрави за духовете. Дъщеря ти е измамница — прошепна тя. — И ще й дам да се разбере, задето лъже така!

ГЛАВА 1

Сър Джон Кранстън седеше в прозоречната ниша на спалнята в една къща на Милк Стрийт, близо до Уест Чийп. Взираше се през стъкления прозорец, от който се откриваше хубав изглед към църквата „Сейнт Мери Магдалин“, и наблюдаваше как заможен на вид продавач на реликви подрежда сергията си и вика, за да привлече купувачи. Кранстън се усмихна безрадостно, когато дочу думите му.

— Вижте, имам зъба на Иисус, който му паднал, когато бил на дванайсет години! Пръста на свети Силвестър! Парче от самара, на който седял Иисус, когато влязъл в Йерусалим. А в това ковчеже, специално украсено, ръката на свети Поликарп — единственото останало от него, след като лъвовете го разкъсали на арената в Рим! Хора, всички тези реликви, благословени от Светия отец, могат да направят чудеса и ще го сторят!

Кранстън наблюдаваше как около него се струпва тълпа от наивни зрители. Измамник, помисли си той. После погледна към трупа върху леглото с балдахин, увит в саван, който оставяше открито само лицето му — вече спокойно, с отворена уста и полуотворени очи.

— Съжалявам, Оливър — прошепна Кранстън на тихата стая. Той стана, приближи до леглото и погледна посивялото, изпито лице на някогашния си другар по оръжие.

— Съжалявам — повтори той. — Аз, сър Джон Кранстън, кралски коронер на Лондон, човек, който вечеря с принцове, съпруг на лейди Мод от Туенг, Съмърсет, баща на двете „кукли“, любимите ми синове Франсис и Стивън, съжалявам, че не можах да ти помогна. На теб, моя брат по оръжие, дясната ми ръка в битките срещу французите. Съжалявам, че си бил убит, а дори не мога да го докажа.

Кранстън огледа спалнята и забеляза скъпите вещи: сребърните чаши, изящно резбованите умивалник и шкафове, столовете, тапицирани с тафта, копринените завеси на балдахина, канделабъра от златен филигран.

— Каква полза за човека — промърмори Кранстън, — ако придобие цял свят, а после жена му го убие?

Той бръкна в кесията си, извади две пенита, постави ги върху очите на мъртвеца и покри лицето му със савана. Въздъхна, отиде до долния край на леглото и трепна, когато нещо претича зад гърба му.

- Проклети плъхове! — промърмори той, когато зърна охранения гризач с дълга опашка да се пъха под шкафа, драскайки по ламперията. Друг се стрелна изпод умивалника и с лекота избегна свещника, с който вбесеният Кранстън го замери.

— Проклети плъхове! — повтори той. — Градът гъмжи от тях. Жегата ги е накарала да излязат от дупките си.

Той погледна към самотния, увит труп на приятеля си. Когато пристигна, откри сър Оливър Ингам не само мъртъв от часове, но и два плъха дъвчеха ръката му. Кранстън беше наругал хубавичката млада жена на Ингам, но тя се беше усмихнала свенливо и беше казала, че е направила всичко възможно, за да запази тялото на съпруга си, откакто било намерено от слугата по-рано през деня.

— Той имаше слабо сърце, сър Джон — беше измънкала тя, опряла нежната си бяла ръка на своя „добър роднина“ Албрик Тотнес.

— Роднина, как ли не! — промърмори на себе си Кранстън.

— Обзалагам се, че двамата са се търкаляли между чаршафите, дори когато Оливър е умирал. Проклети убийци!

Той бръкна в кесията си и извади краткото писмо, което Оливър Ингам му беше пратил едва предишния ден. Седна и го прочете отново, а големите му изпъкнали очи се напълниха със сълзи.

„Умирам, стари приятелю. Направих най-голямата глупост, на която е способен един старец: ожених се за жена, два пъти по-млада от мен. Беше като брак между декември и май, но мислех, че тя ще ме обикне. Открих, че не ме е обикнала, но усмивката и докосването й ми бяха достатъчни. Сега разбирам, че ми е изменила и може би подготвя смъртта ми. Ако умра внезапно, стари приятелю, ако умра сам, това ще е убийство. Душата ми ще крещи към Бог за възмездие и към теб за правосъдие. Не ме забравяй. Оливър. “

Кранстън внимателно сгъна парчето пергамент и го прибра. Не го беше показал на никого, но вярваше, че приятелят му е бил прав. Нещо в кръвта му нашепваше „убийство“, но как би могъл да го докаже? След като прислужникът на сър Оливър го бе открил мъртъв в леглото му малко преди обяд, бяха повикали Кранстън, като негов приятел и като коронер. Когато пристигна, той завари Розамунд, младата съпруга на Ингам, да вечеря с „добрия си роднина“ в дневната долу, докато семейният лекар — оплешивяващ човечец с лисиче лице и миризлива роба — дойде да обяви, че слабото сърце на сър Оливър не е издържало и Бог е прибрал душата му.

Кранстън стана и отиде отстрани на леглото, където още се търкаляше едно гърненце, съборено от Оливър в предсмъртните му мъки. По негово настояване докторът го беше помирисал, както и любимата чаша на Оливър, после тържествено беше обявил:

— Не, сър Джон, в тези съдове тук няма нищо освен кларет и може би малко остатък от настойка от напръстник, който предписах на сър Оливър, за да подсили сърцето му.

— Може ли да е сложено повече? — беше попитал Кранстън.

— Не, разбира се! — беше отсякъл лекарят. — Какво намеквате, сър Джон? От силна настойка от напръстник чашата щеше да замирише.

Сър Джон не беше убеден и бе пратил за Тиоболд дьо Троа, собствения си лекар — човек, опитен в медицината и покровителстван от мнозина придворни. Тиоболд беше огледал внимателно трупа, чашата и гърненцето.

— Лекарят е бил прав — беше заявил той. — Сър Джон, ако сър Оливър беше изпил твърде много настойка от напръстник, по тялото му щеше да има следи. Не откривам нищо. Било е внезапен удар, а в чашата има само следи от кларет и малко настойка от напръстник, но не повече, отколкото добър лекар би предписал. Гърненцето мирише леко на настойката.

— Някакви следи от насилие? — беше попитал Кранстън.

— Никакви, сър Джон — Тиоболд беше свел очи. — Освен ухапванията от плъхове по пръстите на дясната ръка. Сър Джон — беше казал настоятелно лекарят, — сър Оливър си е легнал снощи, чувствайки се зле. Прислугата чула да казва, че се чувства отпаднал и замаян, че има болки в гърдите.

Заключил вратата на спалнята си и оставил ключа в ключалката. И прозорците са били заключени. Никой не е могъл да влезе и да му стори нещо лошо.

Сър Джон беше изсумтял, беше го отпратил и от два часа седеше в стаята, чудейки се как е било извършено убийството.

— Ще ми се Ателстан да беше тук — изстена той. — Може би щеше да забележи нещо нередно. Проклет монах! Ще ми се да дойде и да донесе онзи проклет котарак със себе си!

Кранстън имаше предвид свирепия на вид котарак Бонавентура, за когото неговият секретар и приятел твърдеше, че е най-добрият ловец на плъхове в Съдърк. Коронерът въздъхна, прекръсти се, сведе поглед и прошепна молитва за мъртвите.

— Дари вечен покой на Оливър, моя приятел — прошепна той, докато умът му се носеше назад по течението на годините.

Оливър, висок и силен, стои до него, докато френските рицари пробиват английските редици при Поатие. Грохотът на битката, цвиленето на бойните жребци, дрънченето на мечове, тихото бръмчене на стрелите, мушкането и сеченето, докато двамата заедно с още неколцина отблъскваха последната отчаяна атака на французите. Земята под краката им беше хлъзгава от кръв. Кранстън беше застанал с разкрачени крака и размахваше меча си като огромна коса срещу френските рицари, които се събираха, за да ги довършат.

Чудовищен гигант се беше устремил към Кранстън, шлемът му беше във формата на дяволска глава с широко разперени рога, жълтият му плюмаж се вееше на вечерния бриз. Съзирайки облечените му в метална броня ръце, размахващи огромна бойна брадва, Кранстън се беше дръпнал встрани, беше се подхлъзнал и паднал в калта. Очакваше да получи смъртоносен удар, но Оливър го беше заслонил, беше поел удара с щита си и приближавайки се до врага, беше забил малката си безмилостна кама между бронята и шлема.

— Дължа ти живота си — беше признал след това Кранстън.

— Някой ден ще ми се издължиш! — беше се разсмял Оливър, докато двамата седяха на бойното поле и вдигаха наздравица след наздравица с кларета, отмъкнат от френския лагер. — Някой ден наистина ще ми се издължиш.

Кранстън отвори насълзените си очи. Вдигна дясната си ръка и погледна трупа.

— Кълна се, че ще го направя! — прошепна той.

Погледна още веднъж будещия жалост труп под савана.

— В златните си дни — прошепна той — бяхме като хрътки, подгонили дивеч! Млади ястреби, кръжащи над плячката си! Ах, онези дни!

Кранстън потупа голямото си шкембе, дръпна червените завеси и излезе от стаята, като спря само за да погледне още веднъж разбитата ключалка.

Слезе с тежките стъпки на колос по стълбите и влезе в дневната, където лейди Розамунд и „роднината“ Албрик играеха на „котешка люлка“ на седалките под прозореца. Розамунд изглеждаше още по-красива в черната си рокля и старателно надипления воал в същия цвят. Тясното й лице изразяваше някакво подобие на скръб. Кранстън я стрелна с гневен поглед и погледна още по-презрително мълчаливия й млад любовник с гладко лице.

— Свърши ли, сър Джон? — Розамунд се изправи, докато оплешивяващият червендалест гигант се приближаваше към нея. Явно очакваше поне да й целуне ръка, но Кранстън стисна китката й и китката на Албрик, изправи ги на крака и ги дръпна към себе си.

— Ти, мадам, си убийца! Не, недей да се блещиш и да викаш за помощ! А ти, сър… — Албрик отмести поглед. — Погледни ме, човече! — Кранстън го стисна по-силно. — Погледни ме, копеле на курва!

Албрик вдигна очи.

— Ще си платиш за това. Ако беше достатъчно смел, щях да те предизвикам на дуел и да сваля главата от раменете ти. Не забравяй, че предложението остава в сила!

— Сър Джон, това е…

— Млъкни! — изръмжа Кранстън. — Горе лежи най-добрият другар, за когото човек би могъл да мечтае. Добър войник, умел търговец и прекрасен приятел. Сърцето на Оливър може да е било отслабнало, но той притежаваше смелостта на лъв и великодушието на светец. Той те обожаваше, двулична кучко, а ти разби сърцето му! Ти го предаде. Знам, че си го убила. Бог знае как, но ще открия! — Кранстън ги блъсна обратно. — Вярвайте ми, ще ви видя да танцувате на въжето в Смитфийлд!

Той се завъртя на пета и тръгна към вратата.

— Кранстън! — извика Розамунд.

— Да, кучко — отвърна той през рамо.

— Не съм виновна за смъртта на съпруга си.

Коронерът издаде неприличен звук с устни.

— След десет дни ще прочетат завещанието на съпруга ми. Цялото му имущество и богатство ще бъдат мои. Ще ги използвам, за да те съдя за клевета и обида!

— След десет дни — отвърна той — ще те видя в Нюгейт! Може да изнесеш от дома трупа, но нищо друго. Описал съм всичко тук!

Кранстън тръгна по коридора, опитвайки се да овладее гнева си от презрителния смях, който го изпрати. Старият слуга на Ингам, Робърт, стоеше пребледнял до входната врата.

— Сър Джон — прошепна той, — как можеш да докажеш това, което каза?

Кранстън спря с ръка на резето и погледна набръчканото, уморено лице на слугата.

— Мога и ще го направя — изръмжа той, — но разкажи ми пак какво стана вчера.

— Господарят не се чувстваше добре от дни: уморен, оплакваше се от замайване и болки в гърдите. Снощи си тръгна от вечерята с чашата си за вино. Видях го да влиза в килера и да пълни гърненцето с рядка настойка от напръстник, която после щеше да смеси с виното си, както му беше предписал лекарят. После си легнах. Той заключи вратата на стаята си и тъй като бях загрижен, останах да го пазя — гласът на мъжа трепна. — Мислех, че е добре да го оставя да се наспи, но когато камбаните на „Сейнт Мари Магдалин“ забиха за късната сутрешна молитва, се опитах да го събудя. Повиках слугите, разбихме вратата. Другото го знаете.

— Не можа ли някой да го опази от плъховете? — попита Кранстън.

— Сър Джон, къщата гъмжи от тях. Лейди Розамунд мрази котки и всякакви животни.

Сър Джон го потупа по рамото.

— Господарят ти ще получи възмездие, ще се погрижа за това. Сега се моли за душата му и се погрижи за тялото му. Един от приставите ми ще дойде да запечата стаята.

Сър Джон тръгна по Милк Стрийт и влезе в църквата „Сейнт Мери Магдалин“. Запали пет свещи пред усмихнатата статуя на Девата с младенеца.

— Една за Мод, две за „куклите“ — прошепна той, мислейки за хубавите си, здрави синове, вече шестмесечни. — Една за Ателстан и една за сър Оливър, Бог да го прости.

После коленичи, затвори очи и каза три пъти „Аве Мария“, преди да усети колко е жаден.

Излезе с тежка стъпка от църквата, мина по Милк Стрийт и влезе в опустелия Чийпсайд. Собствениците на сергии вече събираха стоката си в магазините, прибираха сергиите и оставяха широката улица на вехтошарите, проститутката, която търсеше със замаян поглед клиенти, озъбените псета и охранените улични котки, които не можеха да повярват на късмета си при вида на многобройните плъхове, ровещи се из купищата боклук и човешки изпражнения. Неколцината странстващи търговци и занаятчии, които още натрапваха услугите си, обсипаха с шеговити обиди сър Джон, който им отвърна със същото, докато бързаше, устремен като стрела към любимата си кръчма „Светият Агнец“.

Приятната топлина на помещението подейства ободряващо на коронера. Един от енорийските стражи седеше на любимия му стол с висока облегалка пред отворения прозорец, който гледаше към приятна градина. Сър Джон се изкашля и човекът побягна като подплашен заек. Кранстън седна и потропа по масата, оглеждайки одобрително тъмното полирано дърво и бялата мазилка на най-почитаното от него питейно заведение. Облиза устни и отвори по-широко прозореца с ромбовидни стъкла, за да усети уханието на лехите с билки. Някои хора избягваха „Светият Агнец“, твърдяха, че бил построен върху стара костница и бил обитаван от духове, но за Кранстън кръчмата беше като втори дом, още повече, че жената на кръчмаря го почиташе като светец.

Преди години един мошеник й казал, че може да точи вино и херес от едно и също буре. Тя глупаво се съгласила да му позволи да опита. Мъжът пробил дупка от едната страна на бурето и й казал да я запуши с пръст, докато той пробил друга дупка, от която трябвало да потече херес. Злочестата жена била принудена да запуши с пръст и нея, а през това време измамникът обрал парите й. Тя стояла ужасена, че ако извади пръстите си, цялото вино от бурето ще изтече, кръчмата ще се напълни до глезените и тя ще стане за посмешище.

За щастие, в този момент се беше появил сър Джон. Беше ударил измамника по главата, помогнал да се запуши бурето и когато престъпникът се беше свестил, Кранстън го беше накарал да застане пред кръчмата със свалени панталони и табела на врата, на която пишеше, че е мошеник.

Сега същата жена се засуети около него с голяма чаша кларет в една ръка и купа лучена супа в другата. Сър Джон се усмихна разсеяно, но с благодарност, отпи от кларета и се запита как може да изправи друг престъпник, убийцата Розамунд, пред съда. Не спираше да мисли за трупа на Оливър, оставен сам в празната стая, докато жена му се кикотеше долу с усукващия се около нея „роднина“.

Кранстън чу гласове и вдигна глава, когато продавачът на реликви, когото беше видял на Милк Стрийт, се шмугна в кръчмата.

— Измамник, затънал в грехове — прошепна коронерът.

Продавачът на реликви беше стар и накуцваше, но имаше умно лице със студено изражение, пронизващи очи и тънки устни, стиснати като менгеме. Беше добре облечен в скъпа кадифена туника и меки ботуши от червена кожа, а кесията, която висеше от бродирания му колан, бе натежала от монети. Той се усмихна и махна с ръка на коронера, който го изгледа ядно и наведе глава над чашата си. Трябваше да се прибере и да се наспи, но къщата беше празна, защото лейди Мод беше завела двете „кукли“ при роднините си в Западна Англия.

— Ела с нас, сър Джон — беше го молила тя. — Имаш нужда от почивка. Знаеш, че брат ми Ралф ще се радва да те види.

Кранстън беше поклатил тъжно глава и беше прегърнал дребната си съпруга.

— Не мога да дойда, лейди — беше отвърнал дрезгаво. — Съветът и регентът настояват да остана в Лондон.

Лейди Мод се беше измъкнала от прегръдката му и го беше попитала лукаво:

— Това ли е истината, сър Джон?

— Кълна се в Бога!

— Не богохулствай — беше настояла тя. — Кажи ми.

Сър Джон се беше заклел в честта си, че казва истината, но всъщност тя беше примесена с лъжа. Не можеше да понася Ралф, който приличаше на сестра си, колкото тебешир на сирене. Казано направо, Ралф беше най-скучният човек, когото Кранстън познаваше. Единствената му страст беше фермерството и както сър Джон сухо беше казал на Ателстан, „Ако чуеш веднъж двучасовата лекция на Ралф как да отглеждаш лук, ще ти стигне за цяла вечност!“

Въпреки това Кранстън се чувстваше гузен. Ралф беше добросърдечен, а и му беше мъчно за лейди Мод и „куклите“. Едри и пълнички, те се радваха на баща си, когато той протягаше ръка, за да ги погали по голите главички. Беше питал Ателстан на какво се смее всеки път, когато ги види, но монахът винаги добиваше сериозно изражение, прехапваше устни и казваше: „На нищо, сър Джон. Просто много приличат на теб.“

— Сър Джон! Сър Джон! Как си?

Кранстън се сепна и вдигна поглед. Ателстан се беше привел над него, смуглото му лице беше обляно в пот, а пристегнатото с черен шнур расо беше покрито с прах.

— Да ме вземе дяволът! — прошепна Кранстън. — Какво правиш тук, послушнико?

— Монах съм, сър Джон — Ателстан се усмихна, придърпа стола и седна. — Минах по Лондонския мост, за да навестя отеца игумен в „Блекфрайърс“. Позволи ми да препиша някои части от трактата по астрономия на Роджър Бейкън. Отбих се у вас и прислужницата каза, че те няма. А, между другото, просякът Лейф ти яде вечерята.

Кранстън се втренчи в монаха. Лъжеш, помисли си той. Обзалагам се, че си дошъл направо тук. Знам, че лейди Мод ти е оставила тайни наставления. И все пак му стана приятно от загрижеността на Ателстан.

— Предполагам, че искаш да те почерпя питие.

Жената на кръчмаря бързо се появи.

— Вече съм ги платил — отвърна Ателстан. — Кларет за коронера и чаша от най-студения ейл за мен — Ателстан отпи от пяната и се усмихна. — Прав си, сър Джон. В рая трябва да има кръчми.

— Какво правят нехранимайковците от енорията ти? — попита Кранстън.

— Трупат грехове като всички нас — отвърна монахът. — Бонавентура лови плъхове с дузини. Бенедикта организира празник на жътвата. Предложих да опека хляб, преди да се сетя какъв безнадежден готвач съм. Боклукчията Уоткин още враждува с копача Пайк — Ателстан се усмихна. — Жената на Уоткин блъснала Пайк на входа. Тя твърди, че бил пиян и се спънал. Една от дъщерите на Уоткин иска да се омъжи за най-големия син на Пайк.

— А семействата им знаят ли?

— Още не. Но когато разберат, крясъците ще се чуват чак в Чийпсайд. Проститутката Сесили има нов любим и съответно всеки ден е с нова рокля. Хъдъл работи по нов стенопис — Ателстан остави чашата и лицето му стана сериозно. — Има още две неща — добави той тихо и после вбесяващо млъкна.

Кранстън се вгледа замислено в монаха. Брат Ателстан беше назначен за енорийски свещеник на „Сейнт Ерконуолд“ в Съдърк и за писар на Кранстън, принуден да напусне манастира заради минали провинения. Като послушник избягал от „Блекфрайърс“ с по-малкия си брат Франсис, обожаващ героите, за да се сражават във Франция. Момчето загинало и Ателстан се върнал у дома, за да стане свидетел на скръбта на родителите си и да понесе суровото наказание, наложено му от ордена.

— Е, какви са те? — попита Кранстън сопнато.

— Вярваш ли в сатаната, сър Джон?

— Да, и той седи отсреща — Кранстън кимна към продавача на реликви, потънал в разговор с друг измамник в един ъгъл на кръчмата.

Ателстан се усмихна и поклати глава.

— Не, сър Джон, говоря за истинския сатана — забързано каза той. — Вярваш ли, че може да обсеби някого?

Сър Джон се изправи.

— Да, отче, вярвам, че има свят на духове, и че обитаваните от него създания се противопоставят на Христа и светците му. Но вярвам също, че обикновеният демон си седи на скалата в ада и плаче от завист при вида на злото, което твори човек. Защо питаш?

Ателстан започна да върти в ръце чашата си.

— Сатаната може да е дошъл в Съдърк. След службата тази сутрин една жена дойде при мен и каза, че дъщеря й е обладана. Всяка нощ тя призовава демон, за да обвини баща си, че е убил първата си жена, майка й — Ателстан примигна и погледна към чашата си. — Помоли ме да направя екзорсизъм.

Сър Джон го изгледа странно.

— Но, Ателстан, ти се сблъскваш с такива неща всеки ден.

— Знам — отвърна свещеникът и се усмихна. — Фламандката Пернел казва, че има демони, не по-големи от палеца й, които бродят в тъмните ъгълчета на къщата й, кикотят се и си говорят за нея. Преди две години боклукчията Уоткин и жена му внезапно решиха, че светът ще свърши: седнаха на покрива с цялото си семейство и всеки държеше кръст, за да прогонят демона. Единственото, което стана, беше, че покривът пропадна, Уоткин си навехна глезена и гордостта му бе засегната — Ателстан избърса уста с опакото на ръката си. — Не, сър Джон, това е различно. Само като погледнах тази жена, разбрах, че нещо лошо става в това семейство.

— И ще направиш ли екзорсизма?

— Според църковните закони всяка епархия си има екзорсист, но той може да действа само от името на епископа и се занимава с много сериозни обществени дела. Може да отнеме месеци, докато ти дойде редът да ползваш услугите му — монахът отпи от чашата си. — Помолих отеца игумен за съвет. Той ми напомни, че мой дълг е да предложа всяка възможна утеха — Ателстан направи гримаса. — Сър Джон, мисля, че ме е страх. Докато жената говореше, изпитах смразяващо усещане за зло.

Кранстън го потупа с мечешката си лапа.

— Сигурен съм, че всичко ще мине добре — промърмори той. — Не забравяй, братко, малко неща могат да уплашат стария Джак Кранстън. Проклятие! — изрева той внезапно, грабна наполовина пълната чаша на Ателстан и я запрати през помещението към дългоопашатия шкембест плъх, който се беше измъкнал иззад едно буре. Чашата не го улучи и плъхът бързо избяга.

— Сър Джон, ейлът беше хубав.

Кранстън промърмори извинение и извика да му донесат друг.

— Извинявай, братко, но градът гъмжи от проклетите гадини. Искам да си поговоря с един от твоите енориаши.

— С ловеца на плъхове Ранулф?

Ателстан се усмихна и се обърна да благодари на жената на кръчмаря, която му донесе нова чаша, а сър Джон тихичко й се извини.

— Ще можеш да си избираш ловци на плъхове — продължи Ателстан. — Ранулф прави гилдия. Искат „Сейнт Ерконуолд“ да бъде тяхната църква. След няколко дни всички ще дойдат на литургия и ще празнуват по братски. Прав си — добави той.

— Горещото време е изкарало навън безчетни изгладнели орди от косматите ти приятели — монахът отпи от чашата и я остави на масата. — Но защо си ядосан, сър Джон? Човек рядко може да те види да похабиш хубаво питие заради някакъв плъх.

Кранстън пресуши виното си, изрева за нова чаша, приведе се и започна да разказва на Ателстан за загадъчната смърт на другаря си Оливър Ингам. Монахът внимателно го наблюдаваше. Личеше си, че обикновено жизнерадостният коронер е дълбоко наранен и наскърбен от смъртта на своя брат по оръжие. Отначало сър Джон говореше със запъване, но стана гневно красноречив, докато описваше на какво е станал свидетел в къщата на Ингам. Когато свърши, той си пое шумно дъх през носа и потупа с шишкави пръсти по голямото си шкембе.

— Сигурен ли си, че е убийство, сър Джон?

— Както съм сигурен, че имам задник!

Ателстан прехапа устни и огледа вече претъпканата кръчма.

— Мога ли да помогна? — предложи той.

— Просто си помисли — каза сър Джон. — Познавам те, Ателстан. Ще се мотаеш, ще седиш и ще гледаш проклетите звезди, после ще ти хрумне някаква идея. Когато това стане, ела и ми кажи — Кранстън сръбна шумно от чашата си и облиза устни. — Ти спомена две неща, братко.

Ателстан приближи стола си.

— Сър Джон, сигурно си чул новините за нарастващото недоволство в околностите на Лондон. Селските водачи се обединяват в Голяма общност и се кълнат да превземат града. Казват, че ще го изгорят до основи, ще избият всички епископи и лордове и ще набучат главата на Гонт на кол.

Кранстън се наведе към монаха, защото тези приказки бяха държавна измяна.

— Знам, братко — прошепна той. — Данъците са тежки, реколтата още не е събрана, затворите са пълни, бесилките се огъват от трупове. Всяка седмица в града идват новини за бунтове в селата, нападенията над кралски чиновници се увеличават. Един бирник в Хъртфорд бил пребит до смърт и обесен до мъртва котка с отрязана глава, облечена като епископ — той подсмръкна. — Но какво те засяга това, братко?

— За Бога, сър Джон! Мини по улиците на Съдърк и ще видиш армия, която само чака знак: потиснатите, негодниците, главорезите и крадците. При най-малка провокация те ще преминат по Лондонския мост и градът ще гори със седмици — Ателстан заговори още по-тихо, докато чоплеше една треска на масата. — Някои от енориашите ми са замесени. Копачът Пайк, калайджията Таб… през повечето време се промъкват като невестулки в провинцията за една или друга среща.

— Ако ги заловят — промърмори Кранстън, — ще ги обесят.

— Знам. Знам и това ме тревожи. Ще има бунт, ще има смърт, убийства и жестоки гонения — Ателстан замълча. — Сър Джон, чувал ли си за човек, който се нарича Ira Dei, Божият гняв?

Кранстън кимна.

— Всички са го чували — прошепна той. — Джон Гонт е дал страшна клетва, че ще го обеси, изкорми и разчекне. Виж, Ателстан, селяните имат право да са недоволни и Бог ми е свидетел, че трябва да намерим начин да ги облекчим. Водачите им са необуздани хора — Джак Строу, свещеникът Джон Бол[1] — но зад тях стои предводителят на тайния съвет на Голямата общност, загадъчна фигура, която се нарича Ira Dei. Ръката му е дълга и много силна. Чу ли какво е станало в Олдърсгейт?

Ателстан поклати глава.

— В запусната къща дочули гробовен глас да се носи от стените. Стотици граждани се събрали да чуят това, което помислили за глас на ангел. Когато извикали „Бог да пази регента ни херцог Джон“ не получили отговор от свръхестественото създание. Когато някой извикал „Бог да пази младия крал Ричард“, гласът отвърнал „Тъй да бъде“. Когато попитали „Какво е бъдещето на херцог Джон?“, гласът подигравателно отвърнал: „Смърт и унищожение“. Войниците, които били пратени да проверят, открили вътре млада жена, която играела ролята на ангела. Седяла дни наред на позорния стълб с обръсната глава. Но — Кранстън почука с пръст по масата — Гонт вярва, че зад това стои Ira Dei. Това показва докъде се простира властта и влиянието му, добри ми монахо.

— И какво ще направи милорд Гонт?

Кранстън вдигна глава и се заслуша, когато камбаните на близката църква „Сейнт Мери льо Боу“ забиха за вечерня.

— Гонт е разтревожен. Не може да свика парламента, защото Камарата на общините е настроена враждебно. Но довечера дава голямо пиршество в Гилдхол[2] и аз трябва да присъствам — Кранстън си пое дълбоко дъх. — Регентът се надява да помири враждуващите фракции в гилдиите. Сприятели се с видните търговци на Лондон и техните предводители Томас Фицрой, Филип Съдбъри, Алегзандър Бремър, Хюго Маршъл, Кристофър Гудман и Джеймс Дени. Ще отпразнуват новото си приятелство с изобилие от храна, вино и фалшива доброжелателност.

Той се покашля, за да прочисти гърлото си.

— Добри ми монахо, един от най-способните помощници на Гонт, лорд Адам Клифорд, преговаря с тях от името на господаря си. Всяка гилдия е поставила голямо кюлче злато в ковчеже, което се пази в параклиса на Лондонската община като гаранция за добра воля и подкрепа на регента — Кранстън пресуши чашата си и стана. — И аз, скъпи братко, трябва да бъда там, за да присъствам на този фарс.

Ателстан го погледна тревожно.

— Значи ще има мир, сър Джон?

— Мир! — Кранстън се наведе към него. — Добри ми монахо — прошепна той дрезгаво, — кажи на енориашите си да внимават. Гонт смята да свика войските си и вярвай ми, лондонските улици скоро ще бъдат залети с кръв, гъста и червена като сока, който изтича от пресите за грозде.

Ателстан остави чашата си и се изправи.

— Наистина ли мислиш така, сър Джон?

— Знам го! Както ти казах, в момента Гонт се среща с нашите видни търговци в общината. Младият крал, заедно с учителя си сър Никълъс Хъси, е бил на литургия, отслужена в параклиса на общината тази сутрин. Следобед Гонт се е съветвал с шерифа сър Джерард Маунтджой за мерки срещу заговора на селяните, както и срещу онези в града, които подкрепят каузата им — Кранстън избърса белите си мустаци и брада. — И заради греховете си — въздъхна той, изпускайки облак винени пари — трябва да присъствам на този пир, където Гонт ще забавлява новите си съюзници. — коронерът изпухтя.

— Сякаш си нямам достатъчно проблеми.

— Какви, сър Джон?

— Освен смъртта на Оливър, регентът и съветниците са бесни, че някой краде останките на екзекутираните предатели от Лондонския мост и други места. Все пак, добри ми братко, какъв е смисълът да екзекутираш хора, ако не можеш да покажеш отсечените им окървавени крайници като предупреждение към бъдещите предатели? — Той хвана монаха под ръка и двамата излязоха от кръчмата. — В моя трактат за управлението на този град…

Той премлясна, а Ателстан затвори очи и се помоли за търпение. Големият труд на Кранстън за управлението на Лондон беше почти завършен и той никога не пропускаше възможност да просвети някого за теориите си как в столицата трябва да бъдат налагани закон и ред.

— В трактата си ще посъветвам да се избягва тази практика. Престъпниците трябва да бъдат екзекутирани в затвора и Короната трябва да забрани тези варварски обичаи. В древен Шумер… — Кранстън задърпа противящия се Ателстан през Чийпсайд. — В древен Шумер… — повтори коронерът.

— Сър Джон! Брат Ателстан!

Двамата се обърнаха. Пратеник с потно лице, облечен в ливреята на градския съвет, се беше облегнал на една празна сергия и се опитваше да си поеме дъх.

— Какво има, човече?

— Сър Джон, трябва да дойдеш бързо. И ти, братко. Регентът… Негово величество кралят…

— Какво има? — рязко попита Кранстън.

— Убийство, сър Джон. Сър Джерард Маунтджой, шерифът, е бил убит в Гилдхол.

ГЛАВА 2

Когато Кранстън и Ателстан отидоха в общината, те я намериха странно притихнала. Въоръжени мъже стояха в коридорите, пазеха входовете и изходите към различните дворове. Пратеникът ги поведе през тях, клатейки мълчаливо глава в отговор на въпросите на Кранстън. Заведе ги в градината, една от най-привлекателните части на комплекса от сгради — в нея имаше лехи с билки, фонтан и канал, дървени и каменни пейки, градинска беседка и тучни зелени морави. Група мъже стояха около фонтана и разговаряха помежду си. Когато Кранстън и Ателстан се появиха, те млъкнаха и се обърнаха.

— Сър Джон, чакахме те.

— Ваше височество — отвърна Кранстън, взрян в загорялото, обрамчено с брада лице на регента Джон Гонт, херцог Ланкастър, — дойдохме веднага, щом пратеникът ни намери.

Коронерът бързо се огледа, докато Гонт представяше останалите. Разпозна всички: сър Кристофър Гудман, кметът, червендалест и с изпъкнали очи, после бляскаво пременените водачи на гилдиите: Томас Фицрой от гилдията на търговците на риба, който винаги напомняше на Кранстън на шаран с нацупените си устни и изцъклени очи; Филип Съдбъри от гилдията на железарите — червендалест и червенокос, заклет пияница; Алегзандър Бремър от гилдията на търговците на платове, слаб, неприятен и сребролюбив; Хюго Маршъл от гилдията на търговците на подправки, с глава, плешива като яйце, и подпухналия сър Джеймс Дени от гилдията на галантеристите, облечен като дворцово конте с впити панталони и жакет с подплънки, отворен на врата.

Кранстън им кимна, както и на сър Никълъс Хъси, учителят на краля — младолик въпреки посребрената си коса и брада. Най-накрая поздрави лорд Адам Клифорд, довереника на Гонт, младолик, облечен в светлокафява роба, която подчертаваше бръснатото му обгоряло лице и спретнато подрязаната черна коса. Гонт завърши с представянето.

— Милорд — обади се Кранстън, ядосан на пренебрежителното отношение на регента, който дори не поздрави Ателстан. — Милорд, мисля, че познавате моя секретар и писар, брат Ателстан, енорийски свещеник на „Сейнт Ерконуолд“ в Съдърк.

Гонт се усмихна покровителствено и кимна. Кранстън хвърли гневен поглед към подсмиващия се Дени.

— Дойдохме по ваша молба, милорд регент. Казаха ни, че сър Джерард Маунтджой е бил убит. Къде, кога и как?

Гонт махна с ръка към малката беседка в далечния ъгъл на градината, скрита от очите на Кранстън от отворената врата на сградата и висока решетка, покрита с бръшлян.

— Там ли? — попита Кранстън.

— Да, сър Джерард е там.

Тонът на Гонт беше гневен, но в гласа му се долавяше и някаква ирония; изглежда нещо го забавляваше. Регентът им направи знак с ръка да влязат в беседката.

— Надявам се да имате по-голям късмет от нас.

Озадачени, Кранстън и Ателстан минаха покрай оградата и погледнаха над малка портичка в беседката. И подскочиха, когато два огромни ирландски вълкодава се хвърлиха към тях с ръмжене и лай, със зяпнали муцуни, оголили жълтите си зъби, готови да разкъсват. Кранстън и Ателстан отстъпиха.

Беседката беше просторна и хитро измислена, градина в градината: покрита с мъх каменна пейка до решетъчната ограда, тесен плочник от разноцветни камъни, масичка, която явно служеше и като баня за птици, лехи с ароматни билки. Спокойно, приятно място през дните на късното лято, стига да не беше мъжът, облегнат на оградата с дълбоко забита в гърдите кама. Гледката беше гротескна — с отворена уста, отворени и леко събрани очи трупът сякаш гледаше с учудване кървавата рана, зацапала червеникавокафявата му роба.

Кранстън огледа високомерното, жестоко и мъртво лице на лондонския шериф, от когото всички се бояха, и се върна при групата.

— Кога се случи това, милорд?

Гонт повдигна елегантно рамене, докато бършеше длани в броката на синята си златоткана роба.

— Тази сутрин бяхме на литургия, после имахме среща в залата на градския съвет. Всички се подготвяхме за пиршеството тази вечер. Сър Джерард явно е излязъл на въздух, за да изпие чаша кларет в личната си беседка, после един пазач го откри така — той направи гримаса.

— Проклетите кучета не ни позволяват да се приближим до него.

— Щом не ви позволяват — Гонт кимна към градината, където търпеливо чакаха група стрелци с туники в цветовете на Ланкастър, — трябва да бъдат убити.

Застанал до Кранстън, Ателстан наблюдаваше тези влиятелни, богати мъже. Заедно с Гонт те управляваха не само Лондон, но и кралството: тяхното сребро снабдяваше кралската армия и флот, контролираше парламента. Усети, че са стъписани от смъртта на Маунтджой, но и тайно доволни да видят мъртъв един могъщ съперник, защото шерифът, който беше и умел търговец, жадуваше за власт колкото всеки от тях. Регентът, човек с мраморно лице и желязно сърце, се бореше да овладее гнева си, защото опитът му да подчини влиятелните търговци беше грубо прекъснат от смъртта на шерифа.

— Е? — обади се рязко Гудман. — Сър Джон, ти си кралският коронер. Сър Джерард беше подло убит. Знаем кой го е направил, затова се отърви от онези кучета!

— Така ли? — сър Джон се усмихна сухо. — Хванахте убиеца на местопрестъплението?

— За Бога, човече — изръмжа Гудман, — погледни беседката. От двете страни е оградата на градината, от третата — стената на Гилдхол, а четвъртата е запречена от този навес.

Кранстън и Ателстан се загледаха в дългия, тесен навес, залепен за един от контрафорсите на сградата; покрит със стари плочи, той служеше като коридор и водеше към кухните.

— Как би могъл някой — продължи бавно Гудман, сякаш Кранстън и Ателстан бяха слабоумни — да влезе в градината, да намушка сър Джерард и да се измъкне безшумно и без да бъде разкъсан от тези кучета?

— Това, което кметът иска да каже — обади се Клифорд, — е че двете кучета бяха постоянни спътници на сър Джерард. Маунтджой беше ерген. Те му бяха вместо съпруга, деца, семейство и роднини. Единственият, който би могъл да доближи шерифа, без да разлае кучетата, е неговият иконом и камериер Филип Боскъм.

Кранстън кимна и погледна към беседката.

— Сър Джерард — продължи Клифорд — винаги се боеше от убийци. Никой тук — нито чиновник, нито съветник, нито търговец — не би се доближил до него, ако шерифът не е дал команда на кучетата си да мируват. Боскъм беше единственото изключение. Трябва да е бил той. Слугите изобщо не са чули кучетата да лаят.

Кранстън се върна назад. Застанал на безопасно разстояние, той се взря в подгизналата от кръв беседка. Двата вълкодава лежаха в краката на господаря си и от време на време го поглеждаха, сякаш очакваха да се събуди и да ги повика. Усещаха, че нещо не е наред и миризмата на кръв само ги правеше по-агресивни; обърнаха се към портичката и заръмжаха.

— Клифорд трябва да е прав — прошепна Ателстан и застана до Кранстън. — Ножът няма как да е хвърлен. Няма видимост за това. А виж колко дълбоко е забит, сър Джон.

Кранстън се съгласи.

— Къде е Боскъм сега? — попита той.

— Протестира, че е невинен — отвърна Гудман — в тъмниците в подземието. Сър Джон, чакаме. Боите ли се от кучетата?

— Донесете ми две парчета сурово месо! — извика Кранстън. — Харесваше му да кара тези надути властници да чакат.

— И канче с вода!

Гудман влезе в Гилдхол и те зачакаха, слушайки как крещи заповеди. Скоро се появи прислужник с дъска, върху която имаше две кървави пържоли и канче вода. Бутна ги в ръцете на Кранстън, погледна уплашено към беседката и изтича отново в сградата.

— Никой да не мърда! — нареди коронерът. — Джон Кранстън не се бои от никого. А тези кучета са твърде благородни, за да ги убием.

Той отиде до вратата и започна да говори тихо, посрещнат от ръмженето на кучетата. Те се вдигнаха на задни крака, размахваха огромните си лапи, големите им рошави глави стърчаха доста над портичката. Кранстън отстъпи и продължи да им говори тихо. Кучетата не спираха да лаят яростно, но накрая млъкнаха. Легнаха до вратата, загледани в този човек, който говореше спокойно и държеше вкусно миришещо месо и канче с вода. Ателстан се доближи. Сър Джон шепнеше на огромните зверове, сякаш му бяха стари приятели.

— Виждаш ли, братко — промърмори той с ъгълчето на устата си, — нито едно създание освен човека не пренебрегва добротата.

Той внимателно отвори вратата. Двата огромни вълкодава стояха мирно и махаха с опашки. Кранстън тихичко подсвирна през зъби и носейки месото и водата, изведе кучетата в градината. После сложи месото на земята. Докато кучетата лакомо го поглъщаха, позволиха на Кранстън леко да ги погали по главите и да почеше ушите им.

— Добри момчета! — прошепна той. — Бъдете добри със стария Джак.

Едно от кучетата дори спря да яде, за да го подуши. Кранстън тръгна към беседката. Кучетата се размърдаха.

— Седни!

Вълкодавите се подчиниха и Кранстън, следван от усмихнатия Ателстан, влезе в беседката.

— Затвори очи, братко.

Ателстан го направи и чу характерния звук, когато Кранстън извади камата от тялото на мъртвеца. Монахът отвори очи и се огледа.

Трупът беше паднал и лежеше по лице върху покритата с мъх скамейка. Чаша вино се беше сгушила под бръшляна, който растеше по стената на Гилдхол и докато Кранстън бършеше камата в тревата, Ателстан осъзна колко загадъчно беше това убийство. Точно срещу мястото, на което беше седял Маунтджой, се намираше покритият коридор. Оградата беше от дървени греди с процепи между тях, но недостатъчно големи, за да може някой да хвърли нож с такава сила. Стената на Гилдхол беше непреодолимо препятствие, а ако ножът беше хвърлен откъм градината, убиецът би трябвало да стои на портичката. Ателстан поклати глава. Сър Джерард или кучетата му не биха позволили на някого да приближи и да размахва опасно оръжие, без да се съпротивляват.

Монахът погледна към чакълестата пътека. Тя хрущеше под сандалите му. Дори най-тихо стъпващият убиец не би могъл да се промъкне по тази пътека и да застане на портата, без да накара кучетата да залаят яростно. Погледна нагоре покрай контрафорса, към който беше пристроен закритият коридор. Единствените прозорци бяха бойници за стрелци, твърде високо и твърде тесни, за да може някой да хвърли нож през тях със сила или точност. Погледна Кранстън, който изучаваше внимателно острието на ножа.

— Трябва да е бил Боскъм — промърмори Ателстан. — Ножът не е бил хвърлен. Виж — той посочи решетката, на която беше облегнат Маунтджой. — Ножът е пронизал открай докрай гърдите му и е одраскал оградата.

— Може би някой е прескочил оградата зад сър Джерард — предположи приближилият се Клифорд.

Монахът поклати глава.

— Съмнявам се, милорд. Очевидно сър Джерард е седял, когато е бил убит. Убиецът е трябвало да се покатери на оградата, да замахне с камата надолу и да улучи жертвата си в гърдите. Смятате ли, че шерифът или кучетата му биха позволили това?

Водачите на гилдии, водени от Клифорд и Гонт, предпазливо влязоха в малката беседка, гледайки плахо през рамо към двата големи вълкодава, които сега седяха на тревата и гледаха тъжно.

— Безопасни ли са кучетата? — тихо попита Гонт.

— О, да — разсеяно отвърна Кранстън. — Знаят, че нещо не е наред, но не ни смятат за врагове — той се изсмя. — Макар че може би сме. А сред хората тук със сигурност има един, който е враг — Кранстън се озърна. — Аз съм сър Джон Кранстън, кралски коронер — заяви той. — Ето и заключението ми. Смятам, че сър Джерард Маунтджой е убит от неизвестно лице или лица.

— Ами Боскъм? — прекъсна го Гонт.

— Може и да е той. Но видяхте ли камата, милорд? — Кранстън я вдигна.

Отначало Ателстан помисли, че е обикновена уелска кама с дълго и тънко острие, малка ръкохватка и дръжка. Но под размазаните следи от чистенето на Кранстън той видя, че на острието е гравирано нещо. Взе я от ръката на коронера и се взря.

— Ira Dei — прочете той на глас грубо надрасканите букви.

Гонт подритна гневно тревата и удари с юмруци по бедрата си.

— Проклятие! — той изгледа гневно останалите. — Тези селски негодници ни заплашват в собствения ни град, в собствените ни дворци.

— Ira Dei. - кралският наставник си проби път напред.

— Гняв Божи. Какво означава това, милорд Гонт? Трябва да кажем на краля.

— Ще уведомя племенника си, когато му дойде времето — отвърна раздразнено Гонт.

Ателстан долови дълбоката неприязън в гласа на регента и си спомни слуховете за засилващото се съперничество между Гонт и кралския наставник.

— Ira Dei — повтори бавно регентът — е самозван водач, обгърнат в мистерия.

— Водач на какво?

— На Голямата общност! — изръмжа Гонт. — Името, което селяните дават на тайния си съвет от водачи, които подготвят държавна измяна и бунт в Лондон и в земите около него. Сър, би трябвало да сте по-добре осведомен.

— Милорд — отвърна почтително Хъси, — също като негово величество кралят и аз знам само това, което ми се казва.

Гонт раздразнено отмести поглед.

— Маунтджой е мъртъв — тихо каза той. — Намушкан от някой слуга, който сигурно е бил подкупен от бунтовниците. Сър Джон, брат Ателстан, съгласни ли сте?

Кранстън гледаше камата, докато Ателстан се опитваше да сложи едрото тяло на мъртвия шериф върху скамейката. Робата на мъжа беше покрита със засъхнала кръв. Ателстан прошепна молитва за душата на шерифа, докато разглеждаше раната в гърдите му, драскотината на оградата, на която беше се облягал, както и кръвта по ръцете на мъртвия.

— Милорди — каза монахът, дишайки тежко, докато кръстосваше ръцете на мъртвеца, — сигурен съм, и сър Джон ще се съгласи с мен, че сър Джерард е бил убит с удар от тази кама. Не може да е била хвърлена, беседката е буквално запечатана, а ако убиецът е стоял на вратата, сър Джерард е щял да го види, както и кучетата му.

— Може и тримата да са били заспали — избоботи глупаво Фицрой. — Сър Джерард обичаше вино.

— Но не и кучетата — каза ехидно Дени.

— Съмнявам се — спокойно продължи Ателстан. — Тези вълкодави биха защитили господаря си от всекиго, а сър Джерард е съзнавал в продължение на поне няколко секунди, че умира. Виждате ли ръцете му? Изцапани са с кръв.

— Моят писар — прекъсна го високомерно Кранстън — изказа моите мисли — той смигна на Ателстан и се върна при вратата. — Камата не е била хвърлена. Убиецът е минал през вратата, може да я е криел. Все пак тя е дълга и тънка, няма голяма дръжка. Сър Джерард седи и си пие виното. Вдига поглед и убиецът го напада, забива камата дълбоко в сърцето му, пронизвайки тялото. В смъртна агония сър Джерард се опитва да извади камата, ръцете му се отпускат и той умира

— Кранстън огледа всички. — Мисля, че следващата стъпка е ние с писаря ми да разпитаме затворника.

Гонт се съгласи, повикаха един стрелец и коронерът и Ателстан слязоха във влажните, миришещи на плесен подземия на Гилдхол. Коридорите бяха осветени с факли, двама стрелци стояха пред килия с метална решетка високо на вратата. Кранстън надникна през нея. В килията светеше маслена лампа, поставена върху очукана маса, а затворникът лежеше свит на тесен нар. Пазачите отвориха вратата. Кранстън и Ателстан се промъкнаха вътре. Мъжът на нара изстена и седна.

На слабата светлина на лампата той изглеждаше най-злочестият и тъжен човек на света. Беше нисък и дебел, очите му, скрити в гънки тлъстина, бяха подути от плач, а косата му — сплъстена от мръсотията в килията.

Ателстан приклекна до него и погледна изнеженото, поддържано доскоро лице на иконома на мъртвия шериф. Мъжът скръсти ръце и започна да се люлее напред-назад.

— И сега какво? Какво сега? — промърмори той, докато по бузите му се стичаха сълзи. — Ще ме измъчват ли? Ще ме обесят ли? Не ми причинявайте болка.

Той хленчеше като дете и Ателстан видя синината на слепоочието му. Докосна леко мъжа по ръката и погледна към сър Джон. По очите му Кранстън разбра, че монахът вече беше заключил — този набит, нисък човечец с отпусната кожа и шишкави ръце не беше убиец.

— Тук сме, за да ти помогнем — прошепна Ателстан. Той стана и се облегна на масата, докато Кранстън стоеше с гръб към вратата. — Само ни кажи истината.

Мъжът сведе поглед, още хълцаше и раменете му се тресяха.

— Сър Джерард е мъртъв — изстена той. — А мен ще ме обесят. Невинен съм… При това денят започна така добре.

— Тогава ни разкажи всичко от начало — подкани го Ателстан. — Боскъм, регентът се вслушва в сър Джон Кранстън. Ако кажеш истината и докажеш невинността си, ще излезеш от тази килия, преди да е мръкнало.

Затворникът вдигна поглед и Ателстан видя в тъмните му, насълзeни очи да проблясва надежда.

— Денят започна така добре — повтори мъжът, после се изкашля и гласът му стана по-твърд. — Сър Джерард беше доволен от това, което предстоеше: регентът и той щяха да затвърдят дружеските отношения между гилдиите. Негово величество кралят, регентът и другите дойдоха сутринта за литургията в параклиса на Гилдхол. Сър Джерард също присъстваше. Аз и останалите прислужници стояхме отзад. Службата започна: водачите на гилдии, регентът и сър Джерард размениха целувката на мира; причастиха се, а след това дойде ред на благославянето на ключовете.

— Какво е това? — прекъсна го Кранстън.

— Като гаранция за добрите им намерения — отвърна Боскъм — водещите гилдии, както и регентът, оставиха златни кюлчета в специално направено ковчеже, подсилено с метални решетки и шест отделни ключалки. Единият ключ е у регента, а останалите пет — у предводителите на гилдии

— Боскъм потри страната си. — След това ядохме марципан и пихме сладко вино в преддверието на параклиса, после регентът, кметът, шерифът и петимата водачи на гилдии проведоха тайна среща в личните покои на шерифа. Боскъм прокара пръсти през косата си, сега сплъстена като вълча козина. — След срещата господарят ми каза, че ще иде да се порадва на личната си градина.

— Ти отиде ли там?

— Да, занесох му бокал с вино. Той се припичаше на слънце. Каза, че сутринта е минала добре и ми нареди да не го безпокоя повече — Боскъм отново се разплака. — Бях в стаята си, когато чух викове и войниците дойдоха за мен. Отведоха ме в градината и видях горкия сър Джерард. А сега — изхленчи той — ще ме обесят!

Ателстан леко го докосна по рамото.

— Успокой се, приятелю. Ти не си убиец. Сър Джон ще се погрижи да получиш правосъдие. Още един въпрос. Твоят господар сър Джерард имаше ли врагове?

Боскъм се усмихна леко.

— Врагове? — отвърна той. — Служех добре на господаря си, но за него бях само още едно куче, което да рита, ако сгреши, или да му хвърли кокал, ако се справя добре. По-добре се запитай, отче, кой не беше враг на сър Джерард, защото той нямаше приятели. Милорд Гонт го търпеше. Сър Кристофър Гудман, кметът, едва издържаше да стои в едно помещение с него, докато петимата водачи на гилдии… — Боскъм се усмихна подигравателно. — Те са влиятелни, опасни хора. Не можеха да понасят сър Джерард не само заради богатството му, но и защото заемаше висок пост в градската управа.

Ателстан се изправи.

— Стани! — заповяда той.

Боскъм се подчини.

— С тези дрехи ли беше сутринта?

— Да, но тази сутрин, братко, те бяха хубави — Боскъм подръпна бежовия си жакет и отупа кафявите си вълнени панталони, които сега бяха покрити с петна от мръсотия.

— Погледни, сър Джон — предложи Ателстан. — Този човек ли е забил кама в сърцето на сър Джерард?

— Добре — промърмори Кранстън, хвана китката на Боскъм и внимателно огледа ръкавите. — Тук няма следи от кръв — той потупа слугата така сърдечно, че горкият Боскъм едва не падна пак на леглото. — Ти не си убиец — Кранстън внезапно премлясна и Ателстан осъзна колко отдавна коронерът не е пил нищо. — Хайде, момко, да се качим горе.

Кранстън потропа на вратата. Пазачът отвори, но се опита да попречи на Боскъм да излезе.

— Разкарай се! — изрева Кранстън. — Как смееш да пречиш на кралския коронер?

Мъжът бързо отстъпи назад, мърморейки извинения, а сър Джон, почти влачейки горкия Боскъм с една ръка, ги поведе по коридора. Откриха регента и другите в градината, насядали на дървени пейки на малка тревиста полянка. Пиеха студено бяло вино, сякаш днес беше обикновен, хубав летен ден и всичко беше наред. Не обръщаха внимание на слугите, която бяха покрили с чаршаф тялото на шерифа и сега го носеха към избата, за да го сложат между бъчвите с вино, за да бъде на хладно и да не замирише.

Кранстън и Ателстан стояха встрани, докато прислужниците бързаха, ругаейки и мърморейки заради ужасния си товар.

В далечния ъгъл на градината двата големи вълкодава лежаха меланхолично на тревата, сякаш усещаха, че с привилегирования им живот е свършено. Сър Джон застана пред насядалите мъже, стиснал с една ръка пребледнелия Боскъм. Гудман скочи на крака, а другите наблюдаваха коронера с присвити очи и неодобрително изражение.

Нечестива компания, помисли си Ателстан, хора, посветили се на борбата за власт и трупането на богатство; тъмни души с престъпни умове и безгранични амбиции. Напомняха му на ловни соколи в двора на замък, които опъват каишките си, готови да полетят от пръчката и да убиват. Гудман пристъпи драматично към сър Джон.

— Този човек е наш затворник.

— А аз съм коронер на града — отвърна Кранстън.

Не беше харесвал Маунтджой, но презираше Гудман като човек, който би продал и майка си на добра цена.

— Нямаш право да го освобождаваш! — изломоти Гудман.

— Какво става, сър Джон? — попита провлечено лорд Адам Клифорд, който седеше до регента. Младежът се изправи и прикри очи от следобедното слънце. — Божичко, човече, нали няма да го обесиш сега? Още не съм ял, а и тази градина видя достатъчно насилие за днес.

Кранстън се поклони на регента.

— Милорд, ще направим жива картина. Ще бъдете ли така добър?

Без да изчака отговор, Кранстън се завъртя на пета, намигна на Ателстан и избута бедния Боскъм в личната беседка на Маунтджой. Регентът сви рамене, остави чашата с вино на земята и последва коронера. Лорд Адам се усмихна на Ателстан.

— Добре изиграно — промърмори той. — Мисля, че трябва да последваме негова светлост.

В беседката Боскъм отново започна да нервничи, тресеше се като желе, докато Кранстън го водеше към окървавената пейка.

— Така! — Кранстън се усмихна на Гонт и останалите, които стояха на вратата. — Сега, мастър Боскъм — той извади дългата си кама, — искам да ме убиеш. — Кранстън седна на пейката, без да обръща внимание на кръвта, която се съсирваше там и се усмихна на кмета. — Сър Кристофър, бихте ли ми дали чаша от виното, което пиете?

Коронерът избърса челото си с ръка и накваси устни. Гудман се канеше да възрази, но Гонт щракна с пръсти. Кметът бързо се отдалечи и се върна с пълна до ръба чаша, която пъхна в шишкавата лапа на коронера. Кранстън вдигна чашата в безмълвна наздравица към регента, после погледна нещастния Боскъм, който държеше камата така предпазливо, сякаш се ужасяваше да не пореже себе си, камо ли сър Джон.

— Така! — излая Кранстън и отпи от чашата. — Убий ме, Боскъм!

Ателстан пристъпи напред.

— Хайде, човече — промърмори той. — Направи го веднага!

Насочил камата напред, Боскъм се хвърли към сър Джон.

Ателстан не беше сигурен какво стана после. Кранстън продължи да отпива от бокала, Боскъм замахна, но в следващия миг коронерът беше избил камата от ръката му, а слугата се търкаляше на тревата. Кранстън пресуши чашата и се изправи.

— Коронерът доказа думите си — тактично се намеси Ателстан. — Боскъм дори не знае как се държи кама. Подобно на сър Джон, сър Джерард беше избухлив човек. Той щеше да окаже съпротива, да не говорим пък за кучетата му. Нещо по-важно, милорд — обърна се монахът към Гонт, — ако Боскъм беше забил камата така дълбоко, по ръцете и ръкавите му щеше да има петна от кръв. Но — добави той и помогна на Боскъм да се изправи — такива петна няма.

Гонт погледна с притворени очи Ателстан, после Боскъм. Въздъхна, изду бузи, бръкна в кесията си и хвърли една монета на Боскъм, който въпреки уплахата си я улови ловко.

— Мастър Боскъм, беше извършена голяма несправедливост. Изчакай там.

Слугата се затича като заек и седна при двата вълкодава. Гонт отиде при Кранстън и Ателстан, потърквайки с пръст ръба на чашата си.

— Щом Боскъм не го е направил — прошепна той, — кой е бил тогава?

Ателстан и Кранстън го гледаха мълчаливо.

— И по-важно — продължи Гонт, — как го е направил? Градината е оградена. Маунтджой беше войник, кучетата го пазеха. Огледахме чашата му. Не е бил упоен. Тогава как някой е успял да се доближи до такъв човек толкова, че да може да го убие? — Гонт посочи с пръст сър Джон. — Ти, милорд коронер, и секретарят ти ще бъдете мои гости на пиршеството довечера. Заповядвам ви да разкриете това убийство, и то бързо — той погледна към останалите. — Трябва да оставим нещата в способните ръце на коронера.

— Нима вече е решил другия проблем? — подигравателно подвикна Гудман.

Кранстън пламна от гняв при смеха, който думите предизвикаха. Сър Никълъс Хъси, към когото коронерът изпитваше уважение, изглеждаше притеснен.

— За какъв проблем става дума? — попита Гонт.

— О — изрева Гудман и пристъпи напред, — за главите и кървавите късове от телата на предатели, които изчезват от Лондонския мост и други места. Сър Джон от седмици се опитва да залови крадеца.

Ателстан изпита желание да цапардоса кмета в червендалестото, тлъсто лице, но вместо това сведе поглед с надеждата, че Кранстън няма да даде воля на избухливия си нрав. Сър Джон не го разочарова. Той пристъпи напред, докато лицето му се оказа само на няколко инча от това на Гудман.

— Не само ще реша този проблем — каза той шепнешком, но все пак достатъчно силно, за да го чуят и другите, — но и ви уверявам, сър, че когато приключа, на Лондонския мост ще има нови глави.

Всички си тръгнаха и се канеха отново да влязат в Гилдхол, когато Боскъм изтича и коленичи в краката на регента.

— Милорд! — изхленчи човечецът и вдигна мокрото си от сълзи лице към Джон Гонт. — Какво ще правя сега? Господарят ми е мъртъв. А кучетата?

— Имаш ли място? — попита Гонт кмета.

Гудман поклати глава. Регентът сви рамене.

— Тогава, мастър Боскъм, се радвай на това, което имаш. Поне си свободен.

— А кучетата? — изхленчи прислужникът.

— Може би ще се присъединят към господаря си. Освен, разбира се — Гонт погледна косо Кранстън, — ако коронерът не пожелае да се погрижи и за трима ви.

Кранстън изгледа жалкия човечец и двата огромни вълкодава, които изглеждаха така примирени със съдбата си. Канеше се да откаже, но съзря самодоволната усмивка на Гудман и тъжните очи на вълкодавите.

— Ще се погрижа! — отвърна той, преди Ателстан да го посъветва да е благоразумен.

Кранстън изправи Боскъм на крака, подсвирна на кучетата и тръгна към общината, усмихвайки се дяволито от ухо до ухо, когато кучетата се спуснаха след него, разпръсквайки групата влиятелни и високомерни мъже.

ГЛАВА 3

— Лейди Мод ще ме убие! — промърмори сър Джон, докато с Ателстан седяха на една градинска пейка и гледаха как двата големи вълкодава, които вече бяха уплашили до смърт прислугата на Кранстън, тичат наоколо. От време на време те идваха и слагаха големите си лапи върху дебелите крака на коронера и ближеха лицето му, а градината се изпълваше с най-цветистите ругатни на Кранстън.

Боскъм, който нямаше нужда от втора покана, беше събрал оскъдните си вещи във вързоп и беше последвал сър Джон в дома му. Сега се появи на вратата, измит и преоблечен. Носеше препълнена чаша кларет.

— Браво, човече! — промърмори Кранстън. — Вече съм благоразположен към теб — той насочи шишкав пръст към новия си иконом.

— Пет неща са важни за мен — изръмжа той. — Първо, лейди Мод. Трябва да я слушаш за всичко. Второ, грижи се за синовете ми, куклите. Трето, брат Ателстан — той леко потупа монаха по ръката — е мой приятел. Четвърто, кабинетът, където държа великия си трактат, е моето светилище. И пето, мехът ми за вино. Всъщност са два — единият виси зад вратата на килера, другият е в стаята ми. Трябва да са винаги пълни, но Лейди Мод не бива да разбере, че са два.

— Разбира се, сър Джон — и Боскъм изчезна също тъй безшумно, както се беше появил.

Кранстън отпи от кларета.

— Ще бъде добър иконом — промърмори той. — Но какво да правя с тези проклети кучета? Дявол да го вземе, Ателстан, те са достатъчно големи, за да изядат момчетата и лейди Мод на една хапка!

Ателстан прехапа долната си устна. Разбираше проблема на сър Джон, но не му хрумваше никакво решение.

— Всичко зависи от това — каза бавно той, — което ще реши лейди Мод, сър Джон — монахът сдържа смеха си. — Ако имаш късмет, просто ще изхвърли кучетата. Ако нямаш, ще изхвърли и теб.

Кранстън се оригна. Двете кучета се обърнаха и го погледнаха.

— Да му се не види, момчета! — изръмжа им Кранстън. — Как да ви нарека? Знаете ли, че онзи лицемерен негодник Маунтджой, да гори в ада, не си беше дал труда да ви даде имена? Е, аз измислих две: този със синия нашийник ще се казва Гог, а онзи с червения — Магог[3].

Двете кучета сигурно решиха, че пак е време да благодарят на новия си господар, защото се понесоха към него. Ателстан усети как сърцето му подскочи от страх, но Кранстън вдигна ръка, кучетата спряха и легнаха задъхани пред него, без да изпускат от поглед пълното му, червендалесто лице.

— Откъде имаш такава дарба да укротяваш кучета? — попита Ателстан и предпазливо скри крака под пейката.

— Още когато кокичетата ми стигаха до коленете, се разбирах с кучета — отвърна Кранстън. — Баща ми беше суров човек. Когато направех някоя беля, ме затваряше в кучкарника — както винаги, сър Джон говореше с неохота за детството си. Той посочи пособията за писане на масата пред Ателстан. — Но това с кучетата не е трудно колкото този проблем, нали?

Ателстан вдигна грубата скица на градината на Гилдхол.

— Как — промърмори той, дочуващ шумното дишане на Кранстън в ухото си, — как може да е извършено убийството?

— Остави това — изръмжа коронерът. — Да помислим кой го е извършил. По дяволите! — промърмори той и започна сам да отговаря. — Възможностите са безброй и между тях онази група кучи синове, които напълно заслужават конопен гердан!

Ателстан погледна коронера.

— Не знаех, че това те засяга толкова, сър Джон.

— Те са — продължи Кранстън, давайки воля на красноречието си — куп противни, сбръчкани, лицемерни, нацапотени лайна! — Той бутна скицата на Ателстан встрани и натроши останките от парчето хляб, което гризеше. — Този следобед в общината, скъпи послушнико…

— Монах, сър Джон!

— Все тая — промърмори коронерът. — Този следобед видяхме най-впечатляващата колекция от престъпници, красили някога това кралство — Кранстън постави хапка хляб на масата. — Водачите на гилдиите са оръдия на дявола. Толкова са натежали от лой, че ако доближиш факла до тях, ще пламнат и ще изгорят. Мразят се помежду си, презират Короната, но всеки от тях би искал да управлява Лондон. Всеки от тях или всички заедно може да са убили Маунтджой.

— Второ — още една хапка хляб се появи на масата, — имаме поддръжниците на Гонт. Бог знае какво е намислил коварният регент. Може би иска короната. Копнее да управлява лондонската тълпа, но за тази цел има нужда от златото на предводителите на гилдиите. След това — появи се трета хапка — имаме поддръжниците на краля. Нашият млад принц още не е пълнолетен, но хората от неговото обкръжение като Хъси биха искали да отнемат властта на регента и да заемат мястото му. След това имаме Голямата общност на кралството, селските водачи с тайния им съвет и загадъчния Ira Dei. И последно, имаме неизвестното. Възможно ли е Маунтджой да е убит по лични причини, а не по политически?

Кранстън понижи глас.

— Кой знае?! Може да е бил Боскъм или който и да с лондончанин. Обзалагам се, че ако свикаш среща на всички, които мразят шерифа, в катедралата „Сейнт Пол“ няма да остане място дори за правостоящи, а опашката ще се вие чак до Темза.

— Но, сър Джон, на ножа беше написано Ira Dei.

— Хайде, хайде, умни монахо! — избоботи коронерът. — Не се прави на наивен пред мен. Като че ли някой убиец се е появил, след като всички тези видни личности са се събрали в Гилдхол и е питал къде точно е шерифът, за да може да го убие!

Кранстън се поизправи на мястото си. Белите му бакенбарди потрепваха.

— Ясно е, че казвам на глас онова, което онази група лицемерни негодници тайно знае. Убиецът вече е бил в Гилдхол. Нито регентът, нито онзи дебел идиот Гудман са споменавали, че непознат е бил забелязан да се навърта около свещената им обител.

Ателстан се ухили.

— Concedo[4], o, най-проницателен от коронерите. Значи случаят е още по-заплетен?

— Разбира се.

Кранстън прибра хапките хляб.

— Ами ако има връзка между всички тези групи? — предположи той. — Нечестив съюз като между Пилат и Ирод?

— Ако случаят е такъв — отвърна Ателстан, — имаме цял списък от трудности, които не подлежат на логически анализ. Водачите на гилдии може да не са обединени. Може да са разединени или да играят двойна игра, като ухажват едновременно Гонт и селяните.

— Или по-лошо — прекъсна го Кранстън, — водачите на гилдии може да ухажват Гонт, краля и предводителите на селяните — той размаха тлъстата си ръка. — А може би само един от водачите на гилдии е предател. Или Гонт е накарал да убият Маунтджой, защото е пречел по някакъв начин на замисъла им?

Ателстан вдигна ръце.

— Съгласен съм, сър Джон. Как е бил убит сър Джерард е загадка. Кой го е убил… Би могъл да е всеки. Остава ни един въпрос: защо?

— И вече му отговорихме — Кранстън стана, потупа корема си и се усмихна на писаря си. — Може би сър Джерард е създавал твърде много проблеми на Гонт. Знаем едно — и той потропа с шишкавите си пръсти по масата. — Целта на тази игра е власт и наградата е да бъдеш господарят на замъка и да видиш унищожението на враговете си. Казвам само, че не можем да вярваме на никого.

— Според мен — отвърна Ателстан, — тъй като това убийство се случи в деня, в който Гонт заздрави съюза си с лондонските гилдии, заключението трябва да е, че смъртта на сър Джерард не е резултат от лична вражда, а опит да се провали този съюз и да се посеят семената на раздор и недоверие. А в такъв случай…

— В такъв случай какво? — прекъсна го Кранстън.

— В такъв случай, драги ми сър Джон, преди някой от нас да остарее много, ще има и друго убийство.

Ругаейки тихичко, Кранстън помете хляба от масата и загледа как Гог и Магог се втурват да проверят какво им предлага господарят им. Камбаните на „Сейнт Мери льо Боу“ забиха. Сър Джон погледна към притъмняващото небе.

— Хайде, монахо, канени сме на пиршеството, което регентът дава в Гилдхол.

— Сър Джон, трябва да се върна в енорията си.

Кранстън се ухили.

— Дявол да го вземе! Регентът те покани, трябва да дойдеш!

После влезе в къщата и с рев повика Боскъм. Докато Ателстан се миеше с купа вода в едно от кухненските помещения, сър Джон се качи в стаята си и облече роба от морав копринен брокат, поръбена със златисти ширити и смени обувките си с по-подходящи за двора. Когато се върна в кухнята, червендалестото му лице сияеше и той ухаеше като роза от ароматното масло, което беше втрил в ръцете и бузите си.

— Сър Джон, сега вече напълно приличаш на коронер. Боя се — Ателстан погледна прашното си расо, — че нямам с какво да се преоблека.

— И ти изглеждаш като това, което си — отвърна Кранстън и го потупа леко по рамото. — Беден свещеник, Божи човек, служител на Христа. Повярвай ми, Ателстан, ако увиеш кучешко лайно в златоткан плат, то пак ще си остане кучешко лайно.

След като произнесе този бисер на народната мъдрост, коронерът изрева към прислугата, прошепна на Боскъм нарежданията си за кучетата, грабна чудодейния мях и тръгна по коридора, следван от Ателстан. Сър Джон отвори вратата.

— Разкарай се! — изрева той на червенокосия еднокрак Лейф, който се беше облегнал на рамката, увесил на врата си очукана табла. Просякът сякаш всеки миг щеше да припадне от умора и глад, но Ателстан знаеше, че е ненадминат актьор с не по-малка слабост към хапването и пийването от сър Джон.

— Ох — изстена Лейф, — стомахът ми е празен.

— Тъкмо си подхожда с главата ти!

— Сър Джон, трошица хляб, чаша вода.

— Глупости! — изрева Кранстън. — Вече си изял вечерята ми! Ти си един кльощав, ненаситен негодник, Лейф.

— Сър Джон, аз съм беден човек.

— Хайде, влизай — промърмори Кранстън. — Търси Боскъм, новия ми иконом. Всъщност, като се замисля… Боскъм! — изрева той.

Дребният човек се появи безшумно като сянка.

— Това е Лейф — каза Кранстън. — Ако го оставиш, ще ми изяде къщата. Дай му вино, но не от кларета ми. Има хляб, супа и лейди Мод е оставила пай в килера.

— Благодаря, сър Джон — Лейф закуцука пъргаво по коридора.

— Между другото — Кранстън се усмихна злостно, — Лейф, приятелю, иди в градината. Имам двама нови гости, които ще се радват да се запознаете.

После той тръшна вратата зад себе си и тръгна по Чийпсайд, смеейки се тихичко.

— Сър Джон, беше ли това разумно?

— Не се бой за Лейф, Ателстан — извика Кранстън през рамо. — Той е пъргав като бълха, бяга по-бързо от теб или мен. И често го прави — добави коронерът.

Чийпсайд вече пустееше, като изключим каруците със смет и няколко проститутки, облечени в шафраненожълто, които висяха около вратите на кръчмите. Щом паднеше мрак, те и останалата градска измет — гуляйджиите, сводниците и, както се изразяваше Кранстън, „останалите нощни чудовища“ щяха да изпълзят от дупките си.

Пристигнаха пред общината и завариха сградата, обградена от кралски стрелци и войници. Кранстън изрева името си и си проби път по стълбите и към залата за аудиенции, където ги очакваше лорд Адам Клифорд.

На лицето на младия придворен изгря искрена усмивка.

— Сър Джон, брат Ателстан — той стисна топло ръцете им.

— Много се радвам да ви видя!

Кранстън погледна простия кожен жакет, вълнения панталон и високите кожени ботуши на младия благородник.

— Милорд, няма ли да присъствате на пиршеството?

Младежът направи гримаса.

— Регентът има друга задача за мен.

По погледа му Ателстан разбра, че това не му беше приятно.

— Ти си последният гост, сър Джон — прошепна той забързано. — Кралят ще дойде скоро и пиршеството ще започне. Най-добре е да побързаш.

Клифорд ги предаде на грижите на слуга с ливрея, който ги поведе нагоре и по осветени от примигващи факли коридори. Въпреки всичко Ателстан усещаше някакво напрежение; навсякъде беше пълно със стрелци с личните гербове на краля и на Гонт — бял елен и лъв, изправен на задните си крака.

— Лорд Адам ми се струва умен човек — забеляза Ателстан.

— Една здрава ябълка в бурето с гнилите — прошепна Кранстън с ъгълчето на устата си. — Той е северняк, свързал съдбата си със звездата на Гонт. Надявам се да е умен. Ако регентът падне, и той ще си отиде с него.

Най-после стигнаха до Залата на розите, разкошната, макар и малка зала за пиршества на Гилдхол. Прислужникът ги въведе и двамата примигнаха от ярката светлина на стотиците свещи. Другите гости вече бяха седнали; те обърнаха малко внимание на новодошлите и продължиха да си шушукат, докато един виночерпец отведе Кранстън и Ателстан до местата им.

— Много хубаво местенце — прошепна монахът.

— Не забравяй, братко — промърмори Кранстън, докато сядаха, — ще вечеряме с убиец!

ГЛАВА 4

Кранстън седеше на мястото си в Залата на розите, нежно обгърнал с пръсти украсения със скъпоценни камъни бокал.

— За първи път идвам тук — каза той тихо на Ателстан.

Монахът тревожно изучаваше дебелия си приятел; когато пийнеше повече, Кранстън ставаше непредсказуем. Можеше да заспи или да започне да поучава тези влиятелни мъже. Но засега коронерът изглеждаше достатъчно добре и Ателстан, който беше хапнал и пийнал скромно, огледа одобрително Залата на розите.

Помещението, което представляваше идеален кръг, му напомни на рисунката на гръцки храм, която беше видял в един часослов. Покривът беше купол, изграден от хитроумно издялани греди, които се спускаха от тавана и се събираха в средата в огромна червена роза, издялана от дърво и украсена със златен варак. Стените и рамките на тъмните амбразури бяха от дялан камък, а между колоните от порфир бяха опънати златоткани знамена с кралския герб и герба на Ланкастър. Мраморният под беше покрит с килим; от червената роза в средата му излизаха бели и пурпурни ивици, които завършваха с името на някой от рицарите на Кръглата маса. До всяко име седеше по един гост на отделна масичка, покрита със сребристобяла покривка. В горната част, на мястото на крал Артур, седеше младият Ричард с изкусно фризирана златиста коса и сребърна диадема на бялото чело. Младият крал беше облечен от глава до пети в плътна, бродирана пурпурна тъкан.

Без да обръща внимание на глъчката наоколо, Ателстан изучаваше Ричард, който оглеждаше залата, без да мигне. После улови погледа на монаха, усмихна се и палаво му намигна. Ателстан се усмихна притеснено и отмести очи. Не се боеше от Гонт, който, облечен в алена роба, седеше отдясно на краля, но знаеше колко ревнува регентът от откритата привързаност на Ричард към сър Джон Кранстън и неговия секретар. Младият крал се обърна и заговори Хъси, който седеше от лявата му страна, стискайки китката му с приятелски жест. Макар да пиеше осмата си чаша кларет, Кранстън се обърна и направи гримаса на Ателстан, защото докосване от краля по време на официално пиршество беше нарушение на етикета и същевременно висш знак за кралско благоволение.

Ателстан погледна Гонт. Беше достатъчно наблюдателен, за да забележи проблясъка на гняв върху навъсеното му лице, макар че регентът се опита да го прикрие, поглаждайки идеално подстриганите си мустаци и брада.

— Както казах — прошепна Кранстън доста високо в ухото на Ателстан — изобщо не се обичат. Сега Хъси е фаворит на краля и негов учител. Образован човек, завършил е университет — продължи сър Джон. — Чудя се какво мислят Хъси и кралят за приятелството на Гонт с водачите на гилдиите. Виж ги само тези торни червеи!

Ателстан стисна ръката му.

— Сър Джон, говори по-тихо. Добре ли се нахрани?

Кранстън се усмихна.

— Така бих искал да се храня в рая! За Бога, братко, само виж какво богатство!

Ателстан погледна чашата, чинията си и ножовете, изработени от чисто злато и сребро. Бокалът, който почти не беше докоснал по време на вечерята, беше инкрустиран със скъпоценни камъни, достатъчни с тях да се откупи и крал — част от плячката, донесена от Гонт от войните във Франция.

— Какво ядохме дотук, братко?

— Минога, сьомга, елен, глиган, лебед и паун — Ателстан се усмихна. — А още не са поднесли десерта.

Той се канеше да продължи да се шегува с Кранстън, когато внезапно Фицрой, водач на гилдията на търговците на риба, се изправи и задърпа обточената си с кожа яка. Обичайно зачервеното му лице сега беше пурпурно; той кашляше и се давеше. Другите гости гледаха смаяни. Никой не помръдна, когато Фицрой залитна към масата, обърна се леко и се стовари на земята.

Въпреки пълния си стомах Кранстън скочи на крака и се спусна към него, следван от Ателстан. Фицрой лежеше настрани, очите и устата му бяха още отворени, но Ателстан не усети в зачервения му врат да пулсира живот. Той бръкна с пръст в устата му, за да се увери, че не си е глътнал езика, мислейки, че Фицрой може да се е задавил. Прикри отвращението си, докато бъркаше с пръст в гърлото му, но не откри нищо вътре. Кранстън хвана китката на Фицрой, после сложи ръка на сърцето му.

— Мъртъв е! — изръмжа той. — Мъртъв е като някоя от проклетите си риби, Бог да го прости!

Останалите гости, включително младият крал, се спуснаха към тях сред надигналата се глъчка от викове и възклицания. Въпреки крехката си възраст Ричард си проби път напред.

— Мъртъв ли е, сър Джон?

— Да, мир на праха му, сир.

— А причината?

Ателстан сви рамене.

— Не съм лекар, ваше величество. Може би апоплексия.

— Племеннико, не бива да стоиш тук — Гонт си проби път и потупа Ричард по рамото с отрупаната си с пръстени ръка.

— Ние ще останем, чичо, докато причината за смъртта му не бъде изяснена. Ей, ти! — кралят кимна към един от кралските стрелци, които пазеха вратата. — Повикай мастър Дьо Троа!

Гонт преглътна гнева си и кимна на стрелеца, за да потвърди заповедта на племенника си. Междувременно Ателстан оглеждаше трупа.

— Не е апоплексия, сър Джон — прошепна той, — мисля, че смъртта на Фицрой не е естествена.

Останалите запротестираха шумно, но коронерът, който беше клекнал до Ателстан, вдигна пръст до устните си в знак да замълчат.

Ателстан се наведе и помириса устата на мъжа. Лъхна го на вино, месо и някаква сладко-горчива миризма, като на гниеща роза.

— Оплака ли се от някакво неразположение Фицрой преди вечерята? — попита внезапно сър Джон.

Бремър, Съдбъри, Маршъл, Дени и Гудман, които стояха един до друг, поклатиха глави.

— Беше в отлично здраве — изписука Дени.

— Има ли роднини? — попита сър Джон, все още коленичил до трупа.

— Жена и двама задомени сина. Но не са в града.

Кранстън кимна. Подобно на лейди Мод, много от съпругите на градските управници и богатите търговци напускаха града по време на горещото лято и отиваха в прохладните си имения в провинцията. Ателстан вдигна поглед и внимателно огледа тези умни и потайни мъже. Според него един от тях беше отровител. Той се изправи, прескочи тялото и седна на масата на Фицрой. В сребърната чиния все още имаше останки от пиршеството. Две чаши за вино стояха до нея, пълни до около една трета с бяло и червено вино. Ателстан взе поръбената със златен ширит салфетка, огледа я внимателно, помириса я, после направи същото с чашите и храната. Залата притихна и когато вдигна поглед, той видя, че всички го гледат с любопитство.

— Какво има, братко? — Гласът на Гонт беше изпълнен с подозрение.

— Смятам — заяви Ателстан, пренебрегвайки предупредителния поглед на Кранстън, — че мастър Фицрой не е умрял от апоплексия, а е бил отровен.

— Убит? — рязко попита Гонт.

— Невъзможно! — изсумтя Маршъл. — Какво намекваш, братко?

— Писарят ми нищо не намеква! — отвърна Кранстън и се изправи.

Ателстан покри внимателно със салфетката чинията и чашите.

— Ако секретарят ми казва — продължи с отбранителен тон Кранстън, — че някой е отровен, значи е отровен.

— Чакайте, какво значи това? — намеси се младият крал. — Ако мастър Томас е бил убит тук, убиецът му е още в залата.

Ателстан стана и отиде до един прислужник, който държеше кана с розова вода и купа. През китката му беше преметната кърпа. Монахът му се усмихна, протегна пръсти и внимателно отми лепкавата слюнка от устата на Фицрой. Старателно избърса ръцете си в кърпата и се върна при групата.

— Вярвам, че мастър Томас Фицрой е бил убит — заяви той. — Виждал съм и преди умрели от апоплексия, но те не изглеждат така. Смъртта беше твърде бърза и усетих необичайна миризма по устните му.

Могъщите водачи на гилдии се бяха втренчили в Ателстан: сега му вярваха и в самоуверените им погледи се долавяха страх и подозрение.

— Кой седеше до него? — Кранстън зададе въпроса, който никой не се осмеляваше да зададе.

— Аз — отвърна Гудман. — Седях от дясната му страна.

— А аз от лявата — добави Съдбъри. — Защо, какво намекваш?

Кранстън погледна прислужниците, които се бяха скупчили до вратата.

— Ти! — Шишкавият му пръст избра видимо уплашения иконом. — Ела тук!

Мъжът притича напред.

— Кажи ми дали мастър Томас Фицрой е ял или пил нещо, което ние не сме.

— Не, сър. Храната се сервираше от един поднос, а виното му се наливаше от същите кани, от които сипвахме и на другите.

— И аз мога да го потвърдя — обади се Бремър, водач на гилдията на търговците на платове.

— Аз също — заяви Маршъл, водачът на гилдията на търговците на подправки. — Старият Фицрой обичаше да си похапва и попийва. С Бремър тайно се обзаложихме, че Фицрой ще поиска двойна порция от всичко и чашите му ще бъдат пълнени по-често, отколкото на всеки друг. Оказах се прав — добави лукаво търговецът на подправки и стрелна с поглед Кранстън.

— Яде и пи повече дори от теб, сър Джон.

Коронерът отвърна на погледа му и се оригна шумно, сякаш това беше единственият отговор, който заслужаваше подобно изявление. После се обърна към Бремър:

— Ти сигурен ли си?

— Да, сър Джон.

— А ти? — олюлявайки се леко, Кранстън погледна остро прислужника.

Боже, помоли се безмълвно Ателстан, моля те, не позволявай на сър Джон да седне и да заспи. Не сега. Моля те, моля те.

Но Кранстън очевидно се беше стегнал, защото пристъпи заплашително към уплашения иконом.

— Сигурен ли си, че Фицрой е ял и пил само това, което поднесоха на всички ни?

— Разбира се, сър Джон. — Вижте — мъжът се обърна към краля и регента, — всички ястия и напитки бяха поднесени първо на негово величество краля и милорд Гонт, а после на останалите. Ако някой прислужник се беше върнал за още вино или храна, преди да стигне до мастър Томас, щях да си спомня.

— Може ли да се вярва на прислугата? — попита рязко Гудман.

Икономът го изгледа гневно.

— Как би могъл някой от нас, докато поднася храна и напитки с две ръце, да спре и да сипе или поръси отрова, след като гостите, включително Фицрой, го гледат?

— Просто попитах — ухили се самодоволно Гудман.

Кранстън изсумтя и се доближи до Ателстан. Изгледа го отвисоко и изсъска.

— Дано да си прав!

— Не се тревожи, сър Джон — усмихна се Ателстан. — А, ето го и лекарят.

Тиоболд дьо Троа, пременен в широка роба, влезе с широка крачка; очите му бяха натежали от сън, а изражението — ядосано, задето го бяха обезпокоили толкова късно. В същото време пристигна и Адам Клифорд — ездитните му ботуши бяха покрити с кал, още несвалените шпори дрънчаха и звънтяха. Докато лекарят отиваше да огледа трупа, Гонт повика придворния далеч от останалите и двамата си зашепнаха. Ателстан наблюдаваше лицето на Клифорд и разбра, че Фицрой наистина е бил отровен, а смесицата от гняв и изненада по лицето на регента показваше, че второто убийство е било тежък удар върху политическите му амбиции.

Клифорд зададе някакъв въпрос на регента. Гонт рязко отметна глава и я завъртя отрицателно. Придворният тръгна напред, проправяйки си път между група водачи на гилдиите. Без да се извини, той нареди отсечено на лекаря да се отдръпне, за да претърси кесията на мъртвеца, пренебрегвайки възмутените викове на останалите. Най-накрая намери това, което търсеше, и с ключ в ръка се усмихна триумфално на Гонт.

— Тук е, милорд.

— Добре! — Регентът въздъхна с облекчение. — Пази го засега — той се обърна. — Мастър лекарю, можеш ли да определиш причината за смъртта?

— О, да! — Дьо Троа се изправи и избърса ръце в робата си. — О, да — повтори лекарят саркастично. — Първо, мастър Томас е мъртъв. Второ, причината е убийство. И трето, средството вероятно е бял арсеник, примесен в храната и питието му.

— Невъзможно! — извика Гудман и изпъкналите му очи гневно изгледаха лекаря. — Откъде знаеш, че не е ял или пил нещо, преди да дойде тук?

— Спокойно, спокойно — лекарят вдигна тънките си пръсти.

— Аз съм само лекар, не отровителят — Дьо Троа се обърна, пренебрегвайки умишлено Гудман. Усмихнато се поклони на сър Джон и Ателстан. — Милорд коронер, братко Ателстан, пак се срещаме — очевидно му доставяше удоволствие да гледа как Гудман кипи от гняв, задето е бил пренебрегнат.

— Ти си градският коронер, сър Джон. Повикаха ме тук, за да определя причината за смъртта и аз го направих. Мога ли сега да задам въпрос? Колко дълго пирувахте тук, преди Фицрой да падне?

— Около три часа — отвърна Кранстън. — Защо?

— На белия арсеник му трябва около час, за да порази телесните течности. Пациентът изпитва дискомфорт, но може да реши, че са газове или недобре сдъвкано парче храна в стомаха му. Но смъртта настъпва скоро след това.

— Той се оплака — обади се сър Джеймс Дени. — Спомена, че му е зле, но както е добре известно, Фицрой беше лаком и ядеше като прасе.

— Сър Джон — продължи лекарят, без да обръща внимание на търговеца, — ето преценката ми: Фицрой е бил отровен тук. Нуждаеш ли се още от помощта ми?

— Да, нуждаем се — младият крал, който досега разговаряше с учителя си сър Никълъс Хъси, потропа с ботуши, докато привлече вниманието на всички. Гласът на Ричард беше изненадващо силен. — Установихме някои неща, нали, скъпи чичо? — Той се усмихна на мрачното изражение на Гонт. — Първо, мастър Томас Фицрой е бил убит с отрова. Второ, отровата му е дадена тук. И трето, мастър Томас Фицрой яде и пи същото като нас.

Гонт се поклони.

— Ваше величество, скъпи племеннико, както обикновено си много проницателен. Колко умна глава на толкова млади рамене! Какво ще ни посъветваш да направим?

— Нека коронерът свърши работата си.

Кранстън се поклони, върна се до масата на Фицрой и вдигна салфетката. Повика с жест лекаря и тримата с брат Ателстан внимателно огледаха остатъците от храна, чашите от вино, салфетката и ножа на Фицрой. Останалите ги наблюдаваха, пристъпваха неспокойно от крак на крак и разговаряха помежду си. Макар да беше припрян човек, Дьо Троа внимателно изслушваше Ателстан, докато миришеха, докосваха и опитваха по малко от всичко на масата.

— Нищо — заяви Дьо Троа. — Сър Джон, предлагам да ми дадеш остатъците от храна. Има начини да се проверят — например, като примамка за плъхове. Но заключението ми е, че в нищо на масата на мастър Томас няма отрова.

Ателстан стоеше объркан. Беше сигурен, че никой не беше докосвал нищо, след като Фицрой беше паднал. Той и Кранстън първи бяха стигнали до падналия мъж, а още когато се беше хванал за гърлото, монахът внимателно беше наблюдавал седящите от двете му страни. Нито Гудман, нито Дени бяха посегнали да вземат или сменят нещо на масата. Сър Джон внимателно прегледа кесията на мъртвеца, но не откри нищо, което би обяснило внезапната смърт на Фицрой от отравяне.

Атмосферата в залата леко се беше променила. Хората вече стояха надалеч един от друг, осъзнавайки пълните последствия от събитията през деня. Съдбъри обобщи чувствата им.

— Милорд Гонт — заяви той отбранително, — започнахме този ден с приятелство, а само след часове двама от компанията ни са мъртви, безчестно убити.

— Какво намекваш? — отсече Клифорд. — Не може да приписвате смъртта им на регента!

— Просто описвам случилото се — меко отвърна търговецът.

— Ваше величество — решен да овладее ситуацията, Гонт пристъпи към племенника си. — Ваше величество — повтори той, — трябва да се оттеглите. Сър Никълъс! — регентът хвърли гневен поглед на кралския наставник.

— Сега ще си тръгнем — заяви Ричард, — но, мили чичо, две ужасни убийства станаха в Гилдхол. Някой трябва да отговаря за тях — и като се обърна рязко, младият крал напусна Залата на розите, следван от Хъси и лекаря.

Гонт изчака да излязат.

— Опразни помещението! — нареди той на командира на охраната си.

— Сър — обади се икономът. — Пиршеството не е завършило. Да поднеса ли десерта?

Гневният поглед на Гонт отговори на въпроса му и цялата прислуга набързо се измъкна от помещението.

Клифорд прошепна на стрелците и войниците, че също трябва да излязат. Едва беше затворил вратата зад тях, когато силно чукане го накара да я отвори наново. Ателстан зърна прислужник в ливрея, който промърмори няколко думи и пъхна парче пергамент в ръката на Клифорд. Придворният отново затвори вратата, отиде в средата на залата, прочете съобщението, после го подаде на регента. Гонт направи същото и лицето му пламна от гняв.

— Седнете по местата си! — нареди той. — Имам новина.

Всички се подчиниха, включително Ателстан и Кранстън. Гонт седна на мястото на краля, държейки пергамента пред себе си. Чакаха, докато четиримата стрелци, повикани от Клифорд, влязоха, увиха безцеремонно трупа на Фицрой в платнище и го изнесоха от залата със същата загриженост, с каквато биха изнесли купчина смет. Сега Гонт огледа смълчаните гости, застанали нащрек.

— Получих прокламация — гласът му се извиси до крясък.

— От подлия предател, който се нарича Ira Dei!

Той подхвърли пергамента на Клифорд.

Благородникът го изглади.

— „Мастър Томас Фицрой — прочете младежът — беше екзекутиран за престъпления срещу народа.“ Подписано, Ira Dei.

Той вдигна поглед и Ателстан усети страха у всички гости на Гонт. Дори Кранстън, който не се стряскаше лесно, сведе глава.

— Какво е това? — дрезгаво промърмори Гудман. — Какъв е този мерзавец, който убива най-знатните в този град?

— Не знам — обади се Ателстан, опитвайки се да разпръсне атмосферата на страх. — Но сега сме сигурни в три неща. Първо, Фицрой е бил убит. Второ, убийството му е било извършено от или по заповед на човека, който се нарича Ira Dei.

Той млъкна и погледна косо към Кранстън.

— А третото? — попита Гонт.

— Ваша светлост, очевидно е. Смъртта на Фицрой не е обявена публично. Тази прокламация доказва едно от двете: или Ira Dei присъства в тази зала, и е накарал някой от последователите си да остави бележката, или някой от последователите му е сега с нас, а този „Гняв Божи“, както се нарича, е оставил лично бележката.

— Ами пазачите? — попита Кранстън. — Видяхме ги, когато влизахме.

— Прибраха се в сградата, когато пиршеството започна — раздразнено отвърна Гонт.

— В такъв случай моят писар трябва да е прав — язвително отбеляза Кранстън. — Както и да го тълкувате, ваша светлост, сред вас има убиец и предател!

Думите на Ателстан вече бяха предизвикали недоволство, но когато бяха повторени от коронера, последва смайване.

— Какво искаш да кажеш? — изкрещя Гудман и се изправи, забравил всякакви придворни маниери.

— Има нещо наложително! — извика контето Дени. — Ваша светлост, трябва да проверим златото, което всеки от нас остави в ковчежето в параклиса на общината.

Той свали от врата си сребърна верига с ключ, много подобен на онзи, който Клифорд беше взел от кесията на мъртвия Фицрой.

— Съгласен съм — заяви червенокосият Съдбъри, чието лице беше още по-червено от кларета, който поглъщаше.

— Ваша светлост, това е катастрофа. Трябва да проверим ковчежето заради всички нас!

Гонт погледна към Клифорд, който кимна разбиращо. Регентът свали сребърната верига от врата си. Ключът, който висеше на нея, проблесна на светлината на свещите.

— Това е най-доброто, което можем да направим — съгласи се той.

Клифорд повика стражата и, водени от четирима церемониалмайстори с факли, Гонт и сега притихналите му гости, включително Кранстън и Ателстан, тръгнаха по сводестите коридори, изкачиха се по широкото дървено стълбище и влязоха в малкия параклис. Те спряха за малко до вратата, взирайки се в мрака, изпълнен с уханието на тамян; стражите запалиха факлите и свещите, които намериха на олтара. Параклисът — истинска малка скъпоценност с полирани мраморни колони, мозаечен под и украсени със стенописи стени — оживя. Мраморният олтар в другия му край беше покрит с чисто бяло платно. Те отидоха до него и Гонт сръчно го свали. Под олтара, върху четири колони, стоеше дълго дървено ковчеже, подсилено с метални ленти. Дори на слабата светлина Ателстан различи шестте ключалки по едната му страна.

— Извадете го! — нареди Гонт.

Двама войници го донесоха пред олтара. Това действие също предизвика смайване, защото ковчежето изглеждаше изненадващо леко. Гонт повиши глас, настоявайки за тишина. Пристъпи и завъртя ключа си, последван от Клифорд, който направи същото с взетия от Фицрой. Водачите на гилдии ги последваха и ковчежето беше отворено. Ателстан и Кранстън надникнаха през раменете на стоящите пред тях.

— Нищо! — промълви Маршъл.

По-бърз от останалите, Кранстън се впусна напред и грабна парчето жълтеникав пергамент от дъното на ковчежето.

— „Данъците бяха събрани — прочете той на глас — от Голямата общност на кралството.“ Подписано, Ira Dei.

— Това е нетърпимо! — извика Дени. — Милорд Гонт, били сме предадени!

Но регентът, пребледнял като призрак, се беше отпуснал на олтарния стол, взираше се в мрака и устните му се мърдаха беззвучно. Кранстън познаваше Джон Гонт от момче, но никога не го беше виждал толкова уплашен или объркан.

— Това е работа на дявола — промърмори Гонт.

Никой не обърна внимание на думите му, тъй като водачите на гилдии крещяха и ругаеха. Клифорд стоеше с отворена уста и гледаше празното ковчеже. Кранстън грубо го стисна за рамото.

— За Бога, човече! — изсъска той. — Опразни параклиса! Това не помага никому!

Младежът се изтръгна от вцепенението си и плесна силно с ръце.

— Милорд Гонт трябва да обмисли въпроса! — Гласът му се извиси над врявата.

— Какъв въпрос? — изкрещя в отговор Съдбъри. — Милорд Гонт протяга ръка и ние я стискаме. Говори за приятелство с града, а сега двама от хората ни са мъртви. Златото, което оставихме тук, е откраднато, а злосторникът Ira Dei не само убива и граби, но и прави всички ни за посмешище. Какво ще кажем на гилдиите? Как ще обясним на братята си, че хиляди лири са изчезнали?

— Милорд Гонт ще предприеме мерки — отвърна Кранстън. — Той е регент и представлява Короната. Има ли между нас предател, който да твърди, че той е отговорен за това?

Сър Джон погледна кмета Гудман, който се беше опрял на олтара със смаяно изражение.

— Параклисът трябва да се опразни. Да остане само кметът.

Най-накрая коронерът успя да наложи авторитета си и водачите на гилдии излязоха от параклиса, мърморейки помежду си и хвърляйки мрачни погледи през рамо. Гонт изчака, докато вратата се затвори след тях и вдигна лице от ръцете си.

— Сър Джон, братко Ателстан, благодаря ви — той се изправи. — Но какво ще правим? Водачите на гилдии са прави. Всеки изгуби по хиляда лири. Маунтджой и Фицрой са мъртви, а Ira Dei танцува около мен, както се танцува около украсен кол на майския празник.

Той махна с ръка. Ателстан и Кранстън седнаха, Гудман и лорд Адам Клифорд ги последваха. Гонт закри лицето си с ръце, после потърка очи и погледна към коронера.

— Какво предлагаш, сър Джон?

Кранстън поклати глава. Ателстан долови искрица гняв в очите на регента. Сър Джон трябваше да действа бързо, в противен случай можеше да стане жертва на яростта, която кипеше в сърцето на регента.

— Ваша светлост — монахът се изправи. Опита се да се отърси от умората и да потисне желанието да избяга в спокойната си църква в Съдърк. — Ваша светлост — повтори той, — двама души бяха подло убити, но всички убийци правят грешки и ние ще трябва тепърва да размишляваме върху събитията на този нещастен ден. Но изнасянето на златото от ковчеже, което се отваря само с шест отделни ключа, е най-загадъчно. Имам няколко въпроса. Първо, кой направи ковчежето?

— Питър Стърми — отвърна Клифорд, — доверен ключар, чиито услуги използва Короната. Много се съмнявам, че той ще се окаже предател. Синът му е служител на Хазната и наскоро беше нападнат, докато се опитвал да събере данъци в Колчестър.

Ателстан вдигна ръка.

— А самото ковчеже? Може ли да го огледаме, милорд?

Гонт изсумтя в знак на съгласие и с помощта на Кранстън и Клифорд Ателстан обърна ковчежето, почука по дървената облицовка и огледа ключалките. Гудман само гледаше.

Кранстън поклати глава.

— Добро и здраво — тихо каза той, докато се изправяше. — Няма тайни отделения — той проучи ключалките. — Никой не се е мъчил да го отвори насилствено.

Ателстан отупа прахта от расото си.

— Ето и третия ми въпрос. Може ли да има шперц?

— Невъзможно! — отсече Клифорд. — Всяка ключалка е уникална — той извади два от ключовете, които водачите на гилдии бяха оставили. — Не съм ключар, братко, но разгледай ги внимателно. Виж! — той поднесе ключовете към свещите. — Виждаш ли извивките и зъбците им? Те са напълно различни. И милорд Гонт беше онзи, който настоя за това.

Ателстан потри уста, за да скрие обезсърчението си.

— Четвъртият ти въпрос е вече ясен — добави Клифорд. — Дали Стърми е направил дубликат от всеки ключ? Но това — продължи той забързано, виждайки, че регентът поклаща глава отрицателно — би го направило предател, който с радост е предал ключовете на някой друг.

— Да му се не види! — промърмори Кранстън. — Как може да е станало? Охраняваше ли се параклисът?

Гудман сви рамене.

— Не, защо? Ковчежето беше тежко с толкова злато в него, а и шестте ключалки… — гласът му постепенно затихна.

— Чия идея е всичко това? — попита Ателстан. — Златните кюлчета, ковчежето?

Клифорд направи гримаса и погледна към Гудман.

— Идеята за ковчежето и златото — отвърна той — беше на милорд Гонт, но аз и сър Джерард Маунтджой избрахме Стърми — той се усмихна. — Предводителите на гилдии настояха.

— Защото не ми вярват! — отсече Гонт. — Нямах нищо общо с направата на ковчежето, ключалките и ключовете за тях. С предводителите на гилдии решихме, че е най-добре да поверим това на тези наши достойни служители. Те донесоха ковчежето и ключовете право от работилницата на Стърми тази сутрин.

— Ще изпреваря въпроса ти — намеси се лорд Адам, — и ще ти кажа, че нито един от тях не е държал и шестте ключа едновременно. Кметът донесе три, Маунтджой — останалите. Фицрой и Съдбъри присъстваха на предаването, а ковчежето беше носено от пристави от градската стража.

Кранстън се взря с присвити очи в мрака, както правеше винаги, когато се замислеше дълбоко.

— Сър Джон! — възкликна Ателстан. — Какво има?

Кранстън облиза устни, сигурен знак, че дори в този късен час кларетът започваше да му липсва.

— Стърми — каза той. — Това име ми е познато. Защо ли е така? Защо името на почтен ключар, покровителстван от могъщите и благородните, събужда някакъв спомен в старческата ми памет?

Ателстан се усмихна. Паметта на Кранстън беше изумителна. Той знаеше как се казват повечето лондонски престъпници, познаваше ги по физиономия и дори в претъпкания Чийпсайд крещеше предупреждения на апашите и мошениците, назовавайки ги по име.

— Какво ти напомня името Стърми? — бързо попита Гонт.

Коронерът поклати глава.

— Ще се сетя — той се поклони. — Милорд, ако ни извините, с писаря ми трябва да отидем при ключаря още тази вечер. Къде живее той?

— На Лорънс Лейн, близо до Мърсъри — отвърна Клифорд.

— Тогава — усмихна се Кранстън на Ателстан, който го стрелна е поглед, изпълнен с уморено раздразнение, — най-добре да отидем при мастър ключаря на Лорънс Лейн близо до Мърсъри и да му зададем няколко въпроса, нали?

Той отново се поклони на регента. Гонт отклони поглед. Кранстън сви рамене и прекоси параклиса, следван от унилия Ателстан.

— Кранстън!

Сър Джон се обърна. Сега Гонт стоеше на стълбите към олтара.

— Знаеш, че водачите на гилдии ще се върнат. О, знам, че исканията им ще бъдат съвсем основателни. Ще поискат златото си и отговори в определен срок — той размаха пръст.

— Аз също имам нужда от отговори и то най-късно до десет дни.

Неизречената заплаха висеше във въздуха, когато Кранстън се завъртя рязко и излезе от параклиса на общината.

ГЛАВА 5

Когато стигнаха до Чийпсайд, Кранстън спря и се загледа в луната.

— Дяволът да ги препикае! — изруга той. — Вонящо гърне с лайна! Синове на курви, тъпи охранени копелета!

Ателстан се усмихна:

— За нашите братя во Христе, предводителите на гилдиите ли говориш, сър Джон?

— Да, монахо! — Кранстън измъкна чудодейния си мях изпод наметката си и отпи дълбока глътка. — Боже — въздъхна той, — каква бъркотия! Как е бил убит Фицрой, братко? Не е взел отровата преди пиршеството, но по храната и съдовете му също нямаше и следа от отрова.

Ателстан поклати глава.

— Избързваш, сър Джон. Аз още се чудя за смъртта на Маунтджой.

Монахът погледна смрачения квартал и погледът му беше привлечен от фенерите пред къщите на големите търговци. Спомни си думите на стария си учител, отец Пол. „Коренът на всяко зло“, нареждаше той с гръмовен глас, „е гордостта. Обратното на любовта не е омразата или безразличието, а властта. Властта покварява, преследването й е път към ада“.

Сега вървим точно по този път, помисли си Ателстан, притискани от влиятелни хора е неутолима жажда да притежават най-доброто в живота. Ние всички сме убийци, заключи той, и потръпна въпреки топлата вечер. Чувстваше се като боец с меч, на когото са надянали маска и са го изтласкали на потънала в мрак арена, пълна с убийци.

— Искам да се прибера у дома — прошепна той, преди да се усети.

Кранстън го изгледа е любопитство.

— Твоят дом е в този град, братко.

Ателстан се усмихна и се отърси от мислите си.

— Да, сър Джон, но трябва да разпитваме онзи ключар. Кажи ми, защо името на Стърми те озадачи.

Кранстън се прекръсти, отпи още три глътки от меха, запуши го, прегърна монаха през раменете и го поведе по Поултри Стрийт.

— Не знам — промърмори той, — но съм сигурен, че знам това име. Ще ми трябва време, братко.

Ателстан стисна носа си, защото тази част от Чийпсайд още вонеше на умрели птици. Опитваше се да не гледа плъховете, които се състезаваха кой пръв ще стигне до пълните с помия канавки по средата на улицата, за да избира между сочните пилешки дреболии и отрязаните глави на пилета, пъдпъдъци, яребици и калугерици. Две бели пера се носеха във въздуха и Ателстан си помисли за ангели.

— Тук няма ангели — прошепна той.

— Адски си прав! — отвърна Кранстън.

Те се стреснаха и отскочиха встрани, когато иззад ъгъла внезапно се появиха две старици, които бутаха ръчна количка с трупа на друга бабичка. Ателстан очерта кръст във въздуха. Една от стариците погледна през рамо и се захили.

— Помина се — оповести тя със скърцащ глас. — Умря от дизентерия и отива във варницата.

— Ще ми се да сложа край на това — отбеляза Кранстън. — Сигурно ще изхвърлят тялото на стъпалата на някоя църква.

Количката се отдалечи в мрака, а те продължиха по Мърсъри Лейн. Две проститутки стояха на един ъгъл, жълтите им рокли и червените перуки сияеха като фарове в мрака.

— Добър вечер, дами — провикна се Кранстън. — Познавате ли закона?

— Кой закон? — попита по-високата. — Ние просто се молим заедно.

— Това е Кранстън! — изсъска по-ниската и двете нощни красавици изчезнаха като светулки в мрака на близката уличка.

Ателстан и Кранстън завиха по Лорънс Лейн, която приличаше на тунел, защото къщите от двете й страни така се доближаваха, че някой, който живееше на най-горния етаж на едната, би могъл да почука на отсрещния прозорец.

— Внимавай къде стъпваш! — предупреди Кранстън.

Ателстан погледна надолу и осъзна, че канавката в средата на улицата беше преляла и заливаше калдъръма със зловонна помия. Улицата вонеше на сяра, която някои добри граждани сигурно бяха посипали, за да убият смрадта. Тъмни силуети се появиха от тесните странични улички. Кранстън се уви по-плътно в наметката си и извади дългата си уелска кама.

— Добър вечер, юнаци! Аз съм Джак Кранстън, коронерът.

Зловещите сенки изчезнаха.

Продължиха напред; Кранстън оглеждаше табелите на магазини, окачени на колове над главите им. Най-накрая, точно преди пресечката на Лорънс Лейн с Катъл Стрийт, той спря и посочи една, която поскърцваше на ръждясали вериги. На нея пишеше:

„Питър Стърми, ключар“

Кранстън отстъпи и погледна нагоре. Видя, че на един от горните етажи гори свещ, затова захлопа по вратата.

— Разкарай се! — изкрещя някой от другата страна на улицата.

Ателстан и Кранстън бързо отскочиха, когато плиснаха към тях вонящото съдържание на нощно гърне.

— Ти се разкарай! — извика в отговор Кранстън. — Аз съм служител на закона!

— Не ме е грижа, дори да си кралят! — отвърна гласът, но те чуха, че прозорецът се затвори и коронерът продължи да чука.

Най-после търпението му беше възнаградено. Чуха стъпки, вратата се открехна и бледото лице на прислужница, която приличаше на призрак в светлината на свещта, надникна към тях.

— Кой е? — попита тя тихо. — Какво има? Носите ли новини от господаря ми?

— Отвори вратата — тихо каза Кранстън. — Добро момиче. Аз съм градският коронер, а това е брат Ателстан. Трябва да говорим с господаря ти.

Прислужницата, увита с наметало над нощницата, освободи веригите, които задържаха вратата и отстъпи, за да ги пропусне. В светлината на свещта коридорът оживя от танцуващи, трептящи сенки.

— Трябва ми господарят ти — кротко повтори Кранстън.

— Сър, той не е тук. Излезе следобед и не се е върнал.

Ателстан затвори очи.

— Боже! — въздъхна той.

— Какво има?

Рошаво момче със сънени очи и ангелско личице внезапно влетя от една стая в коридора, държейки в ръка фенер, голям почти колкото главата му.

— А кой си ти, сър? — попита Кранстън.

— Перо — отвърна то. — Чиракът на мастър Стърми.

Момчето се приближи. Ателстан прецени, че е тринайсет-четиринайсетгодишно и отново се сети за ангела, който Хъдъл беше изрисувал на стената на „Сейнт Ерконуолд“.

— Господарят излезе — каза момчето безизразно. — Малко след обяд. Но още не се е върнал.

— А господарката на къщата?

— Няма я и няма да се върне.

— Защо?

— Умря преди пет години.

Ателстан се усмихна и извади пени от кесията си. Хвърли го и момчето ловко го улови.

— А синът на Стърми?

— И него го няма — отвърнаха в хор прислужницата и чиракът.

— В Йорк е. По важна кралска работа.

Кранстън кимна, загледан в сериозните им лица.

— Вижте — каза той е успокоителен тон, — не можем да говорим тук. В работилницата ли спиш, момче?

— Да.

— Тогава да отидем там.

Момчето примигна и погледна прислужницата, която кимна.

— Елате — Перо им показа посоката. — Но не бива да пипате нищо, иначе господарят ще ме бие.

Той ги заведе в едно помещение до коридора, запали свещи и придърпа две столчета за неочакваните си гости. Ателстан седна и се огледа. Никога не беше виждал толкова много ключове. Висяха на връзки от стената, лежаха на пейките из белосаната стая заедно с парчета метал, тигели и щипци. Видя малка пещ на външната стена. Помещението миришеше на изгорели дърва и въглища, всичко беше покрито със ситен сив прашец. Погледна под една маса и видя леглото на чирака: сламеник, възглавница, вълнена завивка и доста очукана дървена фигурка на конник. Може би любимата играчка на момчето.

— Бихте ли желали вино? — попита прислужницата, която се опитваше да се държи като по-възрастна от годините си.

— Не, не — усмихна се Ателстан. — Коронерът не докосва вино, нали, сър Джон?

— Не, не — отвърна дрезгаво Кранстън и го изгледа с присвити очи. После се изправи. — Давам добър пример.

Момчето хвърли поглед към огромния коронер под полуспуснатите си клепачи, сякаш не беше съвсем убедено.

— Къде отиде господарят ти? — попита Кранстън.

— Не знам, просто излезе от работилницата.

— А как изглеждаше?

— Много развълнуван — отвърна чиракът.

— От какво?

— Защото направи едно ковчеже и ключове за големите господари.

— Кажи ми — Кранстън сс приведе, като се постара мехът да остане скрит под наметката му, — ти помогна ли на господаря си да направи ковчежето, ключалките и ключовете?

— О, да.

— Колко ключа направи той?

— Шест.

— Не направи ли повече за в случай, че някой се изгуби?

— Не, господарят каза, че било забранено.

— А някой да е идвал в работилницата? — намеси се Ателстан. — Някой странен човек с наметало и спусната качулка?

— Не — момчето се разсмя. — Защо да идва?

Очите му проблеснаха и то отклони поглед. Криеш нещо, помисли си монахът, но то няма общо с това.

— А кои големи господари идваха тук?

— Ами вчера дойдоха всички — отвърна Перо. — С наметала, ботуши и шапки от боброва кожа, направо изпълниха къщата. Трябваше да занесат ковчежето и ключовете в Гилдхол. Отвън имаше войници с каруца.

— Да — продължи Ателстан, — но преди господарят ти да довърши ключовете и ключалките, дойде ли някой от господарите да го види насаме?

— Мисля, че не — отвърна момчето. — Аз живея тук, спя тук. Господарят винаги води гостите тук, освен когато работи в градината. Там обича да ходи сам. Казва, че му харесва да промени обстановката.

— А гостите? — настоя Ателстан.

— Двама едри дебелаци — отвърна момчето, — кметът и шерифът. През последните две седмици винаги идваха заедно, за да се уверят, че господарят ми си върши работата.

— И никой друг?

— Не, отче.

Ателстан отмести поглед към младата прислужница, която стоеше до момчето.

— И не сте виждали нищо загадъчно или необичайно?

Двамата поклатиха отрицателно глави.

— Какво стана с калъпите? — Кранстън размърда крака. — Онези, в които бяха излети ключовете.

— Бяха унищожени — гордо отвърна момчето. — Когато важните хора дойдоха за ковчежето и ключовете, стояха и гледаха как ги троша с чука.

Кранстън погледна Ателстан, който поклати глава.

Коронерът стана, протегна се и се прозя. Бръкна в джоба си, извади две пенита и ги даде на момчето и момичето.

— Много добре! — промърмори той. — Когато господарят ви се върне, кажете му да намери къщата на сър Джон Кранстън в Чийпсайд. Трябва да говоря е него.

Прислужницата и чиракът кимнаха. Коронерът и Ателстан излязоха отново на Лорънс Лейн и стигнаха до ъгъла на Мърсъри Лейн.

— Нали знаеш, че той няма да се върне, сър Джон?

— Да, утре ще наредя на служителите си да го потърсят сред труповете, намерени из града — Кранстън сподави прозявката си. — Братко, каня те да преспиш вкъщи тази вечер.

Ателстан погледна обсипаното със звезди небе.

— Благодаря, сър Джон, но трябва да се върна.

Той спря и загледа как Кранстън, подвиквайки няколко думи на сбогуване, се понесе тежко като голям мечок към Чийпсайд. Изведнъж коронерът се обърна.

— Братко, ще те изпратя до моста!

— Не, не, настоявам, сър Джон. Ще бъда в безопасност. Кой би нападнал беден монах?

Кранстън наблюдаваше как свещеникът прекосява Мърсъри Лейн и тръгва по Бъдж Роу.

— Да! — прошепна си той. — Кой би нападнал беден монах? Този град е пълен с негодници, които биха го направили!

Кранстън изчака, докато Ателстан изчезна от погледа му, после го последва по Бъдж Роу, Уолбрук, Роупъри и тръгна по Бридж Стрийт. В далечния й край, озарени от светлината на факли, закрепени на колове, пазачи стояха на входа към моста. Кранстън дочу неясните им гласове в далечината, докато разпитваха монаха. Един от тях се разсмя и пропусна Ателстан. Коронерът въздъхна с облекчение, но отново наостри уши, когато чу промъкващи се стъпки зад себе си.

— Слушайте, нощни птици — изрева той през рамо, — аз съм старият Джак, градският коронер. Ако не се разкарате, ще ви усуча топките около вратовете.

Когато се обърна, улицата беше пуста.

Кранстън тръгна да се облекчи над една канавка, после завърза шнуровете на панталоните си и премлясна. Прекръсти се и отпи щедра глътка от чудодейния мях. После си спомни кучетата Гог и Магог и се запита какво ли ще си помисли лейди Мод за тях. Кранстън изпъшка и реши, че има нужда от още една яка глътка.

Ателстан седеше на масата в малкия свещенически дом срещу църквата „Сейнт Ерконуолд“ в Съдърк. Когато се върна, откри всичко в ред. Вратите на църквата бяха заключени, някой беше оставил малко гърненце мед в една от нишите; очевидно подарък от някой енориаш. Старият му кон Филомел лежеше на една страна и дишаше тежко през разширените си ноздри, сънувайки за миналата си слава на млад боен кон, участвал във войните на стария крал. Ателстан постоя до вратата на конюшнята и му поговори известно време, но старият кон продължаваше да хърка, затова монахът продължи с оглед на малката си градина. Тя изглеждаше добре, поне доколкото можеше да види. Бонавентура, изкусният мишелов, едноокият повелител на малките улички, очевидно беше излязъл да флиртува или на лов.

Монахът се прибра и огледа скромната си кухня. Стените бяха варосани наскоро. Той затвори очи и вдъхна аромата на билките, разпръснати по свежата зелена тръстика на пода, после погледна котлето на огъня. Надигна се, за да се увери, че овесената каша, която вареше, не е станала твърде гъста и не е загоряла. Въздъхна, отиде в килера и донесе кана мляко. То още миришеше добре, затова го изля в котлето и внимателно разбърка кашата, както го беше научила Бенедикта.

— Ще ми се да можех да готвя — промърмори той.

Веднъж беше поканил Кранстън на закуска и коронерът се беше заклел, че ако изстрелят с катапулти овесената каша на Ателстан, тя ще пробие която и да е от градските стени. Върна каната на мястото й, избърса ръцете си с кърпа и отново застана над масата, която беше отрупана с парчета пергамент. На всяко от тях бяха описани подробности за някое от убийствата.

— Какво имаме? — насмешливо запита сам себе си Ателстан. — Как Розамунд Ингам е убила приятеля на коронера сър Оливър? Няма следи от насилие, нито от отрова — той се почеса по бузата. — Бил ли е убит? Или Кранстън се е ядосал, че са сложили рога на стария му другар?

И все пак, помисли си той, Кранстън, с тези негови рошави бели бакенбарди, червендалесто лице, голяма оплешивяваща глава и още по-голям търбух, беше проницателен и хитър като змия. Надушваше престъпленията и решеше ли, че нещо намирисва, обикновено се оказваше прав.

Ателстан взе друго късче пергамент и заразглежда грубата си скица на градината на Гилдхол, където беше убит Маунтджой.

— Как, за Бога? — промърмори си той.

От едната страна беше високата решетъчна ограда, на която се беше облегнал шерифът, отляво — гладка тухлена стена, отдясно — градинската ограда, пазена от кучетата, а срещу него — дървената ограда на закрития проход, който свързваше сградата на общината с кухнята. Как би могъл убиец да влезе в това затворено пространство и да намушка един здрав мъж като Маунтджой, без нито шерифът, нито страшните му кучета да вдигнат шум?

И най-накрая — Фицрой, убит от неизвестна ръка. Кой би могъл да му даде отрова, без да бъде забелязан? Кой беше Ira Dei. Кой от влиятелните властници беше предателят?

Ателстан поклати глава и се върна към енорийските сметки. Беше уморен, тъй като след връщането си от града бе успял да поспи едва няколко часа, преди да стане, да каже молитвата си на светлината на свещите, да се измие и облече в малката си спалня на горния етаж. Той придърпа сметките. Беше му омръзнало от убийства, интриги и загадки, а трябваше да приключи със сметките, преди да се срещне с енорийския съвет на Архангеловден.

Свещеникът загриза перото си. Борбата за власт в малкия му съвет беше също така свирепа, както тази между предводителите на гилдиите. Боклукчията Уоткин, звънарят Мъгуорт, калайджията Таб, художникът Хъдъл, свинарката Урсула, проститутката Сесили и прислужникът от кръчмата „Шарения кон“ Типтоу все още отблъскваха една яростна атака, оглавявана от копача Пайк. Последният беше подкрепян от Якоб Арвелд — симпатичен германец с хубавичка жена и многобройна челяд, Клемънт от Кок Лейн, Пернел Фламандката и ловеца на плъхове Ранулф, докато Ателстан и вдовицата Бенедикта се опитваха да запазят мира.

Бенедикта… Веднага си я представи: катраненочерната коса, която обграждаше гладко смугло лице, което художникът Хъдъл винаги използваше, когато рисуваше Дева Мария.

Ателстан се загледа в жадните пламъци и си спомни предупреждението на отец Пол: „Не забравяй, че не физическото желание за жена ще те преследва, а опустошителната самота, горчиво-сладкият вкус на копнежа за някого, когото никога не можеш да имаш.“ Той подскочи, когато тъмен силует се прокрадна през прозореца.

— Добро утро, Бонавентура, най-верен сред енориашите ми!

Големият котарак тихо пристъпи към господаря си и лакомо погледна към овесената каша, която къкреше на огъня. Ателстан стана и му донесе купичка мляко от килера. Котаракът го излочи жадно и се сви пред огъня, докато господарят му се върна към мислите си за размирните енориаши. Трябваше да въдвори мир в съвета, особено ако искаше дъщерята на Уоткин да се омъжи за сина на копача Пайк.

— О, Боже! — каза той на вече дремещия Бонавентура. — Това ще е като да пуснеш котка сред гълъбите!

Бонавентура мързеливо помръдна глава; здравото му кехлибарено око изглеждаше изпълнено със съчувствие към господаря му. Ателстан придърпа сметките по-наблизо. Чудеше се дали жената с обладаната от демон дъщеря се е връщала и какво го очаква там. Изкашля се, натопи перото в мастилницата и започна да вписва сумите, отбелязвайки какво е похарчил за украсата на църквата, след като бяха сложили новия олтар.

— Поправка на „Десетте Божи заповеди — 3 ш.

— Варакосване на Пилат Понтийски

и слагане на преден зъб — 5 п.

— Подновяване на Небето, оправяне на Звездите

и почистване на Луната — 20 ш.

— Премахване на петната от

сина на Товия — 4 ш. 6 п.

— Освежаване на Адските пламъци, нов ляв рог

на дявола, почистване на опашката — 3 ш.

— Работа по прокълнатите — 4ш. 6 п.

— Слагане на нова риза на Йона и съответно

увеличаване на устата на Кита — 10 ш. 6 п.

— Слагане на нови листа на Адам и Ева — 15 ш.

Ателстан погледна списъка и се усмихна. Канеше се да продължи, когато внезапно чу тихо почукване на вратата. Отиде да отвори и погледна навън. Беше часът, в който се сменяше стражата, призори, небето вече просветляваше и сенките започваха да се топят.

— Кой е? — извика той и се огледа. Беше твърде рано за детска игра. — Кой е? — повтори Ателстан.

Тишината се нарушаваше само от хлопането на недобре затворен капак на някой от църковните прозорци. Космите на тила му настръхнаха, тръпка полази по гърба му. Погледна по пътеката край църквата. Престъпник ли беше? Или някой пияница от вертепите на Съдърк? Внезапно видя, че малката плетена портичка към църквата е полуотворена. Грабна тоягата, която Кранстън му беше дал, и тръгна към нея.

— Брат Ателстан!

Гласът сякаш идваше иззад църквата и монахът, следван от още по-любопитния Бонавентура, уморено я заобиколи. Гласът отново извика името му и Ателстан се взря към гробището.

— Кой е? — извика той гневно. — Това не е игра, а Божи дом и Божия земя!

— Обърни се, брат Ателстан!

— И защо?

Стрела от арбалет удари стената на църквата до главата му.

— Убеди ме — извика Ателстан и се обърна със затворени очи и стиснати юмруци.

— Какво искаш?

— Нося съобщение от Божия Гняв. Ти си монах, свещеник на обикновените хора. Защо се замесваш с безчестните, тлъсти лордове?

— Ако ти си Неговия гняв — рязко отвърна Ателстан, — аз съм Неговото правосъдие.

— Пази се от Гнева Му — каза ясно гласът.

Ателстан погледна надолу към Бонавентура, който сякаш се забавляваше с тази нова игра.

— Кранстън е прав — прошепна Ателстан. — За нищо не ставаш!

— Пази се — повтори гласът.

— О, я се махни! — извика монахът, мина по пътеката, влезе в къщата си и затръшна вратата.

Известно време стоя с гръб към нея, опитвайки се да спре треперенето на краката си. Кой дръзваше да го укорява тук? Какво щеше да направи Кранстън, когато разбереше? Ателстан влезе в килера и си наля чаша вино, която изгълта, преди да седне пак на масата.

— Проклятие! — каза той тихо.

Затвори книгата със сметките, разчисти останалите ръкописи и ги отнесе до големия, обкован с желязо сандък. Докато ги слагаше вътре и ги заключваше, той се замисли за дръзката кражба в Гилдхол. Надяваше се само Стърми да е още жив. Ако с Кранстън намереха крадеца, щяха да открият и убиеца. Той подскочи, стреснат от силно тропане по вратата.

— Отче! Отче!

Ателстан отвори вратата и видя свинарката Урсула, чието обичайно весело червендалесто лице, обсипано с брадавици, сега беше обляно в сълзи.

— Урсула! — каза монахът. — Нали не идваш за свинята? Не мога да я благославям отново.

— Не, не, отче, майка ми умира.

— Сигурна ли си? — попита Ателстан. — Поне три пъти съм давал на Гризелда последно причастие.

— Не, отче, тя казва, че си отива. Усещала го.

— Да вървим тогава.

Ателстан заключи вратата на къщата и забърза към църквата. Вътре беше хладно и тъмно, миришеше приятно на тамян и восъчни свещи. Утринната светлина вече започваше да осветява стенописите на Хъдъл, докато Ателстан бързо мина под олтарната преграда към олтара. Той се прекръсти, преди да вземе дарохранителницата и стъкленица с миро. После взе епитрахила си, наметка, огниво и свещ от ризницата и ги даде на Урсула, която го чакаше на входа на църквата. Запали свещта, уви се в наметката и докато свинарката пазеше пламъка на свещта с големите си груби ръце, заключи вратата.

Последва Урсула по тесните, виещи се улици на Съдърк до къщата й, малка двуетажна постройка, точно зад приората „Сейнт Мери Овъри“. Както обикновено, голямата свиня, любимка и светлина в живота на Урсула, се припичаше на огъня, а зад една завеса в далечния ъгъл на стаята Гризелда лежеше на сламеник, отметнала глава. Клюнестият й нос стърчеше във въздуха, очите й бяха полуотворени. Ателстан би помислил, че вече е мъртва, ако не беше лекото повдигане и отпускане на мършавите й гърди. Когато коленичи до нея и сложи дарохранителницата и стъкленицата на трикрако столче, Урсула застана зад него със свещта в ръка. Естествено, свинята трябваше да види какво става и щом позна Ателстан, чиято леха със зеле редовно опустошаваше, започна възбудено да сумти и грухти.

— За Бога, махай се! — прошепна той. — В името на Божията любов, Урсула, дай й зеле или нещо друго!

— Тя не яде зеле — отвърна рязко Урсула, хвана свинята за ухото и я отведе.

— Да — прошепна си Ателстан. — Проклетото създание го обича само прясно.

— Ти ли си, отче?

Ателстан се наведе над старицата с изпити бузи и полуотворени безкръвни устни. В малките й, подобни на копчета очи още светеше живот.

— Да, майко Гризелда, аз съм.

— Ти си добър свещеник — хрипливо каза старицата, — щом дойде да видиш старата Гризелда. Ще ме изповядаш ли, отче?

Ателстан се усмихна.

— Защо, какво си направила след последната си изповед, майко? Колко младежи прелъсти този път?

Устните на старицата се разтвориха в беззъба усмивка.

— Нима си се провинила в разврат или поквара? — продължи Ателстан, свел поглед към нея. — Стига, Гризелда, ти отдавна си се помирила с Бога.

Ателстан отвори позлатената дарохранителница, извади нафората и я постави в устата на умиращата. После помаза главата, очите, устата, гърдите, ръцете и краката й, докато тя дъвчеше парченцето безквасен хляб. Най-после свърши. Урсула отиде да стъкне малкия огън, а Гризелда хвана ръката на Ателстан.

— Ще отида ли в рая, отче?

— Разбира се.

— Ще бъде ли там мъжът ми?

— Защо не?

— Той обичаше жените, отче! Като млад беше красив като слънцето. Имаше коса с цвят на царевица и очи, сини като небето. Но не беше лош човек и аз го обичах — тя се изкашля и жълта слюнка се стече от ъгълчето на устата й. Ателстан взе една кърпа и нежно избърса устните й.

— Бог не би отхвърлил никого — каза бавно той, — който е обичал или е бил обичан.

Старицата отново се прокашля. Ателстан пошепна през рамо.

— Урсула, чаша вода!

Но после почувства как ръката й се отпусна. Погледна надолу. Главата на Гризелда се бе извърнала леко наляво. Потърси пулса на шията й, но не усети нищо. Вдигна поглед към Урсула, която държеше очукана чаша и по пълните й бузи се стичаха сълзи.

— Тя ни напусна — промърмори Ателстан. — Отиде си. Тръгна преди нас.

Остана още малко, за да утеши Урсула. Въпреки възраженията му, тя настоя да му даде голям резен пушен бекон, после, стиснал епитрахила и филона в едната ръка и бекона в другата, Ателстан се върна в църквата си.

Съдърк вече се оживяваше. Търговци и занаятчии бутаха ръчните си колички към моста, докато потни и ругаещи каруцари се опитваха да закарат продукти от провинцията през реката, преди да отворят големите пазари. Двама прокажени, покрити с черни парцали, просеха милостиня пред болницата „Сейнт Томас“, докато местните пристави водеха нощните гуляйджии, които бяха заловили, с вързани ръце и крака към позорните стълбове. Двама пияници, които бяха пикали през прозореца, вече бяха вързани гръб до гръб, с панталони смъкнати до глезените. Те щяха да минат по улиците и да бъдат замеряни с боклуци до обяд, когато някой приятел можеше да ги освободи. Приставите явно бяха нахлули и в някой вертеп, защото в една каруца мрачни проститутки с обръснати до голо глави седяха оковани, докато ги караха към реката, за да изтърпят наказанието си. Жълто куче, чиито ребра се брояха, изръмжа към Ателстан и заподскача с оголени зъби, за да си отхапе от бекона. Ателстан го пропъди, продължи по уличката и почука на вратата на калайджията Таб.

Отвори му сивокосата и притеснена жена на Таб. Ателстан пъхна резена бекон в ръцете й.

— Отче — промърмори тя, — не мога да го приема.

— Можеш — той посочи мърлявите деца, които се държаха за дрипавата й рокля. — И те със сигурност могат. Но не казвай на Урсула.

Той продължи пътя си и се канеше да мине покрай вратата на църквата, когато видя забодено на нея парче пергамент да пърха на вятъра. Прочете надрасканите думи.

Божият гняв ще се прояви като светкавица през облаците.

Той изруга, откъсна пергамента, хвърли го в калта и пренебрегвайки поздрава на Пайк, ядосано се отправи към къщата си.

ГЛАВА 6

Ателстан седеше в нефа на църквата, заобиколен от група младежи и деца. Тъй като беше делник, родителите им бяха присъствали на сутрешната литургия и бяха отишли на работа. Училището на Ателстан, както шеговито го наричаше Кранстън, се събираше два часа преди обяд два пъти седмично, и тогава монахът се опитваше да научи децата на четене, писане, преподаваше им основите на аритметиката и геометрията. Обикновено уроците включваха и вероучение и Ателстан беше изненадан колко бързо и с желание се учеха някои от тях.

Огледа групата. Сърцето му се сви от състрадание, докато гледаше мръсните им, изпити лица, домашно ушитите дрехи и протърканите сандали. Те седяха в кръг, включително Бонавентура, докато Ателстан се опитваше да им обясни, че Бог е навсякъде.

От време на време той хвърляше погледи към сина на Пайк, Томас, който беше седнал плътно до красивата дъщеря на Уоткин, Петронела. Ателстан гледаше катраненочерната коса на момичето, бялата гладка кожа, морскозелените очи. Как беше възможно Уоткин и шишкавата му жена да създадат такова красиво момиче? Томас беше така покорен от нея, че почти не поглеждаше към Ателстан.

— Продължавай, отче! — извика Крим, който му помагаше по време на службите.

— Разбира се.

Ателстан потърка очи. Чувстваше се уморен след мъчителния вчерашен ден.

— Разбира се, Бог е навсякъде, Той вижда всичко и чува всичко.

— И в ръката ми ли? — попита Крим.

— Разбира се.

Крим приближи длани.

— В такъв случай Го хванах.

— Не, не — обясни Ателстан с усмивка. — Не става така, Крим.

— Но нали каза, че Той е навсякъде?

— Крим — Ателстан приклекна и примигна, когато коляното му изпука. — Бог е във въздуха, който дишаме. Той е в нас, част от нас, но същевременно е вън от нас. Като въздуха, който вдишваш и който е в ръката ти.

Звънарят Мъгуорт влетя в църквата и Ателстан примигна, когато подобният на таласъм човечец изчезна в малкото ограждение и заби камбаната като демон. Стана и отупа робата си.

— Сега можете да си поиграете. Крим, не пий от съда със светена вода. Джон и Джеймс — той погледна с шеговита строгост двамата сина на калайджията Таб, които си приличаха като две капки вода с мърлявите си лица и мазните, щръкнали коси, — кръщелният купел не е замък. Можете да играете на стълбите, но не и в църквата. Петронела и Томас, останете за малко.

Останалите деца прикриха с ръце усмивките си и хорово заохкаха и заахкаха, докато Ателстан ги съпровождаше вън от църквата. Всички в енорията знаеха за двете влюбени гълъбчета, освен родителите им.

— Отче?

— Да, какво има? — Ателстан погледна мършавото бяло личице, което надничаше изпод черната островърха качулка.

— Какво има, Роланд?

Момченцето прошепна нещо и Ателстан трябваше да приклекне, за да чуе как синът на ловеца на плъхове Ранулф му обяснява, че баща му иска спешно да го види.

— Да, да — отвърна монахът и се изправи. — Кажи на баща си, че ще се видя с него утре.

Той прехапа устни, за да прикрие усмивката си, защото момчето бе наследило от баща си черти, които го уподобяваха на гризачите, които той ловеше. Роналд изскочи при останалите, а Ателстан се върна при двамата млади влюбени, седнали пред олтарната преграда.

— Отче — Томас се изправи, — скоро трябва да говориш с родителите ни.

— Защо? — Ателстан погледна тревожно момичето. — Случило ли се е нещо?

Тя се усмихна и поклати отрицателно глава, после каза умолително:

— Отче, дойдохме и ти казахме тайната си. Ти провери и се оказа, че между нас няма кръвна връзка, освен че пра-пра-чичото на Томас е бил женен за роднина на баба ми — момичето отмяташе аргументите си на пръсти. — Съгласихме се да ни наставляваш. Томас има хубава работа на кея Даугейт, а аз бродирам много добре. Отче, аз избродирах покривките за олтара. Защо не може да обявиш от олтара, че ще се женим, както е прието?

Ателстан вдигна ръка.

— Добре. Ще се видя с родителите ви тази неделя след сутрешната литургия. Може би ще дойдат на чаша вино в дома ми, за да отпразнуваме добрите новини.

Той задържа фалшивата усмивка на лицето си, докато влюбените подскочиха от радост и почти тичешком минаха през нефа, хванати за ръка.

— О, Боже! — въздъхна той. — Остават само пет дни до неделя и началото на гражданска война.

— В такъв случай по-добре да съм наблизо!

Свещеникът се усмихна.

— Бенедикта — каза той, без да се обръща, — откога си тук?

— Достатъчно, за да чуя как си говориш сам, отче.

Ателстан се обърна и тръгна през църквата към вдовицата, която се подпираше с ръка на една колона. Изглеждаше елегантна и красива както винаги. Гладкото й смугло лице, обградено от кремава пребрадка; очите, които можеха да бъдат насмешливи, натъжени, великодушни или сантиментални; и тези устни… Ателстан скри ръце в ръкавите на расото си и се ощипа, припомняйки си думите от Светото писание: „…всеки, който поглежда на жена с пожелание…“ Той отпусна ръце.

— Бенедикта, какво те води тук?

Тя се усмихна дяволито.

— Как върви печенето на сладкиши за есенния празник?

— Това — разгорещено отвърна Ателстан — ми е последна грижа.

Той описа посещението си в Гилдхол, прекъсвайки само когато Бенедикта се разсмя на описанието му на Кранстън и двата вълкодава. Но когато й разказа за убийствата, лицето й помръкна.

— Трябва да внимаваш, отче — прошепна тя. — Слуховете се носят из Съдърк като пожар в сухо стърнище. Говори се за голям бунт, за нападения над бирници, а копачът Пайк пак крои нещо.

— Говори ли ти нещо името Ira Dei, Бенедикта?

— Чувала съм да се споменава, както и Голямата общност на кралството. Копачът Пайк знае всичко — тя се усмихна сухо. — Или поне така твърди. У него има повече ейл, отколкото злонамереност.

— Очаквах Кранстън — каза Ателстан, загледан замислено във вратата. — Един от старите му другари е бил убит, а първенците на града не само искат да разкрием „техните“ убийства и да върнем златото им, но и искат обяснение защо крайниците на разчленените предатели изчезват от коловете над Лондонския мост.

— Чаша, пълна с грижи — каза Бенедикта. — Но, отче, и аз ще добавя нещо към тях.

— Как? — остро попита той.

— Снощи една жена дойде в църквата — Бенедикта присви очи, опитвайки се да си спомни името й. — Елинор Хобдън, точно така.

Сърцето на Ателстан замря.

— Тя твърди, че дъщеря й е обладана от демон — продължи Бенедикта. — Казва, че щяла да ви заведе у дома си довечера, след вечерня. За какво става дума, отче?

Тъмните очи на Ателстан гледаха скръбно, но тя сдържа порива си да стисне ръката му или да го погали по бузата.

— За беда — тихо каза свещеникът. — Бенедикта, ще дойдеш ли с мен там?

— Страх ли те е? — попита тя полушеговито.

— Не, не, но ще помоля и сър Джон да ме придружи. В такива случаи зрънце здрав разум може да се окаже по-полезно от благословията на свещеник.

— Най-после те спипах, послушнико!

Ателстан и Бенедикта стреснато се огледаха и видяха гологлавия Кранстън да стои разкрачен на входа на църквата и да им се усмихва.

— О, Боже! — прошепна Ателстан. — Здраво е прегръщал чудодейния мях.

— Най-после те хванах! — изрева отново Кранстън и тръгна през нефа. После спря и се огледа.

— Къде е проклетият котарак?

— Отиде на лов.

— Добре! — Кранстън приближи, обгърна Бенедикта с мечешката си ръка и залепи сочна целувка на бузата й. — Красавице! — прошепна той и се усмихна на Ателстан.

— Ще стане чудесна съпруга на някого.

— Сър Джон Кранстън! — извика Бенедикта престорено гневно.

— Дръж си езика, жено — отвърна й подобаващо Кранстън.

— Братко, трябва да дойдеш.

— О, не, сър Джон, къде?

— В Билингсгейт, на кея Ботолф. Току-що са извадили тялото на Стърми от реката — кама като онази, убила Маунтджой, е била забита дълбоко в гърдите му. Явно е изчезнал вчера следобед.

— Какво е правел в Билингсгейт?

— Бог знае! — Кранстън премлясна и заоглежда с възхищение църквата. — Това място заприличва все повече на Божи дом, а не на хамбар.

Ателстан намигна на Бенедикта, обърна се и поведе сър Джон обратно към входа.

— А как са Гог и Магог?

— Ядат така, сякаш е последният им ден.

Кранстън спря, отметна глава и се изсмя.

— Боскъм струва колкото теглото си в злато, но не може да ми каже нищо повече за смъртта на Маунтджой. Затова пък ми каза — Кранстън отново се изсмя, — че Гог и Магог подгонили Лейф и го принудили да се покатери на едно дърво.

Глупакът не могъл да слезе часове наред.

Внезапно изражението му стана сериозно.

— Гонт и предводителите на гилдии ме разпитваха тази сутрин. Напомниха ми, че имам само десет дни, за да открия златото и да хвана убиеца.

— Настояват ли?

— Да, лорд Клифорд също ще се опита да открие нещо.

— А какво ще стане в противен случай? — попита с любопитство Ателстан.

— Какво искаш да кажеш, послушнико!?

— Какво ще стане след десет дни?

— Гонт ще изгуби съюзниците си, златото си и властта си.

Кранстън млъкна и се взря в кръщелния купел. Внимателно заразглежда гравюрите по ръба: свети Йоан Кръстител, потопен до кръста в река Йордан, която приличаше на коронера повече на Темза, отколкото на някоя река в Палестина.

— Тези предводители на гилдии… Извини ме, мистрес — в допълнение той се поклони и към дарохранителницата, — но те са ужасни негодници! Подлизурковци, мошеници, коравосърдечни, тъпи псета! — Той изпухтя. — Всичките седяха там и се тресяха като желе — опуленият Гудман, плешивият Маршъл, контето Дени и Съдбъри, чието лице би докарало до отчаяние и някоя свиня. Това, което ме ядосва, послушнико…

— Монах, сър Джон.

— Както казвах, послушнико, това, което ме ядосва е, че знам, че един или повече от тези негодници е убиец. Трябва да е така!

Кранстън щеше да продължи с литанията от ругатни, но Ателстан го изведе на огрените от слънце стъпала на „Сейнт Ерконуолд“. Заключи вратата на църквата, грабна седлото и писмените си принадлежности от дома си, заключи и отиде да изведе Филомел. След като отпи две големи глътки от меха си, Кранстън забрави „проклетите предводители на гилдии“ и продължи да се шегува с Бенедикта. Най-накрая Ателстан успя да оседлае протестиращия Филомел. Окачи торбата си на рога на седлото и внимателно се качи на коня.

Сър Джон доведе коня си, който похапваше от тревата на гробището и се метна на седлото с такава сила, че Ателстан трепна. Нищо чудно, помисли си той, че Крим нарича сър Джон „Трошача на коне“. Свещеникът смушка Филомел и тъй като не беше най-добрият ездач, едва не се сблъска със сър Джон. После погледна гневно усмихващата се Бенедикта и й хвърли ключовете за църквата и дома си.

— Ще наглеждаш ли нещата тук, мистрес?

Прехапала устни, за да не се разсмее, Бенедикта кимна.

— Ще се върнеш ли за вечерня?

Последва ново кимване.

Ателстан смушка Филомел и следван от Кранстън, който пращаше въздушни целувки на Бенедикта, излезе от църковния двор и пое към Лондонския мост.

— Какво ще става на вечерня? — рязко попита Кранстън.

— Ще се срещнем с дявола, сър Джон. Ти, аз и Бенедикта.

Оригването на Кранстън отекна като тръбен звук.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

— Изчакай и ще видиш.

По-нататъшният разговор се оказа невъзможен — тъй като беше пазарен ден, улиците на Съдърк бяха претъпкани и Ателстан трябваше да маха с ръка на различни енориаши.

— Привет, сър Джон! — изреваха копачът Пайк и калайджията Таб, които седяха пред една кръчма с чаши ейл в ръка.

— Разкарайте се! — изрева коронерът в отговор, доловил присмех в гласовете им.

Минаха покрай „Шарения кон“. Кранстън погледна с копнеж към тъмния му вход и затвори очи, когато усети аромата на вкусните пайове, които се печаха вътре. Но Ателстан отказа да спрат. Най-накрая се наложи да слязат от конете, за да минат през тълпата, която се беше събрала около един уличен певец, който съобщаваше с напевен тон новините на деня.

— Французите акостирали в Рай и изгорили църквата! Шерифът на Лондон е мъртъв, пронизан в сърцето в собствената си градина. Мастър Томас Фицрой е мъртъв и вмирисан като повечето от рибата, която е продал. Видели вещица да прелита над „Сейнт Пол“, а в една къща близо до Кларкънуел се родило момче с две глави!

Уличният певец продължаваше да ниже всичко, което беше научил, смесица от полуистини и лъжи. Ателстан и Кранстън отминаха. На пазарите за зеленчуци близо до моста търговията вървеше бързо: хората вървяха с очи, вперени в стоката и замислено се мръщеха. Сергиите бяха отрупани с най-различни зеленчуци: алени нарове, купчини бял лъскав праз, целина с розовеещи стъбълца и светлозелени листа, бели репи и кафяви кестени. Продавачите крещяха: „Лук от Сейнт Томас!“ „Пресен праз от градината!“. Носачи си пробиваха път със стиснати зъби и мокри от пот жакети, докато вървяха приведени под огромните вързопи на раменете си. Продавач на птици, чиито ботуши бяха изпоцапани с червена пръст от близката тухларна, стоеше до купчина кафези и продаваше конопарчета, червенушки, щиглеци и дори гнезда с яйца. Момиченце в черни дрипи продаваше пореч от малко каче. Детето изглеждаше толкова трогателно, че Ателстан си купи от стоката му за два пенса и Филомел погълна всичко за миг.

Пробивайки си с усилие път, Кранстън и Ателстан минаваха покрай сергии, където продаваха пайове със сирене, гребени, стари шапки, свински крака; точилар, който остреше брадви, крещеше обиди на пристава, който искаше да му вземе наем за сергията. Пред една кръчма заседаваше пазарният съд[5], чиито членове се опитваха ако не да управляват, то поне да поддържат работата на пазара. Въздухът беше изпълнен с пушек и миризми от работилниците на щавачите и плътната маса от потни тела.

— Да му се не види! — въздъхна Кранстън. — Това си е кухнята на дявола!

Трябваше да спрат, докато група ядосани пристави се опитваше да разпъди легион от котки и улични псета, които се бяха струпали на сергия, където се продаваше мърша. От време на време старицата зад нея хвърляше парчета мръсно, развалено месо, което само засилваше апетита на бездомните животни и предизвикваше поток от проклятия и ругатни към нея от съседите й. Водейки Филомел, Ателстан си проби път напред, усмихна се на Сесили, която седеше на стълбите на пазарния кръст[6] и оживено разговаряше с младо конте в пъстър жакет и осеян с петна панталон. Тя помаха с ръка на Ателстан и подвикна на Кранстън, който се обърна и изсумтя. Внезапно ръката на коронера се стрелна и сграбчи един дрипав плешив човечец, който се промъкваше през тълпата с малко кученце в ръцете. Ателстан и Филомел, който буташе свещеника с муцуна, за да получи още пореч, гледаха удивено как едрият сър Джон вдигна дребосъка, който все още държеше кученцето за врата.

— Виж ти, старият Питъркин! — Кранстън разтърси просяка с лице на пор. — Ловецът на кучета. Ти, лицемерен негоднико! Какво си намислил?

— Нищо, сър Джон. Намерих кученцето и търся собственика му.

Кранстън повика един пристав и чиновникът с мътен поглед забърза към него.

— Аз съм сър Джон Кранстън, коронер. А това — той бутна Питъркин и кучето в обятията на пристава — е един мръсник, който обикаля града, краде кученцата на дамите, а после ги връща, за да получи награда. Погрижи се за него!

Кранстън предаде Питъркин без повече суетене, намигна на Ателстан и те завиха зад ъгъла, отправяйки се към Лондонския мост.

Прангите и позорните стълбове от двете страни на улицата бяха заети от злосторници: „нощни птици“, апаши и всякакви нехранимайковци от Съдърк. Някои стоически приемаха унижението и калта, хвърляна от минувачите, сякаш това беше един от рисковете на професията им, докато други стенеха и викаха за вода. Ателстан набързо огледа лицата им и с облекчение видя, че между тях няма негови енориаши. На входа на моста Кранстън спря и потропа на обкованата с желязо врата на кулата, обитавана от пазача. Не последва отговор, затова — без да обръща внимание на въпросите на Ателстан — Кранстън я срита и изрева:

— Хайде, Бърдън, малък негоднико! Къде си?

Вратата рязко се отвори и се появи дребно създание с космато лице, същинско джудже. Ателстан се усмихна на Робърт Бърдън, баща на поне 13 деца и пазач на кулата при моста.

— О, това си ти, Кранстън. Какво искаш?

— Може ли да вляза? — попита сър Джон.

— Не, не можеш! Зает съм!

Кранстън погледна нагоре към шиповете над кулата и техния грозен товар: отрязани глави на предатели и престъпници.

— Добре — въздъхна Кранстън, — но кой все пак краде главите?

— Нямам представа! — отвърна Бърдън, пъхна палци в колана си и гневно стрелна Ателстан с черните си очички. — Какво трябва да направя, отче? Работата ми е много проста. Трябва да пазя входа към моста и да слагам главите на коловете. Винаги ги наглеждам. Но ако някоя подла змия реши да дойде и да ги краде, какво бих могъл да направя? — Той изпъчи малкия си гръден кош и заприлича на Ателстан на настръхнало врабче.

— Робърт! — женският глас, който се чу отвътре, беше нежен и съблазнителен.

— Жена ми — обясни Бърдън. — И тя ще ви каже същото. Не знам какво е станало, сър Джон. Лягам си и главите са тук. Събуждам се и макар че има стражи, главите ги няма — той се приведе към коронера и прошепна: — Мисля, че са вещици. От онези, които летят нощем с метли.

— Глупости! — изрева Кранстън.

— Това е единственият отговор, който ще получиш от мен, затова се разкарай!

Бърдън изчезна и тръшна вратата зад себе си.

— Хайде, братко!

— Кой според теб краде главите? — попита Ателстан, докато яздеше редом с Кранстън, увил юздите на Филомел около китката си.

— Бог знае, братко. Този град е пълен с всякакви адски злодеи. Може да е магьосник или вещица. Съветът беше особено разгневен заради изчезването на главата на френския пират Жак Ларю — нали помниш, онзи, който беше превзел Грейвзенд. Загадка след загадка — изстена Кранстън.

Той спря пред параклиса „Сейнт Томас“, построен по средата на моста и промърмори:

— Забрави за крадеца на глави. Кой го е грижа? Не и Бърдън, нито пък общинските стражи, които са оглупели от пиене — той кимна към обкованата с желязо врата на параклиса. — Преди години, когато бях слаб и гъвкав като хрътка, с Оливър Ингам дойдохме тук, за да положим рицарска клетва пред краля. Беше толкова отдавна.

Сълзи напираха в очите на сър Джон.

— Сега съм дебел и стар, а Оливър лежи убит, оставен да се разлага в леглото и плъхове да гризат трупа му от една безсърдечна вещица, дошла от ада. Тя го е убила! Ти го знаеш, Ателстан. Аз го знам. Тя го знае.

— И Бог също — добави тихо Ателстан. — Хайде, сър Джон, не мисли за това.

Те пресякоха моста и навлязоха в Билингсгейт, където рибният пазар беше в разгара си. Врявата от викове и кавги между продавачи и купувачи ги блъсна в ушите като бръмчене на рой стършели. Целият кей сякаш беше покрит с ръчни колички: някои натоварени с кошове, други — с чували. Многобройните мачти на рибарските лодки край брега на реката напомниха на Ателстан за морските пристанища. Миризмата от мидите, червената херинга, хамсията и треската беше почти непоносима.

— Хубава треска, най-добрата на пазара! — изкрещя към тях собственик на сергия.

— Чудесни омари, хубави и евтини! Мъжки раци, всички живи! — надвика го друг.

Кранстън и Ателстан поведоха конете покрай сергиите, където белите кореми на калканите блестяха като огромни перли на фона на кървавочервените омари. Кафяви кошници, пълни с гърчещи се змиорки, стояха около купи с рапани, които се варяха живи над димящите котли.

— Къде отиваме? — прошепна Ателстан.

Кранстън посочи голяма кръчма, която се намираше на чудесно усамотено местенце в далечния край на пазара.

— В „Корабът на глупците“ — отвърна той.

Ателстан изстена.

— Сър Джон, пил си достатъчно кларет.

— Я стига! — надвика Кранстън врявата. — Тук сме, за да се срещнем с Рибарят на хора.

И той отказа да каже повече.

В двора на кръчмата коняр взе конете им и те влязоха в голямото помещение, което миришеше на ейл и осолена риба.

— Ваш слуга — кривокрак кръчмар докосна с почтителен жест перчема си, а алчните му очички нито за миг не се откъсваха от тежката кесия на колана на сър Джон.

— Чаша кларет за мен, малко…

— Ейл — подсказа Ателстан.

— Ейл за писаря ми и още една чаша кларет за Рибаря на хора. Аз, сър Джон Кранстън, коронер на Лондон, искам да го видя.

Поведението на кръчмаря стана още по-угодническо. Той поведе Кранстън и Ателстан, сякаш бяха принцове, до малка ниша с маса под прозореца, гледащ към реката. Донесе две големи чаши кларет, чаша ейл и излиятелно обясни на сър Джон, че е пратил да повикат Рибаря на хора.

— Кой е той? — попита Ателстан.

— Рибарят на хора — отвърна Кранстън, отпивайки от чашата — е кралски служител. Общо са петима и работят по бреговете на реката. Този отговаря за зоната между рибарския кей до Сейнт Ботолф и Пети Уейлс, близо до Тауър.

— Да, но какво правят?

— Вадят трупове от Темза. Жертви на убийство или злополука, самоубийци, пияници. Ако човекът е жив, получават два пенса. За жертва на убийство — три. За самоубийци и жертви на злополуки — само по един.

— Сър Джон.

Ателстан погледна високата, слаба фигура, която безшумно се появи до тях. Кранстън махна с ръка към стола и чашата вино.

— Бъди наш гост, сър.

Мъжът излезе от сенките. Когато седна, Ателстан с мъка прикри отвращението си. Мъжът имаше мазна червена коса, която стигаше до раменете и ограждаше алабастрово бяло лице, безжалостно като смъртта, с рибешка уста, чип нос и очи като черни копчета. Кранстън ги представи и Рибарят на хора погледна безизразно монаха.

— Дошли сте да видите трупа?

Ателстан кимна.

— Подскачаше по водата — каза мъжът. — Подскачаше като коркова тапа. На повечето жертви на убийство връзват камъни, но този беше странен.

— Защо?

— Сър Джон — мъжът отпи от чашата си с безизразно лице и немигащи очи, — много рядко съм виждал клиентите си, преди да умрат. — Но вчера следобед, точно след като пазарът затвори, излязох от „Сейнт Мери ат Хил“ за обичайната си разходка по кея. Обичам да изучавам реката, теченията, вятъра — очевидно това беше любимата тема на този странен човек. — Реката ти казва много. Ако е бурна или вятърът е силен, труповете се носят по средата. Вчера си помислих: реката е спокойна, мисли ми доброто. Ще отнесе труповете към брега.

Ателстан потисна тръпката си.

— Един човек се разхождаше нагоре-надолу, сякаш чакаше някого. Помислих си „Този със сигурност е самоубиец“. Но не исках да бъда алчен, затова отминах. Мъжът стоеше зад сергиите, между тях и реката. Чух вик. Огледах се. Беше изчезнал — рибарят отпи от виното. — Върнах се на кея и видях тялото му да се носи по реката, ръцете му бяха разперени, от раната в гърдите му бликаше кръв. Носех си въдицата.

Мъжът потупа кожените торбички на кръста си.

— Извлякох го, сложих знака си на гърдите му и го отнесох в склада.

— В склада? — попита Ателстан.

— Ще видите.

Кранстън погледна предупредително монаха.

— Нямаше ли други хора? — попита коронерът. — Никого ли не видя?

— Никого. Казвам ти, сър Джон, мястото беше пусто. Не видях никого, не чух никого.

— Но как? — намеси се Ателстан. — Как може някой да се е приближил до Стърми, да е забил нож в сърцето му и да е изчезнал като дим?

Рибарят на хора вдигна рамене и пресуши чашата си.

— Аз само вадя телата — каза той. — Не мога да давам обяснения защо са умрели. Елате, ще ви покажа.

Той ги поведе по една странична улица и зави по тясна алея. Спря до дълга, прилична на хамбар постройка и отключи вратата. Ателстан веднага запуши носа си заради ужасната воня. Рибарят на хора запали факли, мракът оживя и Ателстан видя около дузина нарове, които запълваха помещението. Някои бяха празни, но на други имаше купчини, покрити с кожени завивки.

— Кой беше Стърми? — промърмори си Рибарят на хора. Повдигна една завивка. — Не, този е самоубиецът. Спря с пръст на устните и посочи към друга покрита купчина. — А това е пияницата. Значи този — триумфално каза той, дърпайки завивката — трябва да е Стърми.

Удавникът лежеше с мъртвешки бледо лице, с подгизнали коса и дрехи. В средата на гърдите му имаше тъмночервено петно. До трупа лежеше дълга кама. Ателстан внимателно я взе.

— Същият тип като онази, с която беше убит Маунтджой — каза той тихо.

Погледна отново трупа. Кранстън се обърна и усърдно засмука от меха.

— Как разбра, че е Стърми? — попита Ателстан.

— В кесията му имаше списък с необходими материали и името му беше написано там — отвърна Рибарят на хора. — А коронерът вече беше наредил на мен и другите от гилдията ми да търсим този човек — лицето му се удължи още повече.

— Останалото знаете. Видяхте ли достатъчно?

— Да, по дяволите! — отсече Кранстън. — Покрий му лицето!

— Когато платиш трите пенса сър Джон, ще предам трупа.

Кранстън отпи нова глътка от чудодейния мях.

— Добре, добре! — раздразнено възкликна той. — За Бога, Ателстан, да се махаме от тук!

ГЛАВА 7

Кранстън и Ателстан се върнаха да вземат конете си от кръчмата.

— Чаша кларет, братко?

— Не, сър Джон. „Доста е на всеки ден злобата му“. Кажи ми, спомни ли си откъде ти е познато името на Стърми?

Кранстън поклати глава отрицателно.

— Но знам едно: братко, Стърми е бил убит, защото е знаел нещо. Можел е да разреши загадката как е ограбено ковчежето — Кранстън се загледа в двама прокажени, облечени изцяло в черно, които се промъкваха по улицата, уплашени да не ги разпознаят. — Стърми е бил подмамен в Билингсгейт — продължи той. — Но защо? Какво е принудило един почтен ключар да се замеси в измяна и кражба?

— Има само един отговор, сър Джон. Съмнявам се, че е бил подкупен, тъй че вероятно става дума за изнудване. Ако претърсиш изумителната си памет, сигурен съм, че ще откриеш нещо доста съмнително във връзка с мастър Стърми.

Кранстън кимна и те поведоха конете нагоре по улицата, където вниманието им беше привлечено от огромна тълпа, струпана около зловеща фигура, облечена в кози кожи. Мъжът имаше дълга сива коса, която падаше върху раменете му; долната част от лицето му беше скрита от гъста, рошава брада; странните му, изпълнени с лудост очи оглеждаха тълпата, очарована от този съвременен пророк и големия, горящ кръст, който той държеше. Намазан с катран и смола, той гореше буйно, а пламъците и черният дим придаваха още по-голяма тежест на предупрежденията на лудия пророк.

— Този град е прокълнат като Содом и Гомор, като Тир и Сидон и ще понесе Божия гняв! — Мъжът протегна мършавата си ръка към Чийпсайд. — Нося горящия кръст в този град като предупреждение за пожарите, които предстоят! Затова покайте се, богаташи, които лежите, облечени в коприна на златните си ложета, пиете вино и се тъпчете с най-крехки меса!

Кранстън и Ателстан гледаха как мъжът продължи да проповядва, дори когато войници от градската стража и от охраната на Джон Гонт се появиха от уличките, водещи към Тауър. Те си пробиваха път през тълпата, удряйки хората с тъпата страна на мечовете си, за да се опитат да заловят лудия пророк. Враждебно настроена, тълпата се съпротивляваше, на места се стигна до сбивания и когато Ателстан погледна отново, пророкът и пламтящият му кръст бяха изчезнали.

— Ела, сър Джон. Трябва да ти призная нещо.

Той поведе коронера далеч от безредиците.

— Какво има, братко?

— Водачът на Голямата общност Ira Dei ми прати предупреждение.

Ателстан подробно описа странното си преживяване сутринта, както и прокламацията, закачена на вратата на църквата му.

Без да отрони и дума, Кранстън го изслуша, толкова угрижен, че дори забрави чудодейния си мях.

— Защо се опитаха да ми повлияят? — попита Ателстан.

Кранстън изду устни.

— Страх и ласкателство, братко. Страх, защото знае, че си мой писар и секретар.

— И какво още, сър Джон?

Кранстън се усмихна накриво.

— Ти си доста скромен за свещеник, Ателстан. Не си ли наясно, че бедните и потиснатите в Съдърк те уважават, дори благоговеят пред теб?

Ателстан се изчерви и отмести поглед.

— Това е нелепо — прошепна той.

— О, не, не е! — отсече Кранстън и продължи напред. — Забрави Ira Dei, братко. Когато започне въстанието, свещеници като теб, Джон Бол и Джак Строу ще водят хората.

— Аз ще се скрия в църквата си — отвърна Ателстан. — И като стана дума за това…

Той спря пред „Сейнт Дънстан“ и уви юздите на Филомел около една от куките на стената.

— Какво има, братко?

— Искам да помисля и да се помоля, сър Джон. Съветвам те да направиш същото.

Ругаейки под нос, Кранстън спъна своя кон, отпи щедра глътка от чудодейния мях и последва Ателстан в Хладната, мрачна църква.

Вътре светеха няколко факли и свещите, сложени около статуите на Девата, свети Йосиф и свети Дънстан, както и от светлината, която проникваше между стъклописаните прозорци и караше изображенията по тях да оживяват в ярки цветове. Ателстан ги загледа с възхищение.

— Бих искал един такъв! — прошепна той. — Само един за „Сейнт Ерконуолд“!

Той ги погледна отново, докато Кранстън отпиваше малка глътка от меха, преди да последва монаха през нефа, където седнаха на една пейка пред олтарната преграда. Зад нея хорът репетираше литургията за Архангеловден. Ателстан седеше със затворени очи и се вслушваше в думите.

— „…ето, голям червен змей със седем глави и десет рога, а на главите му — седем корони; опашката му повлече третината от небесните звезди и ги свали на земята… И стана война на небето: Михаил и Ангелите му воюваха със змея.“[7]

Мощният тригласен хор триумфално пееше на латински описанието на голямата победа на архангел Михаил над сатаната.

Ателстан затвори очи и помоли Бог за помощ срещу злото, пред което беше изправен: помисли за Маунтджой, окървавен в онази прекрасна градина; Фицрой, който издъхна, задушавайки се, над златната и сребърна посуда на Джон Гонт; Стърми, извлечен от реката като боклук от Рибаря на хора, проснат на нара като мъртва риба.

Ателстан си припомни предупреждението, което беше получил сутринта и почувства как гневът му се надига. Човекът, който се наричаше Ira Dei, беше богохулник! Как би могъл Бог или гневът Му да има каквато и да било връзка с жестоко убийство и зли намерения? Всички онези души бяха изпратени във вечния мрак, неподготвени и неопростени. Ами другите злини в града? Обладаното от демон момиче в семейство Хобдън. Злосторникът, който крадеше отсечените крайници на предатели. И старият приятел на Джак Кранстън, убит коварно и оставен на милостта на плъховете. Какво общо имаха тези неща с Божието творение? Със звездите, които се въртяха в небето? С тучната зелена трева по ливадите? С изначалната честност и доброта на повечето му

енориаши? Ателстан прошепна думите на своя покровител отец Пол: „Бог никога не е далеч. Той може да действа само чрез нас. Свободната воля на човека е вратата на Бог към хората.“ Какви бяха тези убийства? Той се опита да се съсредоточи и да потърси нещо общо между тях. Пеенето спря и монахът отвори очи, точно когато Кранстън се отпусна на пейката с шумно изхъркване.

— Сър Джон, хайде!

Коронерът отвори очи и облиза устни.

— За мен голяма чаша кларет! — извика той.

— Сър Джон, в църква сме.

Кранстън разтърка очи и се изправи.

— Трудно ми е да се моля, братко. Ще ти покажа какво правя аз.

Той влезе в страничния параклис и застана пред дървената статуя на Девата, прегърнала през раменете малкия Иисус. Хвърли две монети в обкованото с желязо ковчеже, извади десет свещи и ги подреди като войници върху големия канделабър пред статуята.

— Десет молитви — промърмори коронерът. — Една за мен, една за лейди Мод, по една за всяка от двете „кукли“, една за Гог и Магог, една за теб, една за Боскъм и Лейф, една за Бенедикта и една за стария Оливър.

— Дотук са девет, сър Джон.

— А, да — Кранстън запали последната. — И една за всеки нещастник, за когото би трябвало да се помоля! — той духна подпалката и закрачи обратно през църквата.

— Това е, братко. Сега мога да потегля към „Светият Агнец“.

Те отвързаха конете си и тръгнаха през изпълнения с хора Чийпсайд. Сър Джон очакваше обичайното възторжено посрещане в любимата си кръчма, но беше разочарован. Жената на кръчмаря го чакаше, изгаряща от нетърпение.

— Сър Джон, съобщение от Гилдхол! Пратеникът идва поне два пъти. Трябва да отидеш там незабавно! — Гласът й се сниши до благоговеен шепот. — Лично регентът те вика!

Ругаейки под нос, Кранстън си пробиваше път през Чийпсайд, следван от още по-замисления Ателстан. В сградата на общината един шамбелан ги заведе до малката зала на съвета, чиито прозорци гледаха към градината, където бе убит Маунтджой. Той почука на вратата и я отвори пред тях. Кранстън влезе наперено и погледна ядно регента, който седеше точно срещу него, заобиколен от Гудман и предводителите на гилдии. Ателстан погледна сребърните и златни звезди, изрисувани върху синия таван, после полираното дърво на ламперията. В тази тиха, разкошна стая, помисли си той, градските големци заговорничат и кроят тънките си интриги. Гонт ги прикани с жест да седнат на два тапицирани стола с високи облегалки.

— Сър Джон, седни. Чакахме те.

— Ваша светлост — отсече Кранстън, докато отпускаше огромното си тяло на стола, — бях зает! Ключарят Стърми е бил…

— Знам, знам — прекъсна го Гонт. — Убит! От неизвестно лице или лица. Тялото му лежи в барака в Билингсгейт. Ами ти, братко? — жестоките му, проницателни очи се впиха в Ателстан. — Изменникът Ira Dei те е удостоил с присъствието си — Гонт се усмихна на изненадата на монаха. — Братко, имаме начини да узнаваме какво става в нашия град. Колкото до Стърми, сър Джон, разбирам, че си запечатал работилницата му.

Кранстън кимна.

— Моите хора счупиха печатите — продължи Гонт. — Претърсихме къщата, но не открихме какъвто и да е знак, че Стърми е направил втора връзка ключове.

— Но е направил — отвърна коронерът.

— И откъде знаеш? — попита пренебрежително Гудман.

— Защо иначе да го убиват?

Гудман направи гримаса.

— Вярвам — продължи Кранстън бавно, — че Стърми е бил изнудван. Както повечето такива хора, той е водел двойствен живот.

Ателстан съзря проблясък на страх в очите на Гудман, но кметът наведе глава, а Кранстън смени темата.

— Ваша светлост, бих могъл да разпитам всички тук — с ваше разрешение, разбира се — къде са били вчера следобед, когато са били убити шерифът и мастър Стърми. Но подозирам, че ще е безполезно.

— Да, така е — провлачи Дени. — Всички имахме работа, сър Джон. Макар че сър Джерард Маунтджой си позволяваше да седи, да пие вино и да говори с кучетата си.

Ателстан внезапно стисна китката на Кранстън под масата и коронерът набързо преглътна въпроса, който се канеше да зададе.

— Тогава, ваша светлост — импровизира той, — защо ме повикахте? Има ли новини?

— Да, две — отвърна Гонт. — Първо, на вратата на общината беше закачена прокламация. Простичко съобщение от Ira Dei. Гласи: „Смърт следва смъртта.“ Какво ти говори това, сър Джон? Или да питам брат Ателстан, който Странно се умълча?

Монахът лекичко потропа с пръсти по масата.

— Предупреждение, ваша светлост, че някой друг от тази стая може да бъде убит.

Ателстан погледна към предводителите на гилдии, но те не изглеждаха обезпокоени от отговора му.

— А има ли ново убийство? — попита Кранстън. — Къде е милорд Клифорд?

— Било е планирано трето — отвърна Гонт. — Лорд Адам е бил нападнат тази сутрин близо до Бред Стрийт, но — слава на Бога — успял да избяга. Сега си почива у дома. Предлагам да го посетите там.

— Това ли е всичко?

— О, не — Гонт бързо се изправи, но продължи да гледа Ателстан в очите. — Верен служител на Короната ли си, братко?

— Кълна се в Бога, да — монахът се опита да овладее паниката си: той беше истинската причина тази група влиятелни мъже да повикат Кранстън и донякъде подозираше какво се крие зад самодоволните им, нетрепващи изражения.

Гонт стоеше и поглаждаше с палец и показалец мустаците си.

— Братко, Ira Dei се е свързал с теб. Като свещеник ти работиш сред бедняците от Съдърк. Колкото и да е Странно, там те обичат и уважават. Ако те помолим, ако кралят ти заповяда, би ли отговорил на Ira Dei, би ли се присъединил към Голямата общност на кралството, за да…

— За да ги предам ли? — рязко попита Ателстан.

— Ваша светлост! — извика Кранстън и бутна назад стола си. — Тази идея е не само глупава, но и прибързана. Брат Ателстан е мой секретар. Аз съм кралски служител. Никога няма да му се доверят.

Гонт поклати глава.

— Сър Джон, ти си противоречиш — каза той, внимателно подбирайки думите си. — Вчера вие с Ателстан заявихте, че Ira Dei или някой от хората му е присъствал на пиршеството. Ако тъй наречената Голяма общност на кралството може да превърне някой от най-доверените ни хора в изменник, защо това да не стане с един беден доминиканец?

— Да, защо не? — обади се Гудман и Кранстън тихичко изстена, когато осъзна, че двамата с Ателстан бяха попаднали в добре заложен капан.

— Кажи все пак, сър Джон, какво мислиш по въпроса? — продължи Гудман. — Не си ли и ти на страната на бедните? Не препоръчваш ли реформи в този град и в графствата, за да облекчиш бремето на бедните търговци и селяни?

— Не можете да ме принудите — тихо се намеси Ателстан.

— Подчинявам се само на игумена си и на Бог.

— А верността ти към Короната? — извика в отговор Гонт.

— Колкото до игумена ти, вече имам разрешението му.

— Ваша светлост, не можете да ме принудите да действам против съвестта си.

Гонт седна и усмихнато протегна отрупаните си с пръстени ръце.

— Стига, братко, какво толкова искаме? Не желаем да предаваш Короната, тъй наречената Голяма общност или себе си.

— А какво искате? — тихо попита Кранстън.

— Нищо особено — промърмори Гонт. — Ira Dei се е свързал с брат Ателстан. Нека нашият верен монах му напише отговор. Кой знае, може този загадъчен изменник да разкрие картите си. Както гласи старата поговорка: „Разтърсиш ли ябълката, от нея могат да паднат чудесни неща.“

Ателстан запази мълчание, отказвайки да обещае каквото и да било и даде воля на гнева си, едва когато излязоха от залата на съвета и заслизаха към приземния етаж на общината. Кранстън беше по-оптимистичен, подпомогнат от още една глътка от меха.

— Смелост, братко — той потупа Ателстан по рамото. — Регентът трябва да е отчаян.

Ателстан спря в подножието на стълбите.

— Срещата беше доста плодотворна, нали, сър Джон?

Кранстън се усмихна.

— Да. Имаме две сочни хапки. Първо, откъде знае Дени, че шерифът си е говорел с кучетата? Доста обстойно наблюдение за човек, който уж не се е доближавал до шерифа, докато той се е припичал на слънце в беседката си.

— Ами смущението на Гудман? — попита Ателстан.

— Да, да. Мисля, че мъртвият ключар е имал някаква мрачна тайна, която кметът знае.

Кранстън погледна остро Ателстан.

— Но има още нещо, нали, братко?

Монахът отмести поглед, но сър Джон долови тревогата в тъмните му очи. Ателстан промърмори нещо.

— Какво, братко?

— Кажи ми, сър Джон, нали регентът има цял легион шпиони?

— Легион е точната дума, братко. Те са като мравуняк, щъкат навсякъде из града. На никого не може да се вярва, това включва дори хора като просяка Лейф. Такива хора не са порочни, но понеже са много бедни, лесно могат да бъдат купени.

Кранстън пристъпи по-близко и Ателстан се постара да не трепне от винените пари в дъха му.

— Разбира се — прошепна коронерът, — ти се питаш как Гонт е разбрал за Ira Dei.

Ателстан се канеше да отговори, когато и двамата чуха някакъв шум. Обърнаха се и видяха сър Никълъс Хъси, кралският наставник, да стои зад тях.

— Сър Джон, братко Ателстан — любезният придворен с посребрени коси се поклони леко. — Дочухме, че сте в Гилдхол. Негово величество кралят моли да му отделите малко време.

Ателстан огледа с любопитство смуглия мъж, правник по образование. Дискретният контрол на Хъси над краля, умелият начин, по който манипулираше младежа, вече си личаха. Забеляза яркосините му очи, чисти като лятно небе. Но съзря и лукавство в изражението му и набързо заключи, че Хъси може и да е по-опасен от регента. Кранстън също мълчеше и се чудеше колко от разговора им беше дочул учителят. После коронерът се усмихна.

— За нас ще бъде чест — каза той тихо.

Хъси ги поведе по един коридор и за тяхна изненада накрая се озоваха в онази част от градината на общината, където бе убит Маунтджой. Младият крал, облечен в проста жълтозелена туника, с разрошени коси, седеше на покритата с мъх скамейка. До него бяха оставени боен колан и ловни ботуши с шпори. Малък арбалет лежеше зареден в краката му и по следите от кал по лицето и ръцете на младежа Кранстън разбра, че е бил на лов, вероятно в горите и полята северно от Кларкънуел. Двамата с Ателстан се поклониха, но Ричард пренебрегна условностите и посочи мястото до себе си, безцеремонно избутвайки колана и ботушите.

— Сър Джон, братко Ателстан — със светнали очи кралят им направи знак да седнат. — Чичо не е тук, затова мога да правя каквото искам. Сър Никълъс, ще останеш ли?

Учителят се поклони. Ателстан беше достатъчно бърз, за да забележи погледа, който си размениха двамата. Ричард стисна огромната ръка на Кранстън и се приведе напред, така че и Ателстан да чуе заговорническия му шепот.

— Открихте ли вече убиеца?

— Не, ваше величество.

— А кой е Ira Dei?

Кранстън отново поклати отрицателно глава. Ричард се усмихна.

— Но чичо ми е ядосан. Чух го да крещи — продължи той. — Обвинява всички. Кметът Гудман и дори чичовото протеже лорд Клифорд също не бяха пощадени. Мислите ли, че ще убият чичо ми?

Кранстън погледна сурово момчето.

— Ваше величество, как може да говорите така?

— Много лесно, защото чичо би искал да стане крал.

— Ваше величество, този, който ви казва това, е предател и негодник. Един ден вие ще бъдете крал. Велик владетел като баща си.

Очите на Ричард се замъглиха, когато Кранстън спомена брата на Гонт, прочутия Черен принц.

— Добре ли познаваше татко, сър Джон?

Погледът на Кранстън омекна.

— Да, сир. Стоях до него при Поатие, когато французите се опитаха да направят пробив в редиците ни.

И, подтикнат от молбите на Ричард, коронерът разказа в пълни подробности за последните етапи от прочутата победа на Черния принц. Ричард слушаше с ококорени очи, докато Хъси не се намеси, изтъквайки, че коронерът е зает човек и си има друга работа. Кралят ги освободи и горещо им благодари. Тъкмо си тръгваха, когато Ричард изтича на пръсти по тревата и възбудено ги дръпна за ръкавите.

— Ако намериш Ira Dei — прошепна той ентусиазирано, — доведи ми го, сър Джон!

Кранстън се усмихна и се поклони. Двамата с Ателстан минаха през общината и излязоха в жегата навън.

— Какво беше това? — промърмори Кранстън.

Ателстан поклати глава. Едва когато се настаниха удобно до прозореца на „Светият Агнец“ с по чаша студен ейл, монахът проговори.

— Когато излизахме от Гилдхол, ти ми зададе въпрос, сър Джон. А аз сега питам — хрумвало ли ти е, че тези убийства може да не са дело на селския водач Ira Dei, а на друга дворцова фракция, която се опитва да компрометира регента?

— Говориш за Хъси и подобните на него? — Кранстън поклати глава. — В отговор на това, добри ми монахо, мога да кажа само: хрумвало ли ти е, че ако Гонт си отиде, и младият крал може да си замине с него?

Изненадан, Ателстан се облегна.

— Толкова ли е вероятно, сър Джон?

— О, да. Когато и ако избухне бунтът, мислиш ли, че селските водачи ще правят разлика между един и друг владетел? Не си ли чувал песента им, братко: „Когато Ева е предяла, а Адам копал земята, къде тогаз е бил аристократът?“

— Кранстън отпи от чашата си. — Онова, което ме тревожи повече, братко, са подобните на Гудман, Дени и Съдбъри, които биха искали да видят Лондон без крал, управляван от влиятелни търговци, като градовете, с които търгуват: Флоренция, Пиза и Генуа. Толкова много хора участват в тази игра — промърмори той, — че Бог ми е свидетел, трудно е да различиш добрите от лошите — той изрева да му донесат нова чаша ейл. — Но когато Хъси дойде, ти казваше, че Гонт има шпионин в енорията ти?

Лицето на Ателстан стана безизразно и той стисна устни. Кранстън разбра, че монахът беше изпаднал в един от редките си пристъпи на гняв.

— Подозираш ли някого?

— За момента, сър Джон, с твое позволение, ще си замълча. Но да, подозирам някого.

Те поседяха още час, защото Кранстън реши да хапне в кръчмата, вместо да се връща в празната си къща. Сенките започнаха да се удължават. Когато пазарът затвори и прибраха сергиите, кръчмата започна да се пълни с подгизнали от пот чираци и занаятчии с дрезгави гласове, които умираха от желание да утолят жаждата си. Ателстан и Кранстън взеха конете си и поеха обратно по опустяващите улици към Лондонския мост.

Тълпите се бяха прибрали и беше лесно да се придвижват. Ателстан започна да се подготвя за посещението си у Хобдън и екзорсизма на младата Елизабет.

— Правил ли си го преди? — запита любопитно Кранстън, гледайки с едно око добре познат апаш, който следеше уморен на вид занаятчия.

— Какво да съм правил, сър Джон?

— Истински екзорсизъм.

Внезапно Кранстън се обърна и извика през улицата:

— Фаулпай!

Джебчията се обърна сепнато.

— Фаулпай, момчето ми! — изрева Кранстън. — Държа те под око, проклет малък крадец! Сега бъди добро момче и се разкарай.

Едноокият занаятчия спря и се обърна, стреснат.

— Какво става? — извика той.

Кранстън кимна и посочи Фаулпай, който тичаше към Ийст Чийп бързо като хрътка.

— Един нехранимайко се интересуваше от парите ти.

Занаятчията се усмихна с благодарност и коронерът се обърна отново към смълчалия се събеседник.

— Е, братко? — попита той между две глътки от чудодейния мях. — Прогонвал ли си дявола или някой от слугите му?

Ателстан се усмихна леко и поклати глава.

— Аз съм виждал екзорсизъм — продължи Кранстън. — Истински. Преди петнадесет години в „Сейнт Бенет Шиърхог“. Знаеш ли църквата?

Ателстан кимна.

— Младо момче беше отведено там от болницата „Сейнт Антъни ъв Виен“. Какво да ти кажа — Кранстън отново отпи от меха, — братко, още имам кошмари! Екзорсистът беше от онези редки хора, истински свят монах — Кранстън се подсмихна на собствената си шега. — А аз бях един от официалните свидетели, назначени от лондонския епископ. Доведоха едно момче на не повече от четиринадесет лета и го оковаха с вериги на олтарния стол, близо до преградата — коронерът спря, за да прочисти гърлото си, сега Ателстан слушаше с интерес. — Това момче — продължи той — говорело на странни езици, издигало се над земята и нещо още по-лошо, казвало на хората тайните им.

— Какво стана? — с любопитство запита Ателстан.

— Екзорсистът започна церемонията и момчето изведнъж се промени. Разбесня се, започна да ругае свещеника с всички грозни думи, които знаеше. Има една част от церемонията, когато екзорсистът…

— Тържествено призовава?

— Да, тържествено призовава демона и го пита как се казва. Гласът на момчето, обичайно тънък и писклив, изведнъж стана дълбок и плътен. „Аз съм богът на свинете“, отвърна то — Кранстън поклати глава. — Изведнъж стана тъмно и замириса ужасно на разложение. После екзорсистът стигна края на ритуала, когато трябваше да прогони демона, обсебил момчето, и демонът попита: „Къде да отида? Къде да отида?“ — Кранстън млъкна и дръпна юздите на коня си.

— Моля те, продължавай, сър Джон.

— Имаше още един свидетел. Млад правник, който работеше в адвокатските кантори на Чансъри Лейн. Беше гледал ритуала с насмешка и когато демонът изкрещя „Къде да отида? Къде да отида?“, този млад умник внезапно прошепна: „Ами да дойде в мен“.

Сър Джон се обърна на седлото.

— Братко, не те лъжа. Обладаното момче се отпусна като мъртвец. Чух свистящ звук, сякаш връхлиташе огромна птица, и младият правник внезапно бе вдигнат от земята и запратен към една колона. Дни наред беше в безсъзнание.

Кранстън смушка коня си.

— Защо ми казваш това, сър Джон? Да ме уплашиш ли се опитваш?

— Не — лицето на Кранстън остана сериозно. — Това е единственият случай, когато съм присъствал на подобна сцена и си научих урока. Мога да различавам истинските сили на мрака и безбройните номера на шарлатаните, братко. Вярвай ми, виждал съм ги всички. Гласове в нощта, следи от стъпки по прашни стълби, дрънчене на вериги в мазето — той се усмихна. — Затова вярвай на стария Джак Кранстън. Донеси си мирото и светената вода, но ме остави да използвам и своите средства.

ГЛАВА 8

Кранстън и Ателстан се върнаха в „Сейнт Ерконуолд“. Докато коронерът си почиваше в дома на свещеника, Ателстан отключи църквата и коленичи пред олтарната преграда, за да се помоли. Беше му трудно да се съсредоточи върху думите на псалма и фразата „море от грижи“ привлече вниманието му. Той спря, за да обмисли проблемите, пред които бяха изправени с Кранстън, както и възможността регентът да има шпиони дори в малката му енория. Монахът приседна на пети и се взря в разпятието. Надяваше се посещението му тази вечер да бъде първо и последно; мълчаливо се закле, че ако стане така, ще отдаде цялата си енергия на залавянето на този Ira Dei и на разкриването на ужасните убийства, извършени в Гилдхол и на други места.

Погледна новата, прекрасно издялана статуя на свети Ерконуолд, светецът-покровител на тази енория, и се усмихна. Ерконуолд бил велик лондонски епископ, който се изправял пред много проблеми в оживения град, преди да се оттегли в самотата на манастира в Баркинг. Монахът изпитваше разбиране към него и взрян в неподвижното лице с набожно изражение, така потъна в мислите си, че подскочи, когато леко го докоснаха по рамото.

— Отче, съжалявам.

Ателстан се обърна и видя Бенедикта, която го гледаше тревожно.

— Отче, нали каза да се върна за вечерня?

Ателстан потри очи и се усмихна.

— Бенедикта, много мило, че дойде. Изчакай тук.

Той изкачи стълбите към олтара, отвори дарохранителницата, извади мирото и взе от малката ризница стъкленица със светена вода и ръсило. Сложи ги в малка кожена торба и се върна при Бенедикта.

— Надявам се — каза той с престорена строгост, — че в енорията всичко е наред.

— Спокойно като пред буря — подразни го тя.

Те излязоха от църквата, заключиха я и когато се върнаха в къщата, откриха Кранстън седнал на единствения стол на Ателстан, отметнал глава, да хърка гръмогласно с широко отворена уста, а Бонавентура лежеше свит в широкия му скут.

— Глупав котарак — прошепна Ателстан и внимателно го взе, преди да събуди сър Джон.

Коронерът се събуди премлясвайки, както обикновено, поздрави Бенедикта и по настояване на Ателстан наплиска лицето и ръцете си със студена вода. Върна се освежен и изрева, че е готов да се бори с дявола и всички останали.

Тримата напуснаха „Сейнт Ерконуолд“, потънали в размисли за онова, което предстоеше да се случи, и поеха по тесните улички на Съдърк. Свечеряваше се. Продавниците и сергиите вече бяха затворени, тълпите се прибираха вкъщи. Работата за деня беше свършила, а опасните нощни птици от квартала, гуляйджиите и обитателите на подземния свят щяха да изпълзят от мишите си дупки, едва след като паднеше мракът. Те спряха, преди да пресекат голямата улица, която водеше към Лондонския мост, за да изчакат голяма група конни рицари с ярки многоцветни наметала, закачили големите си бойни шлемове на рогата на седлата. Оръженосци и пажове яздеха зад тях и носеха щитове и копия. Следваха две дълги колони прашни стрелци, които се насочиха през Съдърк към стария път на юг към Дувър.

— Непрекъснато сноват напред-назад — отбеляза Кранстън. — Сега французите нападат всички важни пристанища край Тясното море и на регента отчаяно му трябват войници. Ако изтегли още войски от Хедингам и другите замъци северно от Лондон, това може да предизвика избухването на бунта.

Кранстън наблюдаваше стрелците, които минаваха покрай тях — късо подстригани, калени, с обветрени лица — ветерани, които щяха набързо да се справят с неопитните селяни.

— Какво ще правиш? — запита той внезапно Ателстан. — Искам да кажа, когато започне бунтът?

Монахът направи гримаса.

— Ще изпратя Бенедикта надалеч, както и всички други, които искат да не бъдат в окото на бурята. Аз ще остана в църквата си.

Ателстан също изучаваше войниците. Те му напомниха за краткотрайния набег с английската армия във Франция, в който се беше включил с брат си Франсис. Той се беше върнал, а Франсис беше заровен в общ гроб на бойното поле. Както обикновено, когато се сети за него, Ателстан затвори очи и бързо прошепна заупокойна молитва за спасението на душата му.

Продължиха пътя си и най-накрая пристигнаха в тясната триетажна къща на Хобдън. Ателстан погледна нагоре. Зърна самотна свещ да гори на прозореца на втория етаж и потръпна.

— Христос и всичките му ангели да ни пазят! — каза той тихо, преди да почука на вратата.

— Не се тревожи! — успокои го коронерът. — Джак Кранстън е тук!

— Да — отвърна Бенедикта. — Ангелите ни се явяват във всякакъв вид и форма.

Кранстън се канеше да отвърне нещо саркастично, когато вратата се отвори. Уолтър и Елинор Хобдън ги поздравиха. Ателстан не ги хареса от пръв поглед. Мъжът изглеждаше лукав и потаен, а с острите си черти и зорки очи Елинор приличаше на същинска вещица.

— Отче, добре дошъл.

Семейството им направи път и ги покани да влязат. Ателстан влезе в тъмния коридор, опитвайки се да овладее тревогата си, както и тръпката на отвращение, която го накара да трепне и да се напрегне, сякаш очакваше удар.

— Доведох сър Джон — каза той неуверено. — Сър Джон Кранстън, коронер на града. А това е мистрес Бенедикта от моя енорийски съвет — той се усмихна смутено. — В такива случаи е най-добре да има свидетели.

Съпрузите, които стояха от двете страни на огъня, го гледаха с нетрепващ поглед и Ателстан положи усилия да овладее нарастващото си безпокойство. Какво ставаше тук, зачуди се той. Защо тази къща го караше да се чувства толкова неспокоен? Той едва познаваше семейството, но атмосферата в дома им му се струваше потискаща, изпълнена с безмълвно зло.

— Къде е дъщеря ви? — попита той, осъзнавайки колко мълчаливи са Кранстън и Бенедикта.

Погледна през рамо. Обичайно веселото изражение на коронера сега беше мрачно и сурово, сякаш къщата беше изсмукала част от жизнерадостта му.

— Елизабет е горе — промърмори Уолтър. — Отче, донесохте ли миро и светена вода?

— Разбира се.

— Скоро ще започне — обади се Елинор Хобдън. — Щом падне мрак, демонът се проявява.

— По какъв начин? — рязко попита Кранстън, преди Ателстан да успее да го спре.

Уолтър вдигна тесните си рамене.

— Отец Ателстан знае — изхленчи той, — че Елизабет говори с гласа на майка си. После започват чукането по стените, вонята, обвиненията.

Гласът му пресекна.

— Как почина жена ти? — попита Ателстан. — Първата ти жена.

— От някакво възпаление — отвърна бързо Елинор. — Повикахме най-добрите лекари, но нищо не можаха да направят. Тя просто угасна. Аз съм далечна братовчедка на Сара и когато се разболя, дойдох да я гледам. Отче, нищо не можеше да се направи.

Ателстан се обърна, когато една прегърбена старица се промъкна като сянка в стаята.

— Това е Ана — обяви Уолтър, — дойката на Елизабет.

Старицата приближи и на набръчканото й лице се появи кисела усмивка.

— Елизабет ме прогони — оплака се тя. — Изобщо не иска да говори с мен.

Ателстан огледа черните очички на Ана, рядката сива коса и тесния нос и усети злоба, която засили безпокойството му.

— Искате ли вино? — попита Уолтър.

— Не, не — Ателстан стисна по-здраво торбата с мирото и стъкленицата със светена вода.

— Мога ли да помогна? — предложи Ана.

— Не — намеси се рязко Елинор Хобдън. — Ана, върни се в кухнята. Ние с Уолтър ще се справим.

Ателстан застана нащрек, когато чу някакъв глас да вика: „Уолтър! Уолтър!“

Погледна Хобдън, чието лице беше пребледняло още повече.

— Пак се започва — прошепна мъжът. — Всяка вечер е така.

— Тихо, човече, просто дъщеря ти те вика.

— Не — очите на Хобдън се стрелкаха като на уплашено животно. — Сър Джон, кълна се, това е гласът на мъртвата ми жена.

Ателстан се постара да прикрие треперенето на краката си.

— Най-добре да се качим — каза той твърдо. — Мастър Хобдън, ще ми покажеш ли пътя?

Като осъден, който се качва по стълбите към бесилото, Хобдън ги поведе по тъмното, виещо се стълбище до втория етаж и по коридора към една полуотворена врата. Бутна я бавно и застана с ръка върху нея, загледан в осветената от свещ стая. Ателстан, Кранстън и Бенедикта, които бяха близо до него, погледнаха към младата жена, която лежеше в средата на голямото легло с разпусната тъмна коса и толкова опъната кожа на бялото лице, че скулите й стърчаха. Тя погледна със стъклен поглед първо баща си, после останалите.

— Гости ли имаш, Уолтър? Свидетели на престъплението ти.

Ателстан гледаше с любопитство как устните й мърдат, но гласът, който се чуваше, беше някак глух и безтелесен.

— Елизабет! — изстена Хобдън. — Престани с това!

— С кое да престана, Уолтър? Ти ме уби, отрови ме с червен арсеник, за да можеш да се ожениш за друга.

— Това не е вярно!

Уолтър се канеше да продължи, когато започна чукането. Отначало бавно, неясно, то постепенно се надигаше нагоре от най-долния етаж на къщата, сякаш някое адско създание на мрака се изкачваше под ламперията, драскайки с нокти.

Бенедикта отстъпи.

— Отче — прошепна тя, — внимавай!

Ателстан влезе в стаята и тръгна към долния край на леглото. Не можеше да откъсне очи от тъмния, стъклен поглед на момичето и устните му, които сипеха порой от обвинения. Чукането продължи като барабанен ритъм и Ателстан запуши носа си заради ужасната миризма, която се понесе из стаята. Събра смелост.

— Елизабет Хобдън, в името на Христа, умолявам те да спреш! Заповядвам ти да спреш!

Ателстан отвори торбата и с треперещи ръце извади стъкленицата и ръсилото. Поръси светена вода пред себе си и направи кръстния знак, но Елизабет продължи да говори, пронизителният й глас повтаряше отново и отново обвиненията срещу баща й. Свещеникът се опита да скрие страха си, докато започна церемонията по прогонването на демона, тържествено призовавайки Христос, благословената Му майка, всички ангели и светии. Думите му бяха удавени от крясъците на момичето и ужасното тропане по стените, а вонята ставаше все по-отвратителна.

Ателстан се опита да продължи, дори когато един тих вътрешен глас започна да му шепне съмнения в собствената му вяра. Погледна през рамо и съзря бялото лице на Бенедикта и Хобдън, който стоеше ужасен на вратата. От Кранстън нямаше и следа. О, сър Джон, помисли си Ателстан, точно сега, когато имам нужда от теб!

Той погледна отново към момичето — изпълнените с омраза очи; раменете и главата, опрени на големите възглавници. Тя сякаш не забелязваше присъствието му, а гледаше към баща си. После изведнъж, точно когато започна отново молитвите си, Ателстан чу писъци и викове в помещението отдолу, а после шум от тичащи крака по стълбите. Дишайки тежко, Кранстън влетя в стаята и едва не събори монаха.

— Проклета малка кучка! — изрева той на момичето.

Ателстан го изгледа удивено. Осъзна, че тропането по стените е спряло. Но момичето продължи да крещи обвинения, докато Кранстън не отиде при леглото и не я зашлеви здраво по двете бузи. После я хвана за раменете и я разтърси.

— Спри! — изрева той. — Спри, лъжлива малка уличнице! — той погледна гневно Ателстан. — Мамят те, братко — коронерът пак разтърси момичето. — Има малък таен заговор между тази мома и прислужницата й.

Думите му предизвикаха желания ефект. Момичето млъкна. Омразата в очите й избледня и тя погледна със страх Ателстан, а после и сър Джон. Кранстън седна на ръба на леглото и избърса потта от челото си.

— Тази малка палавница — той дишаше тежко — и дойката й са сътворили тази смесица от лъжи и измами. Хайде, човече! — той поведе Уолтър Хобдън напред. Бащата на момичето предпазливо влезе в стаята, а то скри лицето си в ръце и захлипа тихо. — Не ти ли мина през ум — подразни го Кранстън, — че всичко това е номер?

— Но тя изгони Ана — изхленчи мъжът.

— Слушай, малоумнико — отвърна Кранстън и се изправи, — това е било част от маскарада. Двете само са изглеждали отчуждени! Докато Елизабет е събирала публиката тук, добрата й дойка отивала в помещението за миене на чинии и използвала дупките на комина и процепите между ламперията, за да стигне чукането дотук — коронерът отиде до малкото огнище. — Къщата е стара — обясни той. — Има комини, димоотводи и други стари проходи. Ако отидеш в помещението до кухнята, където е огнището за готвене, и започнеш да чукаш с пръчки на определено място в комина, шумът ще се чуе из цялата къща. И преди съм го виждал. Детска игра, която се играе в навечерието на Вси светии — Кранстън почука по ламперията. — Това сигурно помага. Така ехото е още по-силно. Слязох долу и видях старата Ана, седнала като вещица край огнището, заета да удря метални пръчки.

— Ами гласът? — Елинор Хобдън влезе в стаята.

— За Бога, жено! — присмя й се Кранстън. — Не си ли чувала някой да имитира друг човек? — той погледна към слисания Ателстан. — Мисля, че твоят помощник Крим, колкото и да е малък, ме имитира доста добре.

Монахът се усмихна леко. Почувства се облекчен от внезапното разкритие на Кранстън и обяснението на целия номер, но още се чувстваше много неспокоен.

— А миризмата? — подуши той въздуха.

— Сигурен съм, че има обяснение за това.

Кранстън коленичи, пъхна ръка под леглото и извади две малки гърненца. После мина от другата страна и откри още две. Вдигна едно, помириса го внимателно и направи гримаса от отвращение, докато го подаваше на Ателстан.

— Бог знае какво е това! Прилича на козе сирене.

Ателстан помириса и се извърна с отвращение.

— Козе сирене — прокашля се той — и нещо друго.

— Добре известен номер — забеляза Кранстън. — Отпуши гърненцата и миризмата на кочина ще е сладка в сравнение с това, което ще помиришеш — той се усмихна. — Остави отворените гърненца под леглото, размърдай завивките и се понася адска воня.

Ателстан погледна към хлипащото момиче. Врявата отвън показваше, че разярената Елинор Хобдън влачи старата дойка нагоре. Съпругата влезе, погледна с презрение мъжа си и бутна съпротивляващата се Ана, която сякаш всеки миг щеше да припадне от страх, върху тръстиките на пода. После отиде при Елизабет и рязко я дръпна за косата. Въпреки ужасната й измама, Ателстан изпита съчувствие към момичето. Лицето й изглеждаше ужасно със зачервените очи и бледите, облени в сълзи страни. Елизабет беше прехапала устни и струйка кръв се стичаше по брадичката й.

— Остави я на мира! — нареди той.

Елинор още веднъж оскуба силно момичето. Ателстан я хвана за китката.

— За Бога, жено, остави я!

Елинор колебливо се подчини, но изгледа гневно Кранстън.

— Тя е виновна в престъпление, нали? Престореното обсебване от демони и използването на такава измама е почти толкова тежко престъпление, колкото и да се занимаваш с черна магия.

Кранстън, у когото жената беше пробудила дълбока антипатия, кимна.

— Казваш, че трябва да я арестувам?

— Иначе ще изхвърля нея и проклетата дойка на улицата!

— Елинор! — изстена Уолтър. — Недей!

— Я млъквай! — сопна се тя в отговор и доближи лицето си съвсем близо до неговото. — Или те си тръгват, или аз!

Кранстън скришом погледна към Ателстан. Монахът безпомощно гледаше ридаещото момиче, докато Ана още клечеше като куче на пода. Елинор се върна и смушка Елизабет.

— Ставай от леглото и напусни веднага къщата!

— За Бога! — извика Кранстън.

— Сър Джон — каза Елинор, — ти не беше поканен в този дом. Тук си като представител на закона. Видя, че е извършено престъпление, но не проявяваш съчувствие към жертвите, а само към престъпницата.

Кранстън погледна към Уолтър, но безхарактерният мъж стоеше и кършеше ръце със смелостта на уплашен заек.

— За Бога! — Бенедикта прекоси стаята и макар че се беше уплашила от представлението на Елизабет, не показа страх от Елинор. — За Бога! — повтори тя. — Жено, момичето може да е лудо.

Ателстан седна на леглото, прегърна хлипащото момиче и погледна към баща му.

— Защо дъщеря ти отправя такива обвинения?

— Защото ме мрази — отвърна Елинор. — Винаги е било така и ще бъде. Сега вече може да се махне!

Очите на Бенедикта гледаха умолително Ателстан. Той й направи знак с глава да помогне на дойката да се изправи.

— Слушай, мистрес — заяви свещеникът, — настоявам, не изисквам това, защото ти ме покани да дойда. Да, сър Джон не беше поканен, но му дължиш нещо за това, че прозря истината.

Жената кимна.

— Затова — продължи Ателстан — Елизабет и дойката й ще преспят тук тази вечер. Утре сутринта мистрес Бенедикта ще се върне и ще ги заведе в абатството „Сейнт Мери и Сейнт Франсис“, което се намира на ъгъла на Пуър Джуъри и Олдгейт Стрийт.

Уолтър измърмори одобрението си. Жена му задъвка долната си устна, гледайки намръщено заварената си дъщеря.

— Съгласна съм — изръмжа тя най-накрая, — но кучката трябва да си тръгне утре до обяд.

Кранстън стоеше на ъгъла на Бред Стрийт и Уест Чийп и гледаше към къщата си.

— Ох — изстена той, — иска ми се лейди Мод да се върне.

Погали коня си по муцуната, облиза устни и погледна към „Светият Агнец“. Кръчмата привличаше със светлината и топлината си. Беше оставил Бенедикта и Ателстан в Съдърк, а сам се беше върнал в Чийпсайд, говорейки си на глас, както често правеше, за коравосърдечието на хората и неизкоренимата омраза, на която са способни такива като Елинор Хобдън. Конят му леко изцвили и потърка муцуната си в гърдите му.

— Предполагам, че си прав — промърмори Кранстън.

Той поведе коня по една странична улица и влезе в двора на „Светият Агнец“, където те с лейди Мод държаха конете си. След като го настани, коронерът тръгна през пустия Чийпсайд към дома си.

Точно посягаше да си отвори, когато чу да го викат. Две фигури се появиха от страничната уличка и застанаха в светлината на лампата, окачена на кука до вратата. Усмивката на Кранстън угасна.

— Какво искате, по дяволите?

Розамунд Ингам отметна качулката на наметката си, докато с другата ръка се подпираше на безличния Албрик. Лицето й беше надменно и безчувствено като това на Елинор Хобдън. Кранстън бързо забеляза приликата между двете жени: хубави, но със студени очи и кисело нацупени устни. Той отново посегна към вратата.

— Попитах какво искате.

— Сър Джон, остави ни на мира. Както знаеш, утре сутрин съпругът ми ще бъде погребан. Предполагам, че няма да дойдеш.

— Не, няма! Обичах сър Оливър като брат. Няма да стоя пред Бога в присъствието на убийците му!

— Това е лъжа!

— Това е истината и аз ще я докажа!

— А ако не успееш — Розамунд приближи лицето си към него, — ще те видя в съда, сър Джон.

— Разкарайте се! — отвърна той и ръката му посегна към камата, когато видя Албрик да пристъпва напред.

— Хайде — презрително се усмихна Кранстън, — извади меча си и ще ти отрежа топките!

Розамунд махна с ръка на любовника си да се върне.

— Свали печатите от стаята на съпруга ми — настоя тя. — И ни остави на мира или…

Кранстън пристъпи напред.

— Или какво, милейди?

Розамунд се усмихна презрително.

— Моля те, сър Джон. Няма да повтарям.

— Лека нощ, милейди.

Той отвори вратата и я тръшна зад себе си.

Помириса въздуха одобрително и влезе в кухнята. Зачервеният Боскъм вадеше от пещта пай със златиста коричка.

— Точно навреме, сър Джон — усмихна се дребният човечец. — Пай с говеждо, лук и праз. Чаша кларет?

Сър Джон засия.

— Филип, ако беше жена, още утре щях да се оженя за теб. Той изми ръцете си в купа с розова вода и седна на масата.

— Ти не познаваш ли брачното блаженство?

Боскъм поклати глава.

— Никоя жена не ме иска, сър Джон, а и сър Джерард беше най-взискателният господар на света.

— Това е — промърмори Кранстън, — защото не познаваш лейди Мод.

Канеше се да вдигне чашата си, когато Гог и Магог, които си почиваха в градината, внезапно нахлуха в къщата. Гог блъсна Кранстън така, че той излетя от стола, докато Магог, устремен като сокол в полет, скочи и изтръгна пая от ръцете на Боскъм. Коронерът се изправи, ругаейки, но кучетата вече бяха взели пая и преди да стигне до тях, го поглъщаха, без да питат за разрешение. Боскъм стоеше и ридаеше. Кранстън погледна кучетата и ако животните можеха да се усмихват от благодарност, беше сигурен, че го правят в момента.

— Чудесни момчета! — прошепна той.

Двата вълкодава прекратиха неочакваното си пиршество и скочиха да ближат лицето и ушите му, докато Кранстън изрева „Добре, стига!“ и ги отблъсна.

Погледна към Боскъм, който не беше помръднал, а по бузите му се стичаха сълзи. Кранстън отиде при него и го потупа по рамото, като едва не го събори.

— Стига, човече — изрева той. — Поне се нахраниха добре.

Паят вече беше изчезнал. Двете кучета се облизваха и гледаха с възхищение новия си господар, който беше толкова щедър с храната си. Седяха като статуи, докато Кранстън размахваше пръст към тях.

— Никога — смъмри ги той — не правете това с лейди Мод.

Двете кучета сякаш усетиха важността на думата „Мод“ и Гог дори погледна страхливо към вратата, но влезе Лейф, който се промъкваше в къщата, привлечен от вкусната миризма.

— Време за вечеря ли е, сър Джон?

Кранстън се ухили.

— Ще ти се.

Лейф погледна нервно кучетата.

— Но, сър Джон, цял ден не съм ял.

— За Бога! — Кранстън се върна в коридора, взе наметката си и все още със спомена за заплашителното лице на Розамунд Ингам, сложи бойния си колан.

— Хайде, Боскъм. И ти, Лейф, мързелив просяко! Отиваме в „Светият Агнец“.

Двете кучета се наканиха да ги последват.

— Не, хубавците ми. На място!

Двете животни седнаха, докато Кранстън избута протестиращия Боскъм и нетърпеливия Лейф към вратата.

— Да заключим ли? — попита Боскъм, когато излязоха навън.

— Слушай, човече — отвърна Кранстън, — какво мислиш, че ще направят хубавците, ако някой нощен разбойник направи грешката да влезе?

Боскъм се усмихна.

— Хайде — подкани го Кранстън. — Онзи пай миришеше много вкусно. Редно е да те възнаградя.

Два часа по-късно, натъпкан с кларет и лучения пай на кръчмаря, прегърнал с една ръка Боскъм, а с другата Лейф, Кранстън излезе от „Светият Агнец“ и се огледа.

— Значи си се бил при Поатие? — попита Боскъм.

— Да — отвърна коронерът. — Бях по-слаб и по-хубав…

Канеше се да продължи, когато дочу слаб вик за помощ от една близка уличка. Без да обръща внимание на предупрежденията на Боскъм, Кранстън хукна като стрела в мрака. Видя две фигури в черно, които държаха факла над трета, просната на земята. Кранстън зърна проблясък на метал и чу още един жален стон. Уви наметката си около лявата ръка и се хвърли като нападащ бик.

— Aidez! Aidez![8] — нададе той обичайния вик за помощ към стражата.

Двете фигури се огледаха и той разбра, че нещо не е наред. Не побягнаха, на лицата им имаше маски, а „жертвата“ внезапно скочи на крака. Кранстън спря задъхан и изтри потта от челото си.

— Човек се учи, докато е жив — прошепна той.

Коронерът се наруга, че беше паднал в този познат капан.

Да се притечеш на помощ на предполагаема жертва, само за да попаднеш на засада. Погледна назад към улицата, откъдето приближаваха Боскъм и Лейф.

— Връщайте се! — изрева към тях.

Извади меча си и предпазливо започна да отстъпва. Не смееше да се обърне и да побегне. Можеше да се подхлъзне или да бъде ранен и повален от хвърлен нож. А и беше стар и дебел, докато тримата убийци се промъкваха като зловещи танцьори към него. Кранстън продължи да отстъпва, после се завъртя рязко и залепи гърба си за една тясна стена.

Тримата облечени в черно убийци се приближаваха. Всеки от тях държеше меч и кама. Когато наближиха, се разделиха. Кранстън ги прецени като професионални убийци, много по-опасни от уличните побойници, които щяха вече да са избягали на една миля оттук при вида на оголената стомана. Той се опита да успокои дишането си. Кой ги беше пратил, питаше се. Ira Dei

Кранстън примигна. Не, не, това беше твърде очевидно. После си спомни изпълненото с омраза лице на Розамунд Ингам, неизречените й заплахи и страхът му беше изместен от гняв.

Тримата убийци се прокрадваха напред с протегнати ръце и разкрачени крака в изкусния уличен танц на професионалните бойци. Кранстън гледаше този в средата, долови блясък на око, после премести поглед върху двамата му другари, сякаш се боеше повече от тях.

— Хайде, юнаци! — подразни ги той. — Приклещихте стария Джак, а? Да премерим сили.

Двамата убийци отляво и отдясно се промъкваха напред. Кранстън продължи да мести поглед, но му беше ясно какво правят. Това бяха просто измамни движения. Погледна бързо към средния, който приближи с насочен ниско меч и вдигната кама. Кранстън рязко замахна и стоманата проблесна като дъга. Убиецът умря, преди да се усети, когато мечът преряза оголения му гръклян.

Вече усмихнат, Кранстън парира първо десния, после левия. Усети, че един от нападателите е неопитен и отстъпва повече от нужното. Обърна се и нападна другия, изкарвайки му въздуха. После отстъпи и заби с всичка сила меча си в корема му. Огледа се, но третият нападател вече тичаше като заек в мрака. Кранстън се подпря на меча, вдъхна дълбоко нощния въздух и погледна двамата мъртви убийци.

— Смъртоносни удари — промърмори си той.

Единият лежеше по корем, а другият беше подпрян на стената като счупена кукла. Боскъм и Лейф пристигнаха, накуцвайки, и загледаха с ужас двата трупа, както и променения сър Джон. Лицето му изглеждаше твърдо като желязо в светлината на факлата, която още се търкаляше неизгаснала на калдъръма, където я беше изпуснал един от убийците.

— Сър Джон — Боскъм докосна новия си господар, — сър Джон, съжалявам, че не можахме да помогнем.

Кранстън поклати глава.

— Постъпихте разумно — прошепна той. — Все пак, мастър Боскъм, благодаря ти за загрижеността. Не беше нещо, с което старият Джак да не може да се справи.

— Защо беше това? — изпелтечи Лейф.

Кранстън погледна надолу по улицата с горчива усмивка.

— О, знам защо — замислено каза той. — И сега старият Джак е на ход.

ГЛАВА 9

Ателстан също беше умислен, докато коленичеше на стъпалата пред олтара на другата сутрин след литургия. Бяха дошли само трима души от паството му, ако не броим Бонавентура: Фламандката Пернел, проститутката Сесили в ярка рокля от тафта и Бенедикта, която току-що си беше тръгнала. Вдовицата беше уверила Ателстан, че ще отведе Елизабет Хобдън и дойката й Ана при монахините-миноритки по-късно сутринта.

Ателстан дъвчеше кокалчетата на пръстите си и гледаше полуотворената врата на църквата. Беше ядосан и обиден, надяваше се да успее да се владее по време на предстоящата среща.

Прекръсти се и стана при звука от стъпки, после мина през нефа, за да посрещне копача Пайк, който стоеше неспокойно до кръщелния купел.

— Отче, искал си да ме видиш.

— Да, Пайк. Моля те, затвори вратата.

Копачът се върна, затвори я, после се обърна и с изненада видя благия енорийски свещеник да се нахвърля върху него като рицар в атака. Ателстан сграбчи Пайк за мръсния жакет и го притисна към вратата. Мъжът не се съпротивляваше, уплашен от гнева, който пламтеше в очите на монаха.

— Отче, какво има? — заекна той.

— Проклет Юда! — Ателстан го разтърси. — Пайк, аз съм твой свещеник, а ти ме предаде!

— За какво говориш?

Но Ателстан зърна истината в уплашените му очи. Пусна го, отблъсна го и се върна през нефа.

— Не лъжи, Пайк! — извика той и думите му отекнаха в църквата. — Много добре знаеш за какво говоря! Ти беше единственият, който ме видя да свалям прокламацията от Ira Dei, закачена на вратата. — Ателстан се приближи към него. — Всъщност подозирам дори, че ти си я сложил там. Но да оставим това, Пайк. Ти играеш своите глупави, опасни игрички на бунтове и изграждане на Божието царство в Лондон. Но кажи ми, твоите съмишленици, Голямата общност на кралството, и Ira Dei знаят ли, че си предател? Шпионин на Джон Гонт? — Ателстан отстъпи. — Какво ще стане с теб, Пайк, ако разберат? Какво правят в твоето тайно общество с предателите?

Пайк стоеше с безпомощно отпуснати ръце и гневът на Ателстан започна да се разсейва при вида на смъртния ужас, който пролича по лицето и в позата на мъжа. Свещеникът приближи лицето си до лицето на копача.

— За Бога, Пайк, аз кръстих децата ти! Аз те причастявам. Аз ти се възхищавах, че работиш от зори до здрач, за да можеш да изхраниш семейството си — Ателстан си пое дъх. — Ти не си като мен, Пайк. Аз нямам семейство, за което да се тревожа. Но си добър работник, добър съпруг и баща. Защо ти е да се държиш като Юда с човек, който не само е свещеник, но и твой приятел? Не можа ли да ми се довериш?

Пайк безпомощно повдигна ръце и по лицето му потекоха сълзи.

— Пайк, не искам да те заплашвам — промърмори Ателстан. — Ще пазя тайната ти. Дори сър Джон не знае.

Копачът потътри крака.

— Не е точно така, както си мислиш, братко.

— Какво искаш да кажеш?

— Преди три месеца — заразказва Пайк — аз и неколцина други от Съдърк слушахме онзи луд проповедник — нали се сещаш, онзи с пламтящия кръст, пред „Сейнт Джеймс Гарликхайт“. После дойдоха войници и ни арестуваха. Имах избор: да платя глоба или да стана шпионин на Гонт. Глобата щеше да ме съсипе и… — гласът му пресекна.

— И какво?

Пайк погледна отбранително.

— Не вярвай на всичко, което чуваш, отче. Аз не съм един от онези фанатици. О, в началото бях, но не и сега. Не и откакто започнаха да говорят, че ще колят, че ще избият всички свещеници, че ще горят наред и добри, и лоши — той се засмя горчиво. — Не е трудно да предадеш нещо, в което вече не вярваш, отче. Колкото до милорд Гонт, той вече разбра, че не съм от най-способните шпиони. Казах му за бележката, закачена на църковната врата. Казах му и за един човек от Голямата общност на кралството, че е бил в Съдърк, три дни след като той си беше заминал. Не се тревожи, отче, Гонт нищо не печели от това, което му казвам.

Ателстан погледна едрия копач, който стоеше пред него със сведена глава. Ти си като всички обикновени хора, каза си Ателстан, приклещен между демони, които искат да унищожат всичко и онези, които искат да притежават всичко. Ателстан тръгна напред с разперени ръце.

— Съжалявам. Не си предател, не си Юда.

Пайк го хвана за ръката.

— Можеш ли да ми помогнеш, отче?

— Мисля, че мога, но ще отнеме време. Междувременно не прави нищо прибързано. И…

— И какво, отче?

— Какво знаеш за Ira Dei

Пайк се разсмя.

— Отче, аз съм малко листо на най-долния клон на голямо дърво. Дори не знам кои са водачите на бунта. Никой не знае кой е Ira Dei. Той се появява под прикритието на мрака, предава съобщението си и също така мистериозно си тръгва. Може да е всеки. Мистрес Бенедикта, Уоткин, дори сър Джон Кранстън! — Пайк се усмихна. — Макар че него хората биха познали. Отче, не знам нищо. Кълна се в живота на децата си!

— А можеш ли да му предадеш съобщение?

— Мога да говоря с някои хора. Защо? — по лицето на Пайк се изписа загриженост. — Отче, внимавай. Не се захващай с такива опасни хора, независимо дали са благородници или селяни. Знаеш ли какво мисля аз? Това е бой между плъхове и порове кой да управлява кокошарника.

Ателстан се усмихна, трогнат от загрижеността на Пайк.

— Съобщението е просто. Кажи, че брат Ателстан, който служи в „Сейнт Ерконуолд“, иска да се срещне с Ira Dei.

Той накара Пайк да повтори съобщението.

— Това ли е всичко, отче?

— Да, това е. Достатъчно те забавих. Съжалявам, че избухнах.

Пайк вдигна рамене.

— Получих си заслуженото, отче. Но нали ще ми помогнеш?

— Разбира се!

— Никога няма да го забравя, отче.

Пайк изчезна. Ателстан си помисли за върлинестия син на копача, лудо влюбен в дъщерята на Уоткин и погледна Бонавентура, който ги беше наблюдавал внимателно.

— Е, мой хитри котарако — прошепна той, — може би неделната сутрин няма да е толкова ужасна.

Ателстан огледа църквата и си спомни обещанието към друг енориаш. Заключи вратата и забърза по улиците към къщата на ловеца на плъхове Ранулф — малка двуетажна постройка, разположена на ъгъл. Бледият, изпит ловец на плъхове го очакваше. Многото му деца, които приличаха на него, се събраха зад баща си на вратата, за да поздравят свещеника с „добре дошъл“. Когато влезе в тъмния коридор, той си спомни, че Ранулф беше вдовец, чиято жена беше починала при раждане преди пет години. Следван от челядта си, Ранулф покани Ателстан в малката си дневна. Докато сядаше, монахът усети необичайна миризма. Ловецът на плъхове седна на стола срещу него, а децата го наобиколиха, вперили очи в свещеника.

— Харесва ли ти миризмата, отче?

— Да, Ранулф, не е неприятна.

Бащата потупа черния си жакет.

— Втривам в него анасон и мащерка. На плъховете им харесва.

Той млъкна, докато най-голямата му дъщеря, облечена в дрипава черна рокля, тържествено поднесе на Ателстан и баща си купи с вкусна супа. Докато я чакаха да приключи, монахът се озърна: в един ъгъл имаше клетка с врабчета, в друг висяха въдици, кожа от язовец, оловни тежести и куки за змиорки.

— Обичаш ли плъхове? — попита внезапно Ранулф.

Ателстан го изгледа удивено.

— Има четири вида плъхове, отче. Живеят в хамбарите, в канавките, край реката и по улиците. Най-лоши са тези от канавките — те са черни — той запретна ръкава на черния си жакет и показа ръка, обсипана с белези от стари рани. — Черните плъхове са копелета, отче. Извинявай, но са истински копелета! Четири пъти едва не умрях от ухапванията им. Веднъж зъбът на един плъх се счупи в пръста ми — той протегна ръка. — Беше много зле, поду се, загнои. Трябваше да вадят парчетата с щипци. Навсякъде са ме хапали, отче.

Ателстан подскочи, когато малко космато животинче изскочи отнякъде, покатери се по крака на ловеца и седна в скута му.

— Това е Ферокс — обяви Ранулф, — моят пор.

Ателстан невярващо гледаше черните очички на създанието, което бръчкаше нос.

— Ферокс означава „свиреп“ — продължи Ранулф, без да даде възможност на Ателстан да каже нещо. — Поровете са много опасни, но Ферокс е добре дресиран. Пратил е поне хиляда плъха на оня свят.

Ателстан скри усмивката си, довърши супата и върна купата и калаената лъжица на момичето. Другите деца гледаха баща си с ококорени от възхищение очи. Свещеникът погледна леко щръкналите зъби на ловеца на плъхове, острия нос и бялото му лице с бакенбарди и си спомни разговора с Пайк. И Ранулф беше същият: трудолюбив човек, добър баща, един от обикновените хора на земята, далеч от власт и богатство, но близо до Бог.

— Ранулф, искаше да говорим за гилдията.

— Да, отче, бихме искали да се събираме в „Сейнт Ерконуолд“ — Ранулф преглътна смутено. — Гилдията ще се събира за литургия, а после ще празнуваме в нефа, ако си съгласен, отче.

Ателстан тържествено кимна.

— Всяка трета събота от месеца.

Ателстан отново кимна.

— Ще ти плащаме две лири и петнайсет шилинга на всеки три месеца.

Ателстан предположи, че ловецът на плъхове смята сумата за много малка.

— Това е напълно задоволително — отговори той бързо.

— Сигурен ли си, отче?

— Разбира се.

— А жените и децата могат ли да присъстват?

— Защо не?

— И ще благословиш поровете и капаните ни?

— Несъмнено.

— А знаеш ли кой светец би могъл да ни бъде покровител, отче?

Ателстан го погледна.

— Не, Ранулф, още не знам, но съм сигурен, че ще ви намеря.

Ранулф въздъхна с облекчение и се изправи.

— В такъв случай, отче, имаш нашите благодарности. Осрик, главният ловец на плъхове в Съдърк, ще състави договора. Има познат писар в „Сейнт Пол“.

— Аз ще го напиша безплатно — отвърна Ателстан и се изправи.

Ранулф засия от удоволствие и плесна с ръце, докато децата, доловили доброто му настроение, заподскачаха около свещеника, сякаш той беше техният светец-покровител. Той зърна един капан да виси на стената и внезапно си спомни за бедния приятел на Кранстън, Оливър Ингам.

— Кажи ми, Ранулф, чувал ли си плъх да е нагризвал труп?

— Да, отче, те ядат всичко.

— И вие ги убивате с помощта на капани или порове?

— Да, а понякога с отрови като беладона, ако са много хитри.

Ателстан му благодари усмихнато и отиде до вратата.

— Отче!

Свещеникът се обърна.

— Не, Ранулф, няма защо да питаш — Бонавентура не се продава. Но винаги можем да го направим член на гилдията ви.

Ателстан се сбогува с Ранулф и семейството му. Беше стигнал до средата на уличката, в ума му се въртяха плъхове, отрови, капани и порове, когато рязко спря и зяпна заради идеята, която му беше хрумнала. Усмихна се и погледна към просветляващото небе.

— Боже, благословен да си — прошепна той. — Твоите неведоми пътища са радост за душата ми.

Той почти притича обратно до къщата на ловеца на плъхове и почука на вратата. Ранулф се разтревожи, когато Ателстан го стисна за рамото.

— Отче, какво има?

— Трябва да дойдеш с мен. Веднага, Ранулф. Трябва да отидем при сър Джон! Моля те, нужна ми е помощта ти.

Ловецът на плъхове не чака да го моли втори път. Влезе вътре, даде нареждания на дъщеря си, целуна всички деца и с малка клетка в ръка, в която беше затворен Ферокс, позволи на Ателстан да го преведе забързано през улиците на Съдърк до Лондонския мост.

Розамунд Ингам пребледня, когато отвори след настоятелното им тропане. Застанала на полуотворената врата, тя погледна гневно коронера, а после и Ателстан, зад когото стоеше Ранулф.

— Какво има, мистрес? — поздрави я Кранстън. — Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак.

— Какво искаш?

— Снощи ме помоли да сваля печатите от стаята на мъртвия ти съпруг, затова съм тук — той побутна вратата. — Нали можем да влезем? Много благодаря.

Вътре зърна Албрик в покрития с каменни плочи коридор. Дори отдалеч си личеше, че младото конте е много уплашено.

— Най-добре да ви заведа в стаята — Розамунд бързо си възвърна хладнокръвието и на лицето й се изписа част от предишната студена самоувереност.

Ателстан й направи път да мине пред него.

— Ако обичаш, мистрес.

Кранстън му намигна.

— За послушник, братко, имаш много остър ум.

— Монах! — изсъска Ателстан.

— Още по-добре — отвърна му шепнешком Кранстън, докато се изкачваха по стълбите.

Ателстан сведе поглед, за да не гледа полюляващите се бедра на мистрес Ингам. Родена кокетка, помисли си той, знаейки, че Кранстън би използвал по-груба дума. Погледна дебелия си приятел, който вървеше след него. Макар че на устните на коронера имаше усмивка, светлосините му очи бяха изпълнени със студен гняв. Изкачиха стълбите, Кранстън махна печатите и отвори вратата.

— Те защо са тук? — Розамунд посочи с изящното си пръстче Ателстан и Ранулф.

— Първо, защото са мои служители! — отсече Кранстън.

— И второ, мистрес, защото аз искам да бъдат тук. Предполагам, че нямаш възражения.

Розамунд застана между сър Джон и отворената врата.

— Махна печатите — отсече тя. — Сега можеш да си вървиш.

— Не знаеш ли? — Кранстън повдигна вежди. — Когато кралският коронер разпечатва стая, той трябва да се увери, че тя е във вида, в който я е оставил. Не можеш да възразиш.

Жената сви устни и Кранстън изостави преструвките.

— Не съм тук в качеството си на приятел на покойния сър Оливър — прошепна той, поглеждайки черната рокля на Розамунд. — Предполагам, че заупокойната служба е била кратка и сладка.

— Завърши преди час.

Кранстън я бутна встрани.

— Аз съм кралският коронер — заяви той. — Искам да видя стаята и ще ти бъда благодарен, мистрес, ако ти и онова същество долу се подготвите да отговорите на няколко въпроса.

Розамунд се отдалечи бързо, но Ателстан видя страха по лицето й и разбра, че сър Джон е бил прав. Тя беше убийца и несъмнено бе отговорна за нападението над коронера предишната вечер. Когато последва Кранстън в стаята, Ателстан се помоли безмълвно Розамунд и слабохарактерният й любовник да паднат в капана, който им бяха подготвили, и Ранулф да оправдае очакванията им.

Кранстън огледа спалнята. Беше тиха и мрачна, прашинки танцуваха на светлината, която проникваше през остъкления прозорец. Той отвори капаците на още един, отпи глътка от меха и с невероятна щедрост позволи и на Ранулф да си пийне.

— Така, момко — Кранстън потупа ловеца на плъхове по рамото. — Би ли искал да те назнача за главен ловец на плъхове в Касъл Бейнард, Куинсхайт и Винтри?

Ранулф грейна от удоволствие.

— След време, може би, момко. Но сега ми намери плъхове — за предпочитане, умрели.

Ранулф извади изпод наметката си малката клетка и пусна Ферокс.

— Знаеш какво търсим, само дръж това нещо далеч от мен. Изпитвам ужас от порове. Познавах човек, който позволил на един да му влезе в панталона. Накрая трябваше да го кастрират.

Ранулф се усмихна, докато галеше любопитния пор между ушите. Животното гледаше Кранстън, без да мигне.

— По дяволите! — каза коронерът.

— Сър Джон, ако наистина те е страх — отвърна Ранулф и посочи малка пейка, — може би е най-добре да се качиш там.

Кранстън го изгледа с подозрение, но ловецът на плъхове остана сериозен.

— Винаги съветвам хората, които се боят, да постъпят така.

— Най-добре го послушай — обади се Ателстан с усмивка.

— Знаеш колко те обича Бонавентура. Може и Ферокс да те хареса.

Кранстън не чака втора покана, а се изправи като колос върху малката пейка. Опря гръб в стената и започна да се подкрепя с големи глътки от чудодейния мях. Ранулф приближи Ферокс до устните си и му прошепна нещо на ухото.

— Какво правиш? — изрева Кранстън.

— Казвам му какво да прави.

— Не ставай глупав, човече!

Ранулф внимателно остави Ферокс върху дъските на пода. Няколко минути порът души, преди да се спусне като стрела под голямото легло. Ателстан отиде до малката маса и взе глиненото гърненце. — Казваш, че тук е била настойката от напръстник?

Кранстън, който беше впил очи в леглото, само кимна.

— И е била съборена, а лекарството се разляло?

— Да, да, братко, но остави това. Какво прави проклетият пор?

Кранстън получи отговора си. Внезапно изпод леглото се чуха звуци от борба и Ферокс се появи с окървавена муцунка, влачейки дебел кафяв плъх с дълга опашка.

— Добро момче! — прошепна Ранулф.

— Проклетото нещо е глупаво като теб, Ранулф! — изрева Кранстън. — Не е тук, за да убива плъхове, а за да търси вече умрели! — Ранулф вдигна умрелия плъх, отвори прозореца и го хвърли на улицата. Ферокс отново тръгна на лов. Минутите минаваха. Ателстан наблюдаваше прилежния малък пор и се опитваше да не гледа Кранстън, който, след като беше отпил много глътки от меха, започваше опасно да се олюлява на пейката. Ранулф продължи да вдига порчето и да го пъха под шкафовете и зад сандъците. Понякога порът се връщаше, друг път следваше зловеща борба, писък и той се появяваше с поредния убит плъх. Ателстан отмести поглед, когато Кранстън започна да бълва проклятия. По едно време Розамунд се качи и почука на вратата. Коронерът й изрева да се разкара и нареди на своя „ухилен послушник“, както нарече Ателстан, да пусне резето на вратата.

Най-накрая Ранулф приключи. Ферокс беше прибран в клетката си. Кранстън слезе от пейката и тримата започнаха да местят леглото и различните мебели, Ранулф дори повдигна дъските на пода, но не успяха да намерят нищо. Накрая, зачервени и потни, те застанаха в средата на стаята. Въодушевлението на Кранстън беше явно. Той потупа Ателстан и Ранулф по раменете и се извини на ловеца, че му е крещял.

— Ще те почерпя с най-хубавия кларет в Лондон! — закле се той. — И едно питие за малкия ти приятел.

— Той обича малвазия, сър Джон.

— Доколкото зависи от мен, може и да се окъпе в нея. Сигурен ли си?

Ранулф кимна.

— Тогава да опитаме с гърненцето.

Той го взе, напълни го до ръба от меха и го вдигна към устните си.

— Сър Джон, сигурен ли си?

— За Бога, Ателстан, сега ще разберем — той отпи от гърненцето, а после го пресуши. — Alea Jacta! — заяви след това.

— Жребият е хвърлен. Да идем при кучката долу.

Всички слязоха в дневната, където намусената Розамунд и много по-нервният Албрик седяха и ги чакаха.

— Сър Джон! — жената скочи на крака. — От един час си в къщата ми. Сега си върви.

— Още не съм свършил — отсече той и се приближи към нея.

— Защо, какво още искаш? Пак ли тези нелепи обвинения?

Кранстън си пое дълбоко дъх.

— Розамунд Ингам и ти, Албрик Тотнес, аз, сър Джон Кранстън, кралски коронер на града, ви арестувам за убийство и измяна.

Розамунд пребледня и зяпна. Албрик се прегърби, очите му овлажняха, челюстта му се отпусна. Ателстан осъзна, че той ще е по-лесна плячка. „О, Боже“, спомни си той думите от Писанието, „протегни ръка и покажи справедливостта си.“

Скоро Розамунд се овладя.

— Убийство? Измяна? Що за глупости са това?

— Много добре знаеш, мистрес — Кранстън извади от широкия си ръкав гърненцето, което беше взел от стаята горе.

— Ще потвърдиш ли пред свидетели, мистрес, че в това гърненце е било лекарството на покойния ти съпруг, настойка от напръстник или дигиталис? Доколкото разбрах, лекарство, което може да подсили сърцето, ако се взема в малки дози?

— Да, в него. Нима ще кажеш, сър Джон, че съпругът ми е пил твърде много от него? Той настояваше да си налива сам. Никой друг нямаше право да го докосва.

Кранстън кимна.

— А ще потвърдиш ли пред свидетели, че това е гърненцето, останало в стаята на съпруга ти, когато я запечатах, и че в предсмъртните си мъки мъжът ти го е съборил?

— Да, да.

Кранстън се обърна, когато дочу шум до вратата и видя стария прислужник.

— Точно навреме — изръмжа той. — Имам нужда от още един свидетел. Кажи ми, мистрес — Кранстън отново се обърна към жената, — опитвала ли си някога настойка от напръстник?

— Не, разбира се! Сър Джон, ти си пил!

— Да, пил съм. Пих дори от това гърненце.

Ателстан бързо погледна Албрик, който, макар и страхливец, вече беше разбрал накъде върви разпитът на коронера и това изглежда само увеличаваше ужаса му.

— Е — безизразно каза Кранстън, — настойката от напръстник е почти без вкус. Така си убила мъжа си. Той е държал по-голямата част от лекарството в запушена стъкленица в килера. Но не е знаел, че може би месец преди смъртта му ти си изляла настойката и си я заместила с най-обикновена вода.

— Не ставай глупав, съпругът ми щеше да забележи!

Сър Джон се усмихна.

— Къде е стъкленицата?

— Изхвърлих я! — заекна Розамунд.

— Виж ти — провлачи Кранстън, — и защо го направи?

— Вече не беше нужна!

— Глупости. Искала си да скриеш доказателството! Такова нещо не би му минало през ум. Все пак — продължи Кранстън, — ние виждаме онова, което очакваме да видим. От мои приятели лекари разбрах, че настойката от напръстник е прозрачна и безвкусна. Може би си добавила нещичко, за да я сгъстиш малко? Какво имаме тук, жено? Мъж със слабо сърце, който страда ужасно заради невярната си жена и е бил лишаван седмици наред от животворното си лекарство. Да, сър Оливър, Бог да го прости, е умрял от сърдечен пристъп, но предизвикан от теб. Брат Ателстан е теолог — коронерът хвърли бърз поглед към Албрик, който седеше отпуснато на стола, скръстил здраво ръце пред гърдите си. — Той ще ти каже, че има два вида грях. Първият е действие, вторият — опущение. Албрик, знаеш ли какво е опущение?

Младото конте поклати глава.

— Това значи, подли мръснико, че вършиш зло, като не правиш нещо. Може да убиеш човек, като го хвърлиш в реката. Можеш да го убиеш и като не му помогнеш да излезе оттам.

— Какви доказателства имаш? — попита Розамунд.

— Достатъчно, за да ви обеся — отвърна Кранстън и пристъпи напред. — Когато е получил пристъп и е умирал, съпругът ти е размахал ръце, съборил гърненцето и лекарството се разляло. Тази къща е пълна с плъхове, гладни и любопитни.

Кранстън беше толкова бесен, че говореше с мъка.

— Това, което иска да каже коронерът — намеси се Ателстан тихо, — е че плъх, който би гризал човешко тяло, би изпил и всяка течност, която види на пода. Погледнах масата — излъга той. — Видя я и този опитен ловец на плъхове. По нея има следи от плъхове. Следи и изпражнения от тях се виждат из цялата стая — той хвърли бърз поглед на Ранулф, който кимна дълбокомислено. — Но по-важното е — продължи монахът, — както ще се закълне моят приятел, че всеки плъх, който пие настойка от напръстник, би умрял скоро, но не открихме мъртви плъхове в стаята.

Ателстан се постара лицето му да остане безизразно. Знаеше отлично, че нито един съдия не би осъдил някого въз основа на такива доказателства. Сърцето му замря, когато чу, че Албрик изстена. Младежът разтвори ръце и понечи да стане.

— Това са глупости! — отсече Розамунд и в очите й проблесна тържество. — Първо, плъхът може да се е измъкнал и да е умрял на друго място, а ние сме намирали мъртви плъхове в къщата, нали, Албрик?

Пребледнелият младеж само кимна.

— Това е невъзможно! — обади се Ранулф, влизайки в тона на съзаклятниците. — Настойката от напръстник веднага би убила плъх. Бих се заклел в това. Мога даже да ви покажа.

Албрик седна отново и загледа със страх Ателстан.

— Спомена и измяна — бързо каза Розамунд, за да прикрие объркването си.

— Да, така е — отвърна Кранстън тихо. — Снощи бях нападнат от разбойници. Победих ги и арестувах единия — излъга той. — Той призна, че ти си ги наела да ме убият.

— Глупости!

— Изрече името ти.

— Това е нелепо! — усмихна се тя презрително. — Да не би да ме обвиняваш и че съм наела тези трима разбойници?

Кранстън се усмихна.

— Откъде знаеш, че са били трима?

Усмивката застина на лицето на Розамунд.

— Споменаха и теб — Кранстън кимна към Албрик.

— Това не е вярно! — отсече младежът и погледна гневно Розамунд. — Ти каза, че ще е безопасно!

— Млъкни, глупако! — тя седна и скри лице в ръцете си.

Ателстан се отпусна, осъзнавайки, че е забил нокти в дланите си. Отиде до младежа.

— Признай — каза му тихо. — Стани кралски свидетел и кой знае, коронерът може да направи нещо за теб.

Монахът се наведе, потупа ръката на Албрик и се изправи, когато младежът сведе глава.

— Ще призная — прошепна той.

Розамунд вдигна обляното си в сълзи и изпълнено с омраза лице към Ателстан.

— Млъкни, проклет свещенико! Нещастен полумъж! Направих го за теб! — изсъска тя на Албрик. — Направих го заради теб!

Той поклати глава и прошепна:

— Между нас всичко е свършено.

Кранстън се обърна и повика прислужника.

— Бързо иди в кръчмата „Луна и клетка“. Там чакат четирима стражи. Доведи ги незабавно!

Прислужникът се втурна навън. Ателстан и Кранстън отидоха до предната врата и изчакаха стражите да дойдат. Кранстън им даде нареждания, после двамата си тръгнаха, а гневът на Розамунд премина в истерия. Тя проклинаше и ругаеше коронера и монаха, докато войниците оковаваха нея и Албрик.

Когато излязоха на улицата, Кранстън спря с насълзени очи.

— Нищо не мога да кажа — той стисна тържествено ръката на Ателстан, а после и на Ранулф. Изтри една сълза. — Елате. Не отидох на погребението на Оливър, но нека ви почерпя за упокой на душата му — той посочи Ферокс, който кротко спеше в клетката си. — А нашият малък приятел тук ще може да се прибере пиян.

ГЛАВА 10

Час по-късно доста подпийналият Ранулф с още по-почерпения пор излезе от „Луна и клетка“, мърморейки, че трябва да се върне в Съдърк. Кранстън изпрати с поглед излизащия ловец на плъхове, после каза сърдечно:

— Добър човек, братко. Винаги съм смятал енориашите ти за банда грешници, но той е добър човек.

— Всички сме грешници — отвърна Ателстан. — Но Бог ми е свидетел, че когато си мисля за мистрес Розамунд, слагам граница, между тези, които грешат от слабост и онези, които го правят от злина.

— Което ни връща — изрева Кранстън, който зорко наблюдаваше как продавачът на реликви пирува с нечестно спечелените си пари в ъгъла на помещението — към убийствата в сградата на общината.

Ателстан набързо му разказа за срещата си с копача Пайк. Кранстън го изслуша, облизвайки устни и душейки вкусните миризми, които долитаха от кухнята на кръчмата.

— Пайк трябва да внимава — изръмжа той. — Ако стоиш с по един крак от двете страни на огъня, накрая ще си изгориш топките. Между другото, като си говорим за опасност, отвела ли е мистрес Бенедикта онова хитро момиче при монахините?

— Да, с това с приключено — заяви Ателстан неохотно. Беше съгласен със заключението на Кранстън, но още се чувстваше виновен за случилото се. — Колкото за станалото в Гилдхол — той прокара пръст по ръба на чашата си, — нали разбираш, сър Джон, че тези убийства не са като онези, които обикновено разследваме? Ти знаеше, че сър Оливър е бил убит и че някой в онази къща го е сторил. Същото важи и за другите случаи, които сме разрешавали, било онзи в имението Спрингъл или убийството на сър Ралф Уитън в Тауър миналата Коледа — Ателстан се разгорещи. — Виждаш ли, сър Джон, политическите убийства са различни. Няма лична омраза, нито злорадстване от унищожението на противника, само изгода. С това си имаме работа сега: убийствата на Маунтджой и Фицрой са били хладнокръвно планирани като средство да бъдат объркани плановете на милорд Гонт.

Ателстан изтри устни и преди Кранстън да си поръча още вино, каза на прислужника да си върви.

— Помни, сър Джон, разследването на убийство е като игра на шах. Местиш фигура, после противникът прави своя ход. Рано или късно той ще направи грешка и партията ще приключи. Но сега нашият противник може да е кой ли не — монахът тръсна трохите от расото си. — Три убийства — промърмори той. — Знаем, че са убийства, но почти нищо повече от това. Как е бил отровен Фицрой, след като е ял и пил същото като другите? Как може Маунтджой да е бил намушкан в самотата на собствената си градина? А Стърми? В един миг е стоял на кея, в следващия вече се е носел по Темза с кама в гърдите — Ателстан замълча, защото силно хъркане отговори на думите му. Обърна се и видя сър Джон с отметната глава, затворени очи и блажена усмивка на лицето. — Сър Джон! За Бога! — въздъхна Ателстан. — Даже не мога да ти намеря ребрата, за да те смушкам, толкова си дебел.

— Едър — отвърна сър Джон, отвори очи и облиза устни. — Едър съм, Ателстан — той се почеса по месестия си, червен нос. — Помни, братко, коронерът може да задреме, но никога не спи. Какво искаш да знаеш?

— Стърми… Какво знаеш за миналото му?

— Бог знае! Не мога да се сетя — изръмжа Кранстън и се изправи. — Но трябва да отидем пак в работилницата му.

— Мислех, че хората на Гонт са я запечатали.

— Така е, но получих позволение от регента да сваля печатите, стига милорд Клифорд да присъства.

— Надявах се да се върна в Съдърк.

— Е, не може. Имаме работа. Хайде, братко.

Ателстан последва Кранстън навън, забелязвайки как коронерът умишлено се блъсна в здраво смучещия продавач на реликви.

— Мразя тези негодници! — прошепна сър Джон навън. — Ако можех, щях да ги прогоня от града. С дървото от Светия кръст, което продават, може да се построи цяла флота!

Виждайки, че дебелият коронер е в лошо настроение, Ателстан го хвана под ръка и непринудено насочи разговора към по-приятна тема, питайки го кога очаква да се върне лейди Мод. Скоро откриха къщата на лорд Клифорд — красива триетажна постройка на Парчмънт Лейн — но младият благородник не си беше у дома.

— Отиде при лекаря — обясни им слуга в ливрея, докато ги водеше към малката, уютна дневна. — Но помоли да го изчакате, сър Джон.

Ателстан учтиво отказа напитка, но Кранстън веднага се възползва. Облегна се на тапицирания стол, отпи от кларета и с възхищение огледа разкошната стая. Свещеникът се молеше безмълвно сър Джон да не прекали с пиенето, но същевременно разглеждаше оръжията, подредени с вкус по стените. Имаше чифт кръстосани бойни ръкавици, щит и две алебарди, както и няколко изкусно изработени арбалета.

— Заможен човек — отбеляза монахът.

— Естествено — отвърна сър Джон. — Познавах баща му. Предвождаше отряд стрелци във Франция. Беше свиреп воин, Бог да го прости, а сега и синът му се цели високо.

Ателстан погледна дебелите вълнени килими на излъскания дъбов под, сребърните съдове върху полираната маса, които блестяха на светлината, проникваща през стъклописа на прозореца. Зачуди се защо хора като лорд Адам, които имаха толкова много, винаги ламтяха за повече. Размишленията му бяха прекъснати от самия Клифорд, който влезе припряно в стаята. Той хвърли наметката си на един прислужник и ги поздрави топло. Ателстан забеляза ожулвания и драскотини по лицето на младежа, както и че движеше раменете си много сковано.

— Тежко ли си пострадал? — попита монахът, след като приключиха с поздравите.

Клифорд се усмихна, после направи гримаса.

— Малко драскотини и ожулвания по лицето. Най-лошото е раната от кама в рамото ми.

— Ira Dei ли?

— Несъмнено. Пребиха ме до безсъзнание, преди да дойде стражата. Негодниците даже бяха заболи бележка на наметката ми.

— Какво гласеше?

— „Не предизвиквай Божия гняв“ — Клифорд предпазливо раздвижи рамото си. — Сякаш ще ме уплаши. Ще му трябва нещо повече от няколко побойници, за да ме спре — отбеляза сухо той.

Клифорд им предложи още вино, но Ателстан настоя, че трябва да побързат.

— Сър Джон — обясни той — иска да посети работилницата на Стърми, да свали печатите на регента и да я претърси.

Лорд Адам се съгласи и те излязоха на оживения пазар, докато той разпалено им обясняваше колко много Гонт иска да възстанови съюза си с предводителите на гилдии.

— Говорете тихо и стискайте здраво кесиите си — прекъсна го Кранстън и се усмихна на Ателстан. — Струва ми се, че целият Съдърк се е събрал тук.

Монахът се огледа. Около сергиите беше пълно с купувачи, а крясъците на чираците бяха оглушителни.„Лук от Сейнт Томас!“, „Пресен хляб!“, „Топъл пай!“, „Игли и карфици за съпругата!“ Цял Лондон, от облечените в коприна благородници до дрипавите бедняци, се трупаше около сергиите, а Ателстан забеляза и ловките крадци, които пребъркваха джобове и режеха кесии. Толкова пъти беше минавал през града с Кранстън, че беше усвоил умението му да разгадава как работят тези мошеници с ловки пръсти, как непрекъснато се движат из пазара и търсят жертва. Сега тези дребни престъпници бяха заети и сякаш не забелязваха наказанията, които се изпълняваха дори в същия момент: пазарните пристави оковаваха мъже и жени и им окачаха на врата нескопосани табели, описващи дълъг списък с престъпления — било то, че са рязали копчета от скъпи дрехи или са събирали кости и парцали, тъй като нямаха право да вземат нищо, паднало от сергия.

Под пазарния портик стоеше продавач на индулгенции с мръсни свитъци в ръка и предлагаше опрощение на греховете в замяна на дарения за папската хазна. Вехтошари продаваха очукани лъжици, ръждясали чаши и други дребни предмети. Проститутките кокетничеха, наблюдавайки под око градските стражи; водоносци предлагаха прясна вода и отпъждаха кучетата, които лочеха от ведрата им, и парцаливите деца, които молеха за безплатна вода. Каруцата за екзекуции си проби път, предвождана от монах с тъмна качулка, който мърмореше молитви за осъдените. Тримата осъдени престъпници седяха върху евтините си ковчези и крещяха прощални думи на малцината си дрипави приятели и познати. Те щяха да ги придружат до бесилката и да ги дърпат за краката, за да им осигурят бърза смърт. От време на време някой от градските богаташи поздравяваше Кранстън, а онези, които бяха усещали шишкавата ръка на коронера върху раменете си, го гледаха мрачно или го обсипваха с обиди.

Най-после завиха по Лорънс Лейн. Вратата към работилницата на Стърми още беше запечатана, но бледата прислужница и приказливият чирак ги пуснаха да влязат.

— Синът му още не се е върнал — каза им момчето, — но щом се появи, ще мога да си намеря друг господар.

Кранстън го погали по главата и пусна пени в ръката му. Клифорд извади камата си, разряза печата на регента и с ключовете, иззети от градския съвет, отвори работилницата. Вътре, подпомогнати умело от младия чирак, те започнаха да оглеждат изоставените ключове. Ателстан прегледа сметките на покойния ключар, но след един час не бяха намерили нищо интересно.

Клифорд, намръщен заради болката в рамото, тропна ядосано с крак.

— Стърми трябва да е направил втора връзка ключове. Но как и къде си остава загадка, сър Джон.

Кранстън наблюдаваше детското лице на чирака. Смътен спомен се пробуди в ума му.

— От кога работиш за мастър Стърми? — попита той.

— От три години, сър, откакто майка ми подписа договор с него. Оставаха ми още три.

Кранстън кимна разбиращо.

— И господарят ти винаги ли работеше тук?

— Да, тук или в градината.

— И не е имал посетители? — усмихна се Кранстън. — Като този млад благородник тук.

Момчето изгледа Клифорд и поклати глава.

— Не, не, винаги идваха кметът и шерифът.

Ателстан излезе от работилницата и мина по коридора. Усмихна се на младата прислужница в кухнята и излезе през задната врата в градината. Тя беше добре поддържана, с малка розова леха, зелена морава, цветя и билки. Ириси, кринове и метличина растяха около малко езерце. Въздухът ухаеше сладко на лайка, копър, лавандула, дори исоп и риган. Ателстан забеляза малка тухлена постройка в края на градината и отиде по пътеката до нея. Беше заключена с катинар, затова той се върна в къщата и поиска ключа от момчето. Чиракът поклати глава.

— Мастър Стърми го държеше отделно — каза то. — Не ни беше позволено да влизаме там.

Вече обзети от любопитство, Кранстън и Клифорд последваха Ателстан в градината. Коронерът взе чук и длето и скоро се справи с ключалката. Вътре беше влажно и задушно. Кранстън отвори капаците и се огледа. Имаше пейка и няколко сандъка. Той се усмихна и посочи малката пещ до огнището.

— Тук е направил ключовете — заяви коронерът и с помощта на чука и длетото бързо отвори сандъците. Вътре имаше всички материали, нужни за един ключар — парчета олово и желязо, калъпи и парчета от ключове. Кранстън прерови съдържанието им и извади един калъп, който умишлено беше счупен. Подаде го на Клифорд.

— Сигурен съм, че ако занесеш това на регента, ще откриете, че Стърми го е използвал, за да направи втора връзка ключове, както съм сигурен, че котките пият мляко.

— За кого? — попита Клифорд.

— Това е загадката.

Малка книга на дъното на сандъка привлече вниманието на Кранстън. Той я извади, когато Клифорд излезе в градината, за да разгледа по-обстойно парчетата от калъпа. Коронерът прелисти страниците. Отначало помисли, че става дума часослов, но после погледна изкусните илюстрации и я пъхна в ръкава си. Вече знаеше мрачната тайна на мастър Стърми.

Клифорд беше развълнуван от откритието на Кранстън и побърза да си тръгне, оставяйки коронера и Ателстан да благодарят на чирака и прислужницата. Когато излязоха от къщата, сър Джон показа книгата на Ателстан. Той прелисти страниците от фин пергамент и подсвирна тихичко, докато разглеждаше рисунките, сътворени от добър художник. Момчета и младежи, голи както майка ги е родила, в различни пози. Някои се биеха с мечове; една група се излягаше на канапета със златиста тапицерия; двама хвърляха копие. Други рисунки бяха по-дръзки — млади мъже, които се миеха взаимно или си разменяха прегръдки и целувки.

— Мастър Стърми е имал своите тайни — прошепна Ателстан. — Заради такава книга човек може да отиде на кладата.

Кранстън се почеса по носа.

— Знаех си.

Тръгнаха обратно. Монахът трябваше да подтичва, за да не изостава от коронера, който се движеше учудващо бързо. Но просякът Лейф ги спря на няколко ярда от къщата на коронера.

— Внимавай, сър Джон! — драматично прошепна той. — Внимавай!

— Какви ги дрънкаш, глупав просяко?

— Лейди Мод се върна.

Челюстта на Кранстън увисна.

— Дошла си е по-рано — прошепна той. — Боже мой, ще види проклетите кучета!

— В особено настроение е — заяви тържествено Лейф, полагайки напразни усилия да скрие злорадството си.

— Лейди Мод е винаги в особено настроение — изръмжа Кранстън и погледна с копнеж към „Светият Агнец“ отсреща.

— О, не, сър Джон! — предупреди го Лейф, който вече не криеше задоволството си. — Лейди Мод настоя да остана на пост пред кръчмата и да ти кажа веднага да се прибереш.

ГЛАВА 11

На Ателстан му дожаля, защото живецът сякаш се изпари от стария Кранстън. Той стоеше и се чешеше по главата като момченце, хванато да краде ябълки.

— Хайде, сър Джон — прошепна монахът. — Ще дойда с теб. Лейди Мод едва ли ще вдигне ръка срещу Светата Майка Църква…

— Лейди Мод ще се опълчи и срещу Господ, ако смята, че е за справедлива кауза!

Кранстън примигна, пое си дъх, бутна Лейф встрани и влезе като осъден в къщата си. На вратата спря за последна голяма глътка, после сложи пръст на устните си, тихичко мина по коридора и надникна в кухнята.

— Не мърдай!

Лейди Мод стоеше до масата. Гог и Магог седяха като статуи пред нея. Господарката на дома се беше развихрила и разясняваше на кучетата какви са правилата в къщата. Ателстан, който надничаше над рамото на Кранстън, видя, че двата вълкодава се бояха от жената също толкова, колкото и господарят им. Зад кучетата Боскъм стоеше вцепенен като статуя и кимаше одобрително след всяка дума, която лейди Мод изричаше. Кранстън се изкашля и влезе в кухнята. Жена му се обърна. Беше висока само пет фута.

Ателстан никога досега не беше срещал жена, която да успява да изглежда два пъти по-висока от ръста си.

Кранстън предпазливо влезе, стиснал бобровата си шапка в ръка.

— Скъпа съпруго — заекна той, — много се радвам да те видя. Къде са „куклите“?

— Горе са с дойката си и спят дълбоко. Не, сър Джон — каза лейди Мод, когато Кранстън се обърна, — остави ги на мира. Реших да се върна — тя пристъпи към него, — защото ми липсваше, сър Джон — на лицето й се появи усмивка. — Имам добри новини! Брат ми Ралф с жена си и децата ще ни дойдат на гости след Архангеловден.

Кранстън не смееше да свали фалшивата усмивка от лицето си.

— По дяволите! — прошепна той.

Лейди Мод се приближи до него, вдигна се на пръсти и го целуна по двете бузи, преди да поздрави Ателстан. Монахът зърна веселите искрици в очите й.

— Добре ли се държа сър Джон, братко?

— Като праведник, лейди Мод.

Усмивката й стана по-широка, когато долови лекия сарказъм в гласа на свещеника. Кранстън стоеше като истукан и гледаше ту Гог и Магог, ту Боскъм. Кучетата не му обърнаха внимание, бяха впили поглед в лейди Мод.

— Запозна ли се с гостите ни, лейди Мод?

— Гости ли?! — извика жена му. — Сър Джон, те са част от нашето семейство. Мастър Боскъм е цяло съкровище.

— А кучетата?

— Вече си знаят мястото, както всички в тази къща.

Кранстън се вцепени още повече, доловил намека в думите на жена си. Внезапно Мод стисна ръката му.

— Ти си добър и великодушен човек — прошепна тя. — Щях да се ядосам, ако беше постъпил иначе. Как може човек като Боскъм да бъде изхвърлен на улицата, а две прекрасни Божии създания да бъдат жестоко убити? Не харесвам регента и Боскъм ми разказа за случилото се в Гилдхол.

Кранстън го стрелна с поглед. Икономът се беше заклел, че няма да пророни и дума за нападението на улицата. С все същия стъклен поглед, той кимна едва забележимо. Кранстън се успокои и като видя накъде духа вятърът, свали наметката си, метна я на масата и обхвана жена си в мечешка прегръдка.

Това беше сигналът да се разрази хаос. Кучетата започнаха да вият, Боскъм се притесни. Лейди Мод настоя Кранстън да седне на стола с висока облегалка, а Ателстан срещу него, докато тя поднесе на своя господар и съпруг нещо достойно за него.

Най-после суматохата престана. Сър Джон и Ателстан си размениха новини и клюки с лейди Мод. Потна прислужница свали двете пищящи деца. Той ги сложи на коленете си, от което и двете се зачервиха от гняв. Ателстан се порадва на здравите бебета, после отправи изпълнен с възхищение поглед към лейди Мод: тайно се чудеше как деликатна, дребна жена като нея е родила най-едрите бебета, които беше виждал. Приличаха си като две капки вода, а сега дори още повече, с пълните бузки и голи главички.

Гог и Магог отидоха да душат, да ближат и да се бутат, докато дори Кранстън, който душа даваше за такъв хаос, заяви, че е достатъчно и се оттегли в кабинета си. Щом с Ателстан влязоха в неговото „убежище“, коронерът се облегна на вратата и избърса потното си чело.

— Бог да ни пази! — прошепна той. — Добре, че лейди Мод реши да бъде милостива. Вярвай ми, братко, старият Джак Кранстън не се бои от нищо, освен от гнева на жена си.

Ако не броим Ферокс и Бонавентура, помисли си Ателстан, но запази това за себе си.

— Сега — заяви Кранстън — да погледнем записките ми — той отвори капака на голям, обкован с желязо сандък и започна да рови като голямо куче, хвърляйки парчета пергамент през рамо. Коронерът мърмореше и ругаеше, докато развиваше свитък след свитък, само за да ги захвърли настрана.

— Най-после! — изграчи той триумфално, клекнал на пода, с опрян в стената гръб. Прочете свитъка, поглъщайки жадно съдържанието му, като от време на време подвикваше и се пляскаше по бедрото.

— Мръсни малки тайни! — той хвърли пергамента на пода и потри ръце. — И старият Джак ги знае всички — той стана, подаде пергамента на Ателстан и се качи по стълбите, откъдето изрева на Боскъм:

— Иди в общината и кажи на кмета и предводителите на гилдиите, че коронерът иска веднага да разговаря с тях за тайните на мастър Стърми — той се усмихна на пребледнелия прислужник. — Не се плаши толкова! Само им предай каквото казах и гледай лицата им. Ще бъда в залата на съвета след час.

Кранстън се върна, за да подреди кабинета си, докато Ателстан седеше на столче и четеше пергамента.

— Не мога да повярвам — промърмори той.

— О, така е — усмихна му се закачливо Кранстън.

— Където има богатство, има и грях. И всички са били замесени по един или друг начин.

Ателстан продължи да чете. Пергаментът беше две стъпки дълъг, почеркът — дребен и сбит. Съдържаше записки, доклади, съобщения и описания. Монахът трябваше да го отнесе до прозореца, за да го проучи по-внимателно.

— Забеляза ли и едно друго име, сър Джон?

— Кое?

— Мастър Никълъс Хъси, хорист в „Сейнт Пол“.

Кранстън се приближи и прочете реда над пръста на Ателстан.

— Да му се не види! — каза той тихо. — Братко, прав си.

Ателстан продължи да чете. Боскъм се върна, ухилен до ушите, за да каже, че предводителите на гилдиите и кметът са готови да се видят незабавно със сър Джон. Сумтейки като бик, Кранстън грабна наметката си и почти изтича надолу, крещейки на лейди Мод, че излиза. После тръгна през Чийпсайд с лукава усмивка. Ателстан бързаше зад него, опитвайки се да дочете доклада, но накрая се отказа и прибра свитъка в торбата с писмени принадлежности.

— Много ще се забавлявам — тихо каза Кранстън. — Само гледай лицата им, Ателстан.

Кметът и предводителите на гилдии чакаха в залата на съвета. Ателстан забеляза, че прислужниците бяха освободени и че не им предложиха напитки, когато ги поканиха да седнат на голямата овална маса. Гудман изглеждаше разтревожен и изпъкналите му очи сякаш всеки момент щяха да изхвръкнат. Съдбъри и Бремър видимо се потяха. Маршъл чешеше плешивата си глава и не смееше да ги погледне в очите, а Дени беше зарязал контешките си маниери и гледаше нетрепващо в сър Джон като подплашен заек, срещнал невестулка.

Гудман се прокашля.

— Сър Джон, искал си да ни видиш.

— Да, по дяволите! — Кранстън опря големите си ръце на масата. — Да не шикалкавим. Ключарят мастър Стърми е бил нает да направи специално ковчеже за златните кюлчета. Имало е шест различни ключалки. Всеки от вас е държал по един ключ, но златото беше откраднато, Стърми е мъртъв и няма защо да питате — да, бил е убит, защото някой го е принудил да направи втора връзка ключове — Кранстън изтри уста с опакото на ръката си. — Може би ще питате защо. Какво би принудило почтен занаятчия като Стърми да се замеси в кражба и измяна? Съблазънта на златото? Не, Стърми не е бил такъв. Висок пост? Не. Той е бил жертва на изнудване.

Кметът и предводителите на гилдии гледаха Кранстън като редица осъдени, изправени пред палача.

— Преди петнадесет години — започна той — бях младши коронер в Кордуейнър и Фарингтън. Сър Кристофър — Кранстън се усмихна на кмета, — сигурно си спомняш работата ми, защото ти също беше служител на закона. Имаше скандал, нали? Влиятелни търговци бяха обвинени пред кралския съвет, че прелъстяват момчета от хора на катедралата „Сейнт Пол“ и пажове. Сигурно всички добре помните случая — Кранстън прочисти гърлото си. — Двама търговци бяха обесени, изкормени и разчекнати, защото мръсните им дела бяха довели до смъртта на едно младо момче — Кранстън се облегна и кръстоса ръце на корема си. — По време на разследването бяха разпитани няколко богати и влиятелни граждани, включително покойният сър Джерард Маунтджой, покойният мастър Томас Фицрой, Филип Съдбъри, Алегзандър Бремър, Хюго Маршъл и Джеймс Дени.

— Бяхме невинни! — отсече Бремър. — Празни приказки на злостни езици.

— Не съм казвал обратното — отвърна Кранстън. — Но има и още едно име — Питър Стърми, ключар. Както и да е, накрая разследването беше прекратено, иначе всяка бесилка в града щеше да бъде отрупана с гнилите му плодове. По време на разследването Стърми, срещу когото не бяха повдигнати обвинения, разкри съществуването на вертеп, където се събирали мъжеложци, на една уличка близо до Билингсгейт. Моля ви да помислите върху това. Първо, имената, които току-що изброих, са замесени и в сегашния случай. Второ, Стърми, който също беше замесен, беше намерен убит, носен от реката близо до кея на Билингсгейт.

— Давай по същество — каза тихо Гудман.

— Мисля, че е ясно — обади се Ателстан. — Разбира се, всички тук са били невинни по обвиненията, повдигнати преди петнадесет години. Но Стърми е бил виновен поне в очите на Бог. Когато скандалът отминал, той запазил мълчание. Бил трудолюбив и майстор в занаята си, но имал таен живот. Годините минавали. Репутацията на Стърми като ключар растяла и му била поверена тази специална поръчка. За нещастие някой помнел миналото, наблюдавал отблизо мастър Стърми и знаел, че той продължава да води двойствен живот.

— Писарят ми говори истината — продължи Кранстън. — Стърми е бил изнудван за две неща — за миналото, но, което е по-важно, и за настоящето. Вероятно от страх се е съгласил да направи втора връзка ключове и в деня, когато загина, е бил повикан в Билингсгейт — място, което нашият ключар добре познавал — както си мислел, на последна среща с изнудвача — Кранстън разпери ръце. — Останалото знаете. Изнудвачът нямал намерение да му позволи да говори. Бил изпълнил задачата си и бил жестоко убит. Не знаем името на убиеца, който е промушил Стърми и е хвърлил тялото му във водата.

— И какво общо има това с нас, сър Джон? — изграчи Маршъл.

— Всички знаете за скандала в миналото на Стърми. Той е бил нает по ваше настояване да изработи ковчежето и ключалките и…

— И какво? — рязко запита Съдбъри и се приведе напред. — Да не намекваш, сър Джон, че един от нас, няколко от нас или всички ние сме замесени в измяна, изнудване и убийство?

Кранстън се усмихна фалшиво.

— Сър, не казах това. Само представям фактите. Но след като ти повдигна въпроса, ще ви питам, бил ли е някой от вас в Билингсгейт в деня, когато Стърми умря? Посещавал ли е някой от вас тайно ключаря?

Хор от възмутени отрицания посрещна въпросите на Кранстън. Въпреки това предводителите на гилдии изглеждаха толкова облекчени, че за Ателстан беше очевидно, че крият много неща. Само Гудман изглеждаше притеснен. Все пак, помисли си монахът, той е бил наясно с миналото на Стърми и въпреки това се е съгласил да му дадат поръчката.

— И други хора знаеха — обади се Дени. — Защо разпитваш само нас?

— Кой друг знаеше? — отвърна му с въпрос Кранстън. — Негово величество кралят още не е бил роден, регентът е бил момче, а съветът не би допуснал до слуха му да стигне подобен скандал. Имам копие от разследването и смятам, че е единствено. Затова ви моля, кажете ми, кой друг знаеше? — Кранстън вдигна рамене. — Може да е имало и други хора, но те не са влиятелни предводители на гилдии, не са свидетели на предателство, на кражба на съкровище, на убийството на един от тях, да не споменаваме за загадъчното убийство на лондонския шериф — коронерът бутна назад стола си и се изправи. — Едно ще ви кажа, старият Джак Кранстън ще изрови истината и ще бъде въздадено правосъдие.

Когато излязоха от общината, сър Джон потърка злорадо ръце.

— Негодниците са уплашени — изкикоти се той. — Господи, братко, направо надушвах страха им.

— Какво ще стане — попита Ателстан, — ако тези убийства са свързани повече със стари престъпения, а не с амбициите на регента или зловещите планове на Ira Dei?

Кранстън поклати глава.

— Не, тези хора са лакоми за власт, Ателстан. Затънали са до шия в пороци. „Продажност“ е второто им име. Старите грехове играят роля тук, но само като средства, а не като причина. Помни ми думите — Кранстън се усмихна, — разтърсих ябълката и един Бог знае какво ще падне от нея.

Коронерът погледна към пазара.

— Но да приключваме за днес — каза той тихо. — Утре е събота и трябва да поухажвам лейди Мод. У теб ли е ръкописът?

Ателстан кимна.

— Задръж го. Проучи го внимателно, братко.

Ателстан обеща и докато прощалните викове на коронера още отекваха в ушите му, тръгна обратно по Мърсъри, пресече Лондонския мост и влезе в Съдърк.

Бенедикта го чакаше в дома на свещеника. Изглеждаше унила.

— Заведох Елизабет и дойката Ана при миноритките. Сестрите бяха мили и добри, макар че двете бяха в истерия. Елизабет нарича баща си и мащехата си убийци: твърди, че истината й била разкрита от майка й насън. Отче, какво ще стане с тях?

Ателстан уморено се отпусна на един стол и поклати глава.

— Не знам, Бенедикта. Благодаря ти за това, което си направила, но само Бог знае какво крие бъдещето.

Вдовицата отиде в килера и донесе кана с ейл.

— Изглеждаш уморен — тя тикна една чаша в ръцете му. — Хайде — подкани го, — пийни и хапни нещо. Искаш ли хляб и сушено месо? Ще донеса достатъчно и за двама ни.

Смутен от загрижеността и вниманието й, Ателстан тихо благодари и се взря в слабите пламъци на огъня. Бенедикта обикаляше из кухнята и подреждаше масата. Вдовицата умишлено разказваше клюки от енорията в опит да отвлече Ателстан от това, което той така точно беше описал като „море от грижи“. Докато хапваха, свещеникът се опитваше да й отговаря, но беше изморен, а главата му гъмжеше от всичко, което беше видял и чул през деня. Бенедикта си тръгна, обещавайки да дойде на сутрешната литургия. Ателстан изчака да излезе, после облегна глава на ръцете си и заспа дълбоко.

Когато се събуди, беше тъмно. Беше премръзнал и схванат, затова стъкна огъня. Канеше се да влезе в килера, когато го стресна леко почукване на вратата.

— Кой е? — извика той. Когато не получи отговор, грабна ясеновата тояга от ъгъла и сложи ръка на мандалото. — Кой е? — повтори, опитвайки се да се успокои. Наостри слух, но чу само тихото шумолене на дърветата в гробището и призрачния глас на сова. Отвори вратата и се взря в мрака. Канеше се да излезе, когато кракът му закачи нещо. Наведе се и вдигна малко парче хляб, към което беше прикрепено късче пергамент. Ателстан отново се огледа, затвори и залости вратата, запали свещта и прочете надрасканото.

„Навлечи си Божия гняв и ще ядеш горчив хляб. “

Ателстан взе парчето хляб и го помириса внимателно. Видя, че е поръсено със сол и долови горчивия мирис на някаква счукана билка. Прочете отново пергамента и хвърли и него, и хляба в огнището — Горчив хляб — промърмори си той и леко се усмихна. Поседя известно време, загледан в пламъка на свещта. Ira Dei му беше дал да разбере, че му е ясно, че Ателстан иска да се свърже с него само по волята на врага му Джон Гонт. Монахът си спомни срещата на Кранстън с водачите на гилдии през деня. Вероятно коронерът се беше надявал, че думите му може да провокират Ira Dei да направи някаква глупава грешка.

Монахът потърка очи.

— Е, добре! — промърмори той. — Сега ние с Кранстън има-ме неговия отговор — и той уморено тръгна нагоре по стълбите към малката си спалня.

ГЛАВА 12

На другата сутрин Ателстан се събуди свеж и бодър. Изми се, обръсна се, смени расото, нахрани Бонавентура и закуси набързо. После тръгна към църквата, предстоеше заупокойна служба за майката на свинарката Урсула. Бенедикта го чакаше пред олтарната преграда.

— Какво има, Бенедикта?

— Извинявай, че те притеснявам, отче, но получих съобщение от миноритките. Трябва да дойдеш. Снощи Елизабет Хобдън се е опитала да се обеси!

Ателстан преглътна една ругатня и каза, че ще се срещнат след половин час на стъпалата на „Сейнт Мери Овъри“. Монахът набързо се убеди, че е заключил всичко, остави овес и сено на хъркащия Филомел и забърза към мястото, където го чакаше Бенедикта.

— Какво друго пишеше в съобщението? — попита той задъхано, докато бързаха по Лондонския мост.

— Нищо, братко. Очевидно момичето не спирало да повтаря обвиненията си. Късно снощи една сестра чула шум от килията й и когато отишла да види какво става, открила, че момичето се е опитало да се обеси с чаршафите от леглото.

Ателстан спря пред портата на Лондонския мост и погледна отсечените глави на предатели, набучени там. Бенедикта проследи погледа му

— Отче, какво, за Бога…

Свещеникът вдигна рамене.

— Трудно ми е да повярвам, Бенедикта, че Кранстън действително търси човека, който краде тези отблъскващи неща.

Тя скръсти ръце и загледа мъглата, която още се носеше по средата на реката.

— Понякога — прошепна вдовицата — мразя този град. Мислила съм да се преместя в провинцията — на по-спокойно и чисто място.

— Не бива — Ателстан прехапа устна и я погледна в очите. — Ако заминеш, ще ми липсваш, Бенедикта.

— Вярно е — тя му се усмихна в отговор. — А и кой ще се грижи тогава за теб и Кранстън?

Те минаха бързо по моста и Ийст Чийп, следвайки уличките, успоредни на Марк Лейн, до Олдгейт, и завиха надясно по улицата, която водеше до изградения от светъл пясъчник манастир на миноритките. Слънцето вече се беше издигнало и Ателстан избърса потта от челото си.

— Трябваше да дойдем с коне — промърмори той. — Бог знае защо изобщо съм тук.

— Тя си няма никого.

— Да — отвърна той. — И това е причина.

Монахините го посрещнаха сърдечно и настояха двамата с Бенедикта да се подкрепят в трапезарията, преди монахинята, която отговаряше за послушничките — дебела, но с приятно лице, да им разкаже какво се беше случило предишната вечер.

— Открихме я да лежи на пода — започна тя. — Полузадушена от чаршафа, който беше усукала около врата си. Ако не се беше скъсал, ако никой не беше чул шума… — тя разпери ръце. — Сега щях да съобщя за смъртта й. Братко Ателстан, какво можем да направим? Тя е момиче, още дете, а може пак да опита да се самоубие!

Монахът се изправи.

— Позволете ми да я видя.

Монахинята ги поведе по хладна галерия с колони и почука на вратата на една килия. Отвори друга монахиня и наставницата на послушничките ги въведе при Елизабет Хобдън, която седеше на ръба на леглото си с тъжни очи, бледо лице и пурпурен белег около нежната бяла шия.

— Как е Ана, дойката? — попита Бенедикта.

— Много добре, яде и пие, сякаш утре светът ще свърши — отвърна монахинята.

Ателстан взе стол и седна до Елизабет. Погледна двете монахини.

— Сестри, бихте ли ни оставили за малко. Мистрес Бенедикта ще остане.

Монахините излязоха. Бенедикта остана до вратата, а Ателстан нежно хвана безжизнената ръка на момичето.

— Елизабет, погледни ме.

Тя вдигна очи.

— Какво искаш? — попита тихо.

— Да ти помогна.

— Не можеш. Те убиха майка ми, а сега прогониха и мен.

Ателстан погледна момичето, после разпятието, заковано на стената отзад. Свали го и го поднесе към Елизабет.

— Вярваш ли в Христа?

— Да, отче.

— Тогава сложи ръка на разпятието и се закълни, че обвиненията ти са верни.

Момичето почти грабна разпятието.

— Кълна се! — твърдо каза то. — Кълна се в тялото Христово.

Ателстан окачи обратно разпятието и клекна до нея.

— Ще ми обещаеш ли нещо?

Елизабет го гледаше мълчаливо.

— Обещай ми, че повече няма да вършиш глупости. Дай ми една седмица — помоли той. — Само една седмица. Ще видя какво мога да направя.

Елизабет кимна и Ателстан трепна, когато видя надеждата, която проблесна в очите й.

— Ще направя каквото мога — повтори той, потупа я нежно по ръката и излезе.

— Какво можеш да направиш? — попита го Бенедикта, когато вратата на миноритките се затвори зад тях.

— Не знам — отвърна Ателстан, — но може би Кранстън може — той въздъхна. — Смятах да оставя сър Джон на мира поне до понеделник, но ще трябва да му напомня, че няма почивка за грешниците.

Те се върнаха в града, минаха по Олдгейт и Корнхил. На ъгъла на Поултри беше пълно с оковани престъпници, заловени след безчинствата им в петък вечер, а голямата желязна клетка на Грейт Кондюит беше пълна с нощни птици и сводници, които обсипаха с подигравки Ателстан, когато го видяха да минава с жена. Поултри, Мърсъри и Уест Чийп бяха спокойни, защото в събота пазарът отваряше по-късно. Чираци подреждаха сергиите, докато боклукчиите и чистачите правеха неохотни опити да почистят боклуците и изпражненията от предишния ден. Една прислужница отвори вратата на Кранстън и безгрижно им каза, че лейди Мод е още в леглото, а сър Джон е отишъл на литургия в „Сейнт Мери льо Боу“.

Ателстан скри усмивката си и заведе Бенедикта направо в „Светият Агнец“, където намериха коронера в любимия му ъгъл да закусва с пай с месо и чаша ейл. Той ги поздрави възторжено и не ги остави на мира, докато не се съгласиха да хапнат нещо. После внимателно изслуша разказа на Ателстан за посещението му при миноритките.

— Какво можем да направим? — попита свещеникът.

Кранстън завря нос в чашата.

— Първо, нямаме доказателство, че Уолтър или Елинор Хобдън са извършили някакво престъпление, така че по закон нямаме право да ги разпитваме. Но аз, като кралски коронер, имам властта да ексхумирам труп. Хобдън каза, че първата му жена е погребана в „Сейнт Джеймс Гарликхайт“, нали?

Ателстан кимна.

— Тогава ще започнем оттам.

— Можем ли да го направим, сър Джон? И какво ще докаже това?

— Първо, аз мога да направя всичко. И второ, кой знае какво ще открием? — Кранстън погледна през прозореца. — Ще трябва да изчакаме да се свечери. Част от гробището там се използва като пазар.

Ателстан затвори очи и въздъхна с раздразнение. Имаше много работа в „Сейнт Ерконуолд“, но както би казал сър Джон: Alea Jacta! Жребият беше хвърлен.

— Не си ли доволен? — попита Кранстън, докато вдигаше чашата към устните си.

— Има още нещо, сър Джон.

И Ателстан накратко описа съобщението, оставено от Ira Dei предишната вечер, опитвайки се да не обръща внимание на ядосаното ахкане на Бенедикта, когато разбра, че не й е казал за опасността.

Кранстън избърса устни с опакото на ръката си.

— Няма значение — каза той. — Гонт е глупак. Ira Dei едва ли би ти се доверил.

— Да, но защо да ми отговаря толкова бързо? — попита Ателстан. — Кой знаеше за посланието от Ira Dei?

— Гонт и предводителите на гилдии. Говорихме за това по същото време, когато ни съобщиха за нападението над Клифорд.

Разговорът прекъсна, когато жената на кръчмаря донесе купа захаросани сливи за сър Джон. Ателстан разсеяно взе една и я лапна. Канеше се да продължи, когато осъзна, че сливите са така плътно оваляни в мед и захар, че залепват за зъбите и венците му. Извини се, отиде до вратата и се опита да извади лепнещите късчета. Внезапно спря и погледна пръстите си.

— Кога за последно направих това? — прошепна.

Погледна през рамо към Бенедикта и Кранстън, които шепнеха, сближили глави. Несъмнено коронерът й обясняваше какво е станало в Гилдхол. Ателстан отиде до умивалника в далечния ъгъл на кръчмата, потопи ръцете си в розовата вода и ги изчисти със салфетка. Чувстваше се леш въодушевен; за пръв път, откакто бяха започнали ужасните убийства, беше съзрял искра светлина в мрака. Погледна пушения бут, който висеше от гредите на тавана и си спомни думите на своя покровител отец Пол.

„Винаги помни, Ателстан“, беше му казал старецът, „че всеки проблем има слабо място. Намери го, разгледай го и скоро ще намериш решението.“

— Какво ти е, монахо? — изрева Кранстън.

Ателстан отново седна.

— Сър Джон, зает ли си днес?

— Естествено! Аз да не съм свещеник!

Ателстан се усмихна.

— Сър Джон, нека минем по стъпките на нашия убиец. Искам да отида пак в Гилдхол, в градината, където е умрял Маунтджой и в залата, където беше отровен Фицрой. Бенедикта, искаш ли да дойдеш?

Жената кимна.

— Какво става, монахо? — любопитно попита Кранстън.

Ателстан се усмихна.

— Нищо особено, сър Джон, но се случва и една захаросана слива да обеси убиец.

Той отказа да каже повече, докато мърморещият Кранстън ги водеше през Чийпсайд до Гилдхол, по коридорите и през дворовете, докато стигнаха малката градина, където беше намушкан Маунтджой. Надменен чиновник се опита да ги спре, но се обърна и побягна, когато Кранстън му изрева няколко думи. Бенедикта се оглеждаше, възхищаваше се на бронзовия сокол на върха на фонтана, на чистата вода, която струеше от устата на леопарди в малък канал, ограден с кринове и диви цветя. Тя мина по тунела от храсти, вързани с върбови клонки и с открито възхищение загледа лозите и розите, които се увиваха около тях. Когато излезе, лицето й беше зачервено от вълнение.

— Красиво е! — извика тя.

Ателстан показа малката затворена градина.

— Мястото на убийството — безизразно каза той. — Там е бил убит Маунтджой.

Всички застанаха до оградата. Ателстан още веднъж се запита как убиецът е успял да стигне до сър Джерард покрай свирепите вълкодави.

— Сър Джон, нека направим отново жива картина.

Ателстан дръпна коронера за ръкава, отвори малката портичка и го вкара в градината.

— Седни на скамейката — той се усмихна. — Бенедикта, готви се да бъдеш вълкодав.

Двамата се усмихнаха, вдигнаха рамене, но се подчиниха. Кранстън се отпусна на скамейката и отпи голяма глътка от меха.

— Така — прошепна Ателстан. — Сър Джерард се припича на слънце в градината с кучетата си. По някое време същия следобед той е убит, намушкан с кама, забита дълбоко в тялото му, но не се е съпротивлявал, а свирепите му кучета не са се опитали да го защитят — Ателстан се върна до портичката и посочи тухлената стена на общината, която затваряше едната страна на градината. — Убиецът не е могъл да дойде оттам — той смени посоката. — Едва ли би могъл да се покачи на оградата зад сър Джерард, защото шерифът и кучетата щяха да го забележат. Не е могъл и да влезе през портичката с изваден нож.

— А ако все пак е било така? — попита Бенедикта. — Ако е бил приятел, когото кучетата биха пуснали, а господарят им учтиво е поздравил?

— Маунтджой нямаше приятели — промърмори Кранстън.

— Все пак — Бенедикта размаха ръце. — Убиецът се приближава достатъчно, вади нож и го забива в сър Джерард.

Ателстан поклати глава.

— Възможно е — каза той, — но малко вероятно. Сър Джерард щеше да види, че убиецът вади кама; той не би могъл да влезе в градината, носейки я в ръка. Щеше да започне схватка, а тогава кучетата със сигурност биха се намесили. Помни, сър Джерард е бил убит без никаква следа от борба.

Бенедикта му се изплези.

— Има само един начин — изръмжа Кранстън и посочи към оградата от колове в дъното на градината. — От прохода между кухните и Гилдхол.

— В оградата има процепи — добави Бенедикта.

Ателстан поклати глава.

— Твърде тесни са, за да хвърлиш кама с такава сила и точност.

Той взе камата на Кранстън, подобна на онази, използвана от убиеца, върна се в Гилдхол и излезе в тъмния проход. Мушна камата през оградата, процепът беше достатъчно широк, но беше прав — никой не би могъл да я хвърли. Чешейки се по главата, Ателстан се върна в градината.

— Мистерия — промърмори той. — Хайде, да отидем в залата за пиршества.

Кранстън направи гримаса към Бенедикта, но последва объркания монах до залата за пиршества. Помещението беше празно, а масите още стояха така, както бяха подредени през съдбовната вечер. Ателстан отрупа Кранстън с поредица от резки въпроси.

Дали помни кой къде беше седял? Кой какво беше ял? Кога са започнали?

После без обяснение се отдалечи и каза, че иска да говори с иконома, който беше присъствал онази вечер.

Кранстън не възрази. Знаеше, че „малкият му монах“ е подплашил някой заек и ще бъде погълнат от работата си, докато не реши проблема. А и нямаше нищо против да седи и да бъбри с красивата Бенедикта, която го разпитваше в подробности за това, което беше споменал Ателстан — кражбата на отсечените глави на предатели от Лондонския мост. Най-после Ателстан се върна.

— Е — извика Кранстън, — откри ли нещо? Ще споделиш ли мислите си с обикновените смъртни?

Ателстан се усмихна и се почука по слепоочието.

— Всичко е объркано — обясни той. — Трябва да седна, да пиша и да мисля.

— Няма по-добро място за това от „Светият Агнец“ — измърмори Кранстън.

Той ги изведе от общината, слязоха по стълбите и се озоваха на оживения пазар. Сергиите вече бяха подредени. Чираци обявяваха с крясъци какви стоки предлагат и цените им, или се опитваха да хващат минувачите за дрехите. На ъгъла на улицата омразният на Кранстън продавач на реликви съсредоточено изброяваше какво продава. Той спря и се заслуша как мъжът споменава различни реликви — от камъка, убил Голиат, до ръката на свети Себи[9].

— Скрил съм реликвите — викаше продавачът — на тайно място, купил съм ги специално и на висока цена от архиепископа на Кьолн. Главата на свети Йоан Кръстител, чудодейно свежа като в деня, когато е загинал великият светец. Казвам ви, набожни граждани на Лондон, косата му е червена и мека, кожата — гладка като на дете.

Кранстън се ухили и поклати глава.

— Защо, проклети свещеници — промърмори той, — не сложите край на тази глупава търговия?

— Чудя се откъде е взел главата на свети Йоан Кръстител? — промърмори Бенедикта.

Кранстън зяпна.

— Какво каза? — прошепна той. — Откъде е взел главата на свети Йоан Кръстител? И откъде знае, че пророкът има червена коса?

Кранстън награби изненаданата жена и я целуна по двете бузи.

— Елате — прошепна той — в „Светият Агнец“.

Коронерът си проби път през тълпата. Ателстан разбра колко развълнуван е сър Джон от начина, по който ревеше на хората да му дадат път. Когато влязоха в кръчмата, той бръкна в голямата си кесия и извади сребърна монета.

— Бенедикта, дай това на продавача на реликви. Кажи му, че имаш още пет такива и че искаш да купиш главата на свети Йоан Кръстител.

— За Бога, сър Джон! — прекъсна го Ателстан. — Знаеш, че човекът е мошеник. Няма да има глава, а само някакъв тъп номер. Кой знае, може даже да ограби Бенедикта.

— Млъкни, Ателстан!

— Но, сър, Джон — каза монахът умолително, — ти знаеш! Аз знам!

— Какво? — отсече Кранстън.

— Той не може да има главата на Кръстителя… — Ателстан замълча, после изведнъж се ухили на Кранстън. — Аха! Ще цитирам добрия свети Павел, сър Джон, виждам „смътно като през огледало“.

Кранстън плесна с ръце като дете и Бенедикта, след като двамата мъже я засипаха с успокоителни думи, пресече улицата, стиснала здраво сребърната монета на Кранстън. Ателстан и сър Джон я наблюдаваха. Тя прошепна нещо на продавача на реликви и мъжът скочи долу бързо, като Гладна чайка. Поведе я по една уличка, а двамата мъже ги последваха бързо. Кранстън беше развълнуван, Ателстан се боеше за безопасността на Бенедикта, но мъжът изглеждаше безобиден. Най-накрая той зави по една улица, която водеше към Олд Джуъри. Там спря пред вратата на някаква къща, каза нещо на Бенедикта, тя кимна и двамата влязоха. Кранстън и Ателстан забързаха след тях.

— Дай на негодника малко време — прошепна Кранстън.

Ателстан кимна. Кранстън тихичко броеше и когато стигна трийсет, ритна с всичка сила паянтовата врата, която увисна на ръждясалите си панти. Къщата беше мръсна и миризлива и докато бързаха по коридора, на Ателстан му се догади от ужасната воня. Чуха гласове и възклицанията на Бенедикта. Откриха я в малка стая в задната част на къщата с продавача на реликви и младия му помощник. Бенедикта беше пребледняла, а двамата измамници станаха бели като платно от страх, чули виковете на Кранстън. На масата пред тях стоеше отрязаната глава на червенокос мъж с полузатворени очи и разтворени червени устни. Ако двамата злосторници можеха да избягат, щяха да го направят, но сега само се свиха в един ъгъл, когато коронерът грабна отсечената глава и я вдигна. Бенедикта беше видяла достатъчно, сложи ръка на устата си и бързо изтича на улицата.

— Е, юнаци! — ухили се Кранстън. — И двамата сте арестувани.

— За какво? — извика продавачът на реликви.

— За кражба на притежания на Короната, момко, фалшификация, практикуване на измама и богохулство. Това не е главата на Йоан Кръстител, а на Жак Ларю, френския пират, заловен на Темза и законно екзекутиран! — Кранстън огледа стаята. — Боже, тук мирише по-лошо, отколкото в кланицата в Нюгейт!

Той излезе от стаята, бутайки Ателстан пред себе си, взе ключа и заключи двамата смълчани измамници.

— Няма прозорци и други врати, Ателстан. Могат да останат там, докато предам ключа на градската стража. Сега да видим какво има в тази къща на съкровищата.

Ателстан го последва из къщата, но след малко се отказа с отвращение да гледа всевъзможните гнусотии, които откриха и излезе при Бенедикта на улицата.

— Да му се не види! — прошепна той, цитирайки Кранстън.

— Трябва да изгорят тази къща!

Кранстън излезе отвътре, доволен от себе си. Затвори вратата на къщата и я заключи.

— Бенедикта — ухили се той, — ти си ангел. Откъде би могъл продавач на реликви да вземе глава за продан, освен от мястото на екзекуции? — коронерът потърка ръце. — Още една малка победа за стария Джак, нали?

Те се върнаха в Чийпсайд и изчакаха, докато Кранстън извика стражите и ги прати в къщата. Един от приставите ядеше пай с месо и дъвчеше безочливо, докато Кранстън му говореше. Коронерът се усмихна, когато мъжете се отдалечиха.

— Не им казах какво ще намерят — каза той. — Но нахалникът с пая ще получи бърз и кратък урок как се яде, когато кралският коронер ти дава нарежданията си.

Той ги отведе отново в „Светият Агнец“, кикотейки се високо, докато Бенедикта се чудеше как човек може да бъде толкова глупав, че да вярва на такива мошеници.

— Глупав! — смееше се Кранстън. — В който и град да отидеш в Англия, Франция или отвъд Рейн, ще намериш хора, видни духовници, най-интелигентните и образовани свещеници, които харчат цели състояния за парчета мръсни кокали и парцали. Знаеш ли, чувал съм за един търговец в Лондон, който платил сто лири за салфетката, с която благословеният свети Кътбърт си изтрил устата — Кълна се в топките на сатаната! — той тихо се извини на Бенедикта. — Добре де, в зъбите на сатаната! Ще ми се всичко да беше толкова лесно. Братко, изясни ли ти нещо посещението ни в общината?

Кранстън тръсна големия си задник на стола и погледна жално писаря си.

— Ателстан — умолително каза той, — скоро регентът ще ми поиска сметка.

Монахът се взря в масата.

— Да видим — започна той бавно. — Знаем защо Маунтджой и другите двама са били убити. Не заради някакъв таен грях или лично съперничество, а за да се попречи на амбициите на регента да спечели подкрепата на влиятелната търговска класа в Лондон.

Това е постигнато, тъй че няма да има повече убийства. Поне засега не — Ателстан направи пауза. — Сигурен съм, че убийствата могат да бъдат приписани на Ira Dei, но подозирам, че той е само автор на замисъла. Има предател и убиец сред хората на Гонт — Гудман или някой от влиятелните водачи на гилдиите.

— Защо, сър Джон? — прекъсна го Бенедикта. — Защо убиецът не е нападнал самия Гонт?

— Защото, както знаеш, милейди, познатият дявол е за предпочитане пред непознатия. Все някой трябва да бъде регент или, казано направо, някой трябва да поеме вината. Ако бяха премахнали Гонт, мястото му просто щеше да бъде заето от някой от по-малките му братя. Не, убийствата имат за цел да подрежат крилата на Гонт.

— Има ли някаква реакция на срещата ни с водачите на гилдиите, когато им разказахме за тайния личен живот на Стърми? — попита Ателстан.

Кранстън поклати глава.

— Още не.

— И сър Никълъс Хъси е бил още момче, когато е станал скандалът?

— Бил е много млад — отвърна Кранстън. — Бог знае, може да си спомня слухове, но според записките няма сведения да е бил замесен, дори като жертва. Е, това е — той остави чашата на масата. — Какво ще правим сега?

— Ще чакаме, сър Джон, и ще размишляваме. Както казах, извършителят на убийствата в Гилдхол не е бил тласкан от страст, а от студена пресметливост. Съмнявам се, че ще открием други следи или улики. Трябва да съберем всичко, което знаем, да прибегнем към логиката и да открием единственото решение.

— Ако има такова — уморено добави Кранстън.

Разговорът стана несвързан. След въодушевлението на Кранстън от ареста на продавачите на реликви на лицето му сякаш легна мрачен облак и дебелият коронер се нацупи. Бенедикта си тръгна с думите, че няма защо да остава, тъй като се е наслушала достатъчно на приказки за трупове и загадки. Сър Джон отведе Ателстан отново в дома си, но лейди Мод беше заета, а „куклите“ бяха на разходка с дойката в полето северно от болницата „Сейнт Джайлс“. Кранстън започна да става невъзможен, затова Ателстан го остави за малко и реши да посети братята си в манастира „Блекфрайърс“.

Монахът се върна точно когато пазарът в Чийпсайд приключваше и хората забързаха към домовете си, за да се подготвят за неделята. Кранстън, вече в по-добро настроение, го потупа по рамото и двамата се върнаха в „Светият Агнец“, където се срещнаха с приятеля на сър Джон, лекаря Тиоболд дьо Троа, когото коронерът беше посетил по-рано следобед.

— Сигурен ли си, че искаш да дойдеш?

— Сър Джон, винаги съм на твое разположение — отвърна лекарят. — Знае ли свещеникът на „Сейнт Джеймс“?

— Вече пратих един войник там. Ще има работници, които да разкопаят гроба и да извадят ковчега на Сара Хобдън — сър Джон облиза устни. — Може би е добре първо да пийнем по нещо?

Ателстан и лекарят отказаха, застанаха от двете му страни и го изведоха от Уест Чийп, прекосиха Уотлинг Стрийт, после минаха по Кордуейнър и Ъпър Теме Стрийт до мрачната църква „Сейнт Джеймс Гарликхайт“. Свещеникът, отец Одо, поразвеселен и с нос, още по-червен след обилния обяд, излезе от дома си и ги заведе в обраслото с трева гробище, където трима работници си почиваха в Хладната сянка на един тис. Отначало настъпи пълно объркване, когато отец Одо се опита да разчете в книгата за погребенията къде е погребана Сара Хобдън.

— Не мога да я намеря — каза той, олюлявайки се застрашително.

Ателстан надникна през рамото му, видя, че пияният свещеник държи книгата наопаки и я взе от ръцете му.

— Позволи ми да ти помогна, отче — предложи той тихо.

Монахът хвърли поглед към Кранстън, с който го предупреди да не се смее, седна на една надгробна плоча и прелисти страниците, докато откри вписването: „Сара Хобдън, починала през 1376 г., северозапад“.

— Къде е това, отче?

Одо посочи отсрещния ъгъл на гробището. Ателстан се усмихна и му върна книгата.

— Отче, ти седни и си почини — той потупа добросърдечно стария свещеник по рамото и изсъска на Кранстън, който посягаше към чудодейния мях, скрит под наметката му: — Да не си посмял! Бедният човек е пил достатъчно, а честно казано, сър Джон, ти също.

Те повикаха работниците и отидоха в онази част на гробището, която им беше показал отец Одо. След като потърсиха известно време, откриха гроба на Сара Хобдън, обрасъл, запуснат и занемарен. Върху дървения кръст, очукан и наклонен на една страна, още личеше името й. Кранстън щракна с пръсти и мърморещите работници започнаха да копаят спечената земя.

— Какво ще докаже това? — попита Ателстан.

Кранстън се опря на надгробната плоча, прегърнал меха така, сякаш беше един от синовете му. Почеса се по носа и посочи към лекаря.

— Мастър Тиоболд, просвети нашия невеж свещеник.

Лекарят намигна на Ателстан.

— Когато получих поканата на сър Джон, внимателно проучих причината за смъртта.

— И?

— Ако е арсеник и то червен арсеник, може да видим нещо, което народът би нарекъл чудо. Позволи ми да те изненадам, отче.

Лекарят отиде и загледа работниците, когато лопатите и кирките започнаха да удрят на кухо, достигнали капака на ковчега. Изхвърлиха от гроба още пръст. Ателстан огледа гробището и потръпна. Сенките се удължаваха. Птичите песни бяха замлъкнали. Само сумтенето на работниците и звукът от копането нарушаваха зловещата тишина.

— Защо тези места са толкова тихи? — промърмори Ателстан. Той наостри слух: до тях долетя шум от бърборене и смях, докато странстващите търговци от другата страна на църквата прибираха сергиите си.

— Готови сме. Сър Джон! — извика лекарят.

— Тогава вадете, момчета.

Един от работниците скочи върху ковчега, завърза въжетата и след много дърпане и ругатни, избелелият от времето, зацапан с пръст ковчег беше изваден от земята. Кранстън благодари на работниците и ги прати при отец Одо. После извади дългата си кама и започна да отваря капака. Ателстан гледаше внимателно как скобите се чупят. Капакът се отвори бавно и със скърцане, сякаш човекът вътре го буташе и заплашваше да излезе. Той пъхна ръце в ръкавите си, затвори очи и прошепна молитва.

Това е Божие правосъдие, помисли си Ателстан, Божие дело.

Последната скоба се счупи. Кранстън вдигна излинелия саван. Ателстан отвори очи, когато го чу да ахва. Лекарят беше коленичил до капака на ковчега и внимателно изучаваше вътрешността му.

Ателстан си пое дълбоко дъх, приближи и погледна в дълбокия дървен ковчег. Монахът замръзна при вида на лицето на трупа: пълно, бяло и восъчнобледо, сякаш направено от лой за свещи. Но по него нямаше никаква следа от разложение. Мъртвата жена беше доста хубава, с овално лице, правилни черти, плътни устни и орлов нос.

— За Бога! — прошепна Ателстан. — Тя е мъртва от три години! Би трябвало да се разлага!

ГЛАВА 13

Лекарят внимателно докосна лицето, после прокара ръка във вътрешността на ковчега. Когато я извади, Ателстан видя, че е покрита с фин червен прах.

— Нищо забележително — отбеляза сухо Дьо Троа. — Виждаш ли, братко, арсеникът е смъртоносна отрова, особено червеният арсеник. Единственият му недостатък е, че след смъртта трупът разкрива присъствието на тази отровна субстанция, защото тя спира разложението — той почука по ковчега. — И преди съм виждал такива случаи. Финият червен прах и липсата на разлагане показват, че бедната жена доста време е приемала червен арсеник.

— Какво ще стане сега? — попита Ателстан и посочи трупа.

— Това е нашето доказателство.

— Ще се закълнем — каза лекарят — за това, което сме видели тук. Това ще удовлетвори всеки съдия.

— В такъв случай — каза Ателстан и очерта кръстния знак над трупа, — нека тя почива в мир, след като Божията и кралската справедливост ще бъдат въздадени.

Заедно с Кранстън той отново затвори ковчега. Работниците го положиха в гроба и след като благодариха на сънения отец Одо и на мастър Дьо Троа, Кранстън и Ателстан бавно тръгнаха обратно по Роупъри към Бридж Стрийт. Майсторите на въжета, продавачите на зебло, кълчища и ленени влакна[10] бяха прибрали сергиите си. Уличен музикант свиреше на гайда, докато пияна проститутка се кълчеше в безумен танц. Просяците, наистина сакати и професионални мошеници, изпълзяваха от скривалищата си с протегнати за милостиня ръце, една дребна старица със стара платнена торба в ръце ровеше в купчината боклуци.

Кръчмите бяха пълни, защото търговците празнуваха края на седмицата, но след зловещото гробище и злото, което беше видял, Ателстан се почувства уморен и потиснат. От един прозорец над него изплака бебе и млад женски глас запя приспивна песен, която прозвуча нежно и ясно в топлия вечерен въздух.

— Заобиколени сме от грях, сър Джон — мрачно отбеляза свещеникът. — Като в най-тъмната гора, където и да погледнем, виждаме очите на хищници.

Кранстън се оригна, протегна се и потупа монаха по рамото.

— Да, братко, а злите негодници виждат нашите очи. Развесели се, убийството е в кръвта на всички ни, братко. Ти сам го каза: Ингам, проклетата история в Гилдхол, а сега и Хобдън. Но животът не е само това. Чуй как майката пее на детето си и как приятелите се смеят в кръчмата. Трябва ти чаша кларет и добра жена — Кранстън се усмихна. — Или, в твоя случай, много лоша.

Ателстан също се усмихна, но после лицето му отново се помрачи.

— Какво ще правим с Хобдън? Нямаме доказателство, че те са убили Сара.

— За Бога, братко, не мислиш разумно. Аз мога да го докажа. Кучката Елинор призна в мое присъствие, че тя се е грижела за болната жена. Кой друг е имал достъп до нея? Знаеш ли какво мисля, добри ми послушнико? — Кранстън отпи нова глътка от меха. — Уолтър Хобдън е слабоволев мъж, който се е влюбил в скъпата Елинор. Измислили са го заедно. Уолтър е започнал да дава на бедната си жена по няколко грама арсеник. Тя се разболяла и довели скъпата Елинор да се грижи за нея. Така предполагаемата болест се развила по-бързо.

— Не е ли трябвало лекарят да забележи?

— Не. Оплаквала се е от спазми в стомаха и отпадналост. Но повечето лекари не могат да разделят на две магарета сено — Кранстън почеса червеното си оплешивяващо теме. — Голямата загадка, братко, е как е разбрало момичето? Не само, че майка му е била отровена, но и с каква отрова. Не каза ли, че майка й й го казала насън?

Ателстан кимна и потръпна от хладния вятър, който повя откъм реката.

— Вярваш ли в това? — настоя Кранстън.

— Сър Джон, всяка сутрин вземам парче хляб и по законите на вярата го превръщам в тялото Христово. Вярвам в това. Във Витлеем се родило дете, което е и човек, и Бог, и аз вярвам в това. Детето станало мъж, който бил разпънат, но възкръснал от мъртвите и аз вярвам в това — Ателстан погледна коронера. — Казват, че Духът Божи е вездесъщ и че Бог ще въздаде справедливост. Щом мога да вярвам във всичко това, мога да повярвам и на разказа на младата Елизабет. Човешкият ум е сложно нещо, сър Джон. Може би е имала подозрения и така семето е било посято.

Ателстан изду бузи.

— Бог знае какво е станало. Целият й живот се е съсредоточил във факта, че майка й е била отровена и тя е започнала да заговорничи със старата си дойка. Може би Ана разбира нещо от отвари. Както и да е, те са започнали играта си, за да принудят слабоволевия Уолтър да признае или поне да се разкае. Но какво ще правим сега, сър Джон?

— Ще ги оставя онези двамата да се задушават в собствения си сос няколко дни. Междувременно ще посетя момичето при миноритките.

— Благодаря, сър Джон, а после?

— Като казах, ще се прибера и ще поискам заповед за арестуването на Уолтър и Елинор Хобдън. Моите стражи ще я изпълнят и преди да остареят много, двамата ще бъдат изправени пред кралския съд в Уестминстър.

Ателстан отново му благодари, увери коронера, че ще проучи всички доказателства за убийствата в Гилдхол и двамата се разделиха. Кранстън тръгна към миноритките, а Ателстан пое към Лондонския мост.

„Ite missa est. “ Ателстан протегна ръка за благословия в края на неделната литургия. Усмихна се на енориашите, които бяха запаметили достатъчно латинските фрази, за да извикат в отговор „Dei Gratia"[11]. Ателстан слезе по стълбите от олтара, прекръсти се и последва Крим в ризницата, после отново излезе и застана на входа, за да поздрави енориашите си на излизане. Уоткин и копачът Пайк бяха последни, както ги беше помолил преди литургията. Той се сбогува с Ранулф, ловеца на плъхове, все така изпълнен със задоволство, задето беше помогнал на Кранстън, с Фламандката Пернел, Урсула и свинята й, с калайджията Таб и проститутката Сесили, която изглеждаше бляскаво в царевичножълтата си рокля.

— Прилично ли се държиш? — попита я Ателстан.

— Разбира се, отче.

Значи и в Съдърк стават чудеса, помисли си той. Последен си тръгна Якоб Арвелд, германецът със симпатичната съпруга и голямата челяд. Заможен продавач на пергамент, той скоро се беше нанесъл в своята хубава триетажна къща с градина, точно зад хана „Епископът от Уинчестър“ и още имаше проблеми с езика.

— Това бяха хубави думи — увери сега той Ателстан. — Много точна проповед. Благодаря от дерето на сърцето си.

— Не искаш ли да кажеш "дъното на сърцето си"?

— Именно, отче.

Ателстан се усмихна и загледа как паството му се събира около малка масичка с ейл и сладкиши. Прекоси обратно нефа и влезе в ризницата, където го чакаха Уоткин и огромната му жена, копачът Пайк и също тъй внушителната му съпруга.

Боже, помоли се Ателстан, нека всичко мине спокойно. Той хвърли поглед към Пайк, с когото се беше срещнал тайно преди литургията. Копачът, който се смяташе задължен на свещеника бързо се беше съгласил, че годежът на сина му с дъщерята на Уоткин е най-доброто възможно нещо. После внимателно беше изслушал, докато Ателстан му обясняваше какво трябва да каже, когато се срещнат с Уоткин.

— Е, ето ни тук, отче — Уоткин запристъпва на място с големите си мръсни ботуши. — Знам защо искаш да ни видиш, макар че изглежда сме последните, които разбраха, че дъщеря ни е влюбена в сина на Пайк.

— Това изобщо не ми харесва — обади се Пайк. — Синът ми трябва да потърси жена по-далеч оттук.

— Какво й е на дъщеря ми? — рязко попита жената на Уоткин. — Да не би да мислиш, че синът ти е прекалено добър за нея?

Ателстан се усмихна, отстъпи и загледа как Уоткин и жена му атакуват Пайк с най-отровни думи. След това нямаше проблеми. Първо Пайк колебливо се извини и после също така колебливо, се съгласи, че въпросът е решен: синът му щеше да се ожени за дъщерята на Уоткин на първата събота след Великден. След това те отидоха в дома на свещеника, за да отпразнуват събитието с по чаша вино. Уоткин се перчеше като преуспяващ правник. Беше възхвалил името на семейството си, беше защитил репутацията на дъщеря си, беше накарал големия си съперник Пайк да се съгласи с мнението му и да приеме предложението. Ателстан наля виното, без да поглежда Пайк в очите, и докато пиеха за здравето на младата двойка, се помоли наум Уоткин никога да не разбере как е бил подведен.

След като си тръгнаха, Ателстан хапна набързо и се върна в пустата църква, за да се помоли. След това разчисти масата в кухнята и извади писмените си принадлежности: перо, мастилница, пемза и свитък нов пергамент, който Кранстън му беше дал. След като се приготви, той седна и записа всичко, което бяха научили с коронера за Ira Dei: промушването на Маунтджой, отравянето на Фицрой, убийството на Стърми в Билингсгейт. Денят напредваше. Ателстан прекъсна работата си, за да хапне малко супа, сушено месо и хляб. Отиде до църквата, за да каже молитвите си, после мина през гробището, размишлявайки върху това, което беше написал. Нарисува нова скица на градината на общината и друга, на която отбеляза кой къде седеше на пиршеството, където беше умрял Фицрой. От време на време си спомняше някои неща и ги допълваше.

По здрач Ателстан сметна, че е записал всичко, което бяха научили с Кранстън и започна внимателно да чете бележките си. Усмихна се, спомняйки си как майка му търсеше нишка в някоя стара наметка и когато я намереше, внимателно я издърпваше и започваше да навива ценната вълна. Но тук нямаше скъсана нишка.

— Хладнокръвно убийство — промърмори си Ателстан. — Не убийство от страст, не импулсивен жест, който би издал убиеца — той прехвърли наум поне осем възможни виновници, докато самоличността на Ira Dei оставаше загадка. Свещеникът стана и се протегна, запали свещите и тъкмо стъкваше огъня, когато Бонавентура се промъкна през отворения прозорец.

— Добър вечер, мой уличен принце.

Големият котарак се протегна пред огнището, от време на време малкият му розов език се стрелкаше навън. Той измърка от удоволствие, когато Ателстан донесе кана с мляко от килера и напълни очуканата му калаена купа. Монахът клекна и почеса едноокия котарак между ушите.

— Иска ми се животните да можеха да говорят — тихо каза той. — Или да бях като великия свети Франциск Асизки и да имах дарбата да говоря с малките Божии създания. Какви загадки виждаш ти, Бонавентура? На какви злини ставаш свидетел, докато ловуваш по улиците и алеите?

Бонавентура продължи да лочи млякото, а опашката му трепереше от удоволствие. Ателстан стана, отпи от чашата си и се върна към работата си. Падна мрак, от гробището се понесоха викове на сови и раздразнението на монаха нарасна. Той се качи горе и взе ръкописа, който беше донесъл от къщата на Кранстън за разследването преди петнадесет години, в което беше замесен Стърми. Слезе и внимателно го прочете, използвайки линия, за да не пропусне ред.

— Боже, помогни ми! — прошепна той. — Дай ми само една скъсана нишка.

Ателстан продължи да чете и най-сетне намери отговора в един ъгъл на полето, където писарят беше добавил кратка бележка.

— Бог да ни е на помощ! — прошепна той. — Разбира се!

Монахът угаси свещта и бавно се качи горе, легна на леглото и се взря в тавана. В такава хубава есенна вечер, особено в неделя, в друг случай би отишъл на върха на камбанарията, за да гледа звездите и да говори с Бонавентура за теориите на Роджър Бейкън. Но трябваше да признае, че изучаването на човешкото сърце беше по-интересно и затова се зае да гради логично обяснение, което можеше да изкара убиеца на светло. Умът му пресяваше възможностите, докато клепачите му натежаха. Той потъна в неспокоен сън и сънува кошмар, в който се видя да стои под лунната светлина в градината на Гилдхол.

Седеше на мястото на Маунтджой и виждаше как убиецът пристъпва зад оградата от колове. Опита се да стане, но осъзна, че е вързан и не може да помръдне. Знаеше, че убиецът ще нанесе удара си. После Ателстан се обръщаше, усетил, че зад него има някого и виждаше посивелите лица и кръвясалите очи на редица от мъртъвци: Маунтджой, Фицрой, Сара Хобдън, докато на кол в центъра на градината бе набучена отрязаната глава на Жак Ларю, френския пират. Труповете се притискаха в него със зейнали уста. Ателстан искаше да ги отблъсне, но се боеше да отмести поглед от убиеца, който се прокрадваше зад оградата.

Най-накрая се събуди потен и стенещ. Седна в леглото, дишайки дълбоко, за да успокои препускащото си сърце. Погледна през прозореца. Небето вече беше изпъстрено с червеникава светлина, затова се изми, преоблече и слезе в кухнята, за да хапне нещо. Накрая ужасите на нощта избледняха, когато седна пред огъня, полюшвайки се напред-назад на стола с Бонавентура, сгушен в скута му. После се върна към писането. Отначало бавно, после по-смело и бързо той написа това, което наричаше свой обвинителен акт срещу убиеца.

Навън птичките се разбуждаха, политаха и запяваха; слънцето се издигна и напече. Ателстан остави перото и отиде в църквата, за да отслужи литургията. Никой не дойде. Сънливият Крим нахлу през вратата, точно когато свършваше, крещейки извинения. Момчето обясни, че семейството му и семейството на копача Пайк прекарали предишната вечер, празнувайки предстоящия годеж. Ателстан го увери, че всичко е наред, взе пени от кесията си и го изведе пред църквата.

— Познаваш ли коронера, Крим?

— Старият Трошач на коне?

— Не така, Крим!

— Да, отче, познавам коронера и знам къде живее.

— Добре, иди при него и му предай съобщение. Да дойде в „Светият Агнец“ — Ателстан замълча. — В часа, когато отварят пазара. Кажи му и да помоли милорд Гонт и другите благородници да се срещнат с нас в Гилдхол на обяд — той пъхна пенито в мърлявата ръка на момчето и го накара да повтори съобщението три пъти. Крим го направи прилежно, затворил очи, за да се съсредоточи, а после затича като заек по улицата.

Ателстан се върна в църквата и клекна до една от колоните. Щеше да се радва, когато приключи с този случай. Имаше доказателства, но недостатъчно: доказателствата щяха да дойдат, когато всички се съберяха в Гилдхол, но трябваше да признае, че още не беше разбрал кой е Ira Dei.

Ателстан огледа църквата. Трябваше да се заеме с енорийските дела. Хъдъл не беше завършил стенописа над кръщелния купел, а Сесили дни наред не беше чистила църквата. Ателстан затвори очи. Само да можеше да убеди някого да купи цветни стъкла за един от прозорците. Да изпишат на тях някоя хубава картина като онези, които беше виждал в богатите лондонски църкви. Случка от живота на Христос или на свети Ерконуолд, изрисувана с големи подробности, за да може да я дава за пример, когато изнася проповед.

Умът му блуждаеше. Надяваше се, че Елизабет Хобдън ще бъде в безопасност при миноритките. Дали Кранстън беше издал заповед за арестуването на баща й и мащехата й? Ателстан въздъхна и се изправи. Върна се в дома на свещеника, разтреби масата, прибра писмените си принадлежности в кожената торба и отиде да оседлае съпротивляващия се Филомел.

Отиде до Лондонския мост покрай едноетажните жилища на много от енориашите си, устоя на изкушението да прегази голямата свиня на Урсула, която се клатушкаше по улицата с развети уши, вероятно към лехата на Ателстан. Монахът спря до малка пивница, където Сесили седеше с прилично прибрани крака, потънала в разговор с копача Пайк. Ателстан му даде ключа за църквата.

— Сесили — умолително каза той, — черквата има нужда от хубаво почистване и съм ти платил за него.

Очите на момичето се насълзиха.

— Извинявай, отче, аз…

— Сесили беше заета — прекъсна я Пайк. — С Алберто.

— С кого?

— Моряк от генуезки кораб на котва в Даугейт — усмивката на Пайк се разшири. — Сега той си замина, Сесили е пак при нас и църквата ще бъде чиста.

Ателстан се усмихна.

— Харесваше ли ти, Сесили?

— Да, отче. Обеща да се върне до два месеца.

Ателстан кимна и смушка Филомел. Да, помисли си той, бедната Сесили. Кранстън би казал: „Алберто ще се върне, когато свинята на Урсула полети.“ Той потупа Филомел по врата.

— Ние сме бедните, Филомел — пошепна той, — помни това. И ако желанията бяха коне, просяците щяха да яздят.

— Сам ли си говориш, отче?

Ателстан вдигна поглед. Беше минал покрай манастира „Сейнт Мери Овъри“ и се намираше на широката улица, която водеше към моста. Хора се блъскаха и бутаха около него и той не можеше да види човека, който го беше заговорил.

— Отче, аз съм.

Ателстан погледна надолу и видя Бърдън, пазачът на кулата при моста, почти скрит под муцуната на Филомел.

— Не, мастър Бърдън, моля се — излъга той.

Джуджето се промъкна към него.

— Къде е сър Джон? Не ми казвай, сигурно се налива в някоя кръчма. Ами моите глави?

— Какво за тях? — попита Ателстан. — Нови ли са изчезнали?

— Не! — Джуджето се изпъчи. — Но трябва да ми върнат изчезналите.

— Ще предам на сър Джон.

— Добре! И му кажи да намине скоро. Между другото, жена ми пак очаква дете.

Ателстан му махна и смушка Филомел. Не искаше Бърдън да види изненаданата му усмивка, защото за него беше една от големите Божии мистерии как такъв малък човечец можеше да е горд баща на достатъчно деца за цял църковен хор.

Лондонският мост беше препълнен с каруци и товарни коне, и Ателстан трябваше да изчака търпеливо, напомняйки си да не поглежда през пролуките към буйната река отдолу. Най-после премина, пое по Бридж Стрийт, Ломбард Стрийт и се озова в оживения Чийпсайд.

Сър Джон, изпълнен с енергия, беше получил съобщението от Крим и седеше в „Светият Агнец“, дъвчейки гозба от змиорки с прясно изпечен хляб. Изглеждаше свеж и отпочинал, и едва не смачка Ателстан в прегръдката си.

— Веднъж го казах — изръмжа коронерът — и пак ще го повторя! За послушник не си много лош — той се отдръпна на една ръка разстояние от Ателстан. — Пийни кларет.

— Не, сър Джон.

— Откри ли убиеца? — прошепна Кранстън.

— Изпрати ли съобщение в Гилдхол?

Кранстън кимна.

— Тогава, сър Джон, седни и ще ти кажа какво мисля.

Кранстън отпи от чашата си, докато Ателстан му обясняваше. Коронерът зададе няколко въпроса, после замря, стиснал чашата и загледан към Чийпсайд.

— Сигурен ли си, братко?

— Не съвсем, но това е единственото логично обяснение.

— Откъде знаем, че човекът, когото спомена, не е Ira Dei?

— Съмнявам се, сър Джон, но е възможно.

— Но би ли могъл някой да използва кама така? Не, не — Кранстън махна с ръка. — От друга страна, като се замисля, би могло да се направи. Ще те заведа при оръжейника Саймън. Срещата ни в Гилдхол е чак на обяд, нали?

Ателстан кимна. Кранстън изправи огромното си тяло и тръгна наперено към Фрайди Стрийт. Къщите тук бяха наблизо, табели на продавници, висящи от коловете под стрехите, застрашително се люлееха над главите на хората. Кранстън спря под ярка рисунка на метален шлем и бойни ръкавици.

— Да поговорим със стария Саймън.

Въпреки тясната фасада, работилницата беше голяма и приличаше на пещера. В задния двор имаше малка ковачница, където потни чираци носеха парчета метал, извадени от бумтящите огньове, слагаха ги върху наковални и започваха да ги коват с всички сили. Дребен, закръглен човек се появи изневиделица. Ателстан си каза, че му прилича на таласъм с ясните си, стрелкащи се очи, рядка коса и дългите си, заострени уши.

— Сър Джон! — очичките на човечеца блеснаха при възможността за печалба, докато оглеждаше шкембестата фигура на коронера. — Да купуваш оръжие ли си дошъл?

Дребосъкът облиза устни, докато пресмяташе колко би струвало да защити такова шкембе с ризница или броня. Известно време Кранстън го остави да се помъчи, но после го потупа по рамото и едва не го събори на земята.

— Това са глупости, Саймън, и ти го знаеш. Бойните ми дни отминаха. Това е Ателстан, моят писар — той махна с шишкавата си ръка. — Ателстан има една теория. Обясни му!

Ателстан се подчини. Саймън го изслуша, направи гримаса и вдигна рамене.

— Разбира се.

Той отиде в задната част на работилницата, отвори голям сандък и започна разгорещена дискусия с Кранстън за ками, кортици, италиански стилети, лъкове и арбалети. Повика един чирак, който трябваше да демонстрира аргументите на Саймън. Час по-късно Кранстън, Ателстан и дребният оръжейник с кожен чувал през рамото се върнаха в Чийпсайд и се насочиха право към общината. Ателстан спря в една пекарница, за да купи марципан и сладкиши в ленена торбичка. Трябваше да изчакат, защото приставите бяха докарали престъпници от Нюгейт и Флийт и ги подреждаха в редица, за да изтърпят наказанието си.

Беше обичайната унила сбирщина от разбойници, злосторници и проститутки, но после се появи каруца, предшествана от двама музиканти, които свиреха на гайди игрива мелодия. Следваше каруца, пълна с всякакви гнусотии, от които замириса на канавка и тълпата закрещя възмутено. За каруцата бяха вързани двамата продавачи на реликви, които Кранстън беше арестувал предишния ден. Лицата им бяха окървавени, разрошените коси — покрити с мръсотия, тъй като тълпата ги замеряше с боклуците.

Кранстън се усмихна. Ателстан почувства пристъп на съчувствие, защото панталоните на мъжете бяха свалени до глезените, а голите им задници кървяха под ударите с кожени каиши, които им нанасяха двама пристави. Зад злосторниците вървеше чиновник с прясно изписана прокламация, описваща „ужасните престъпления на тези двама фалшификатори“.

— Какво ще се случи с тях? — попита Ателстан.

— Не това, което заслужават — изръмжа Кранстън. — Каруцата с тъй наречените им реликви ще бъде откарана до Лондонския мост и ще бъде изгорена от палача. След това двамата хубавци ще бъдат бичувани до Олдгейт, освободени и прогонени от града под страх от отрязване на крак или ръка за първото последвало престъпление и смърт за следващото — Кранстън погледна тълпата, която крещеше обиди, докато каруцата изчезна по Мърсъри. — Това е урок и за другите, които несъмнено ще го забравят до утре.

Продължиха през Чийпсайд, дребният оръжейник отново въвлече Кранстън в остър спор за предимствата на различните оръжия. Пред Гилдхол се наложи да се успокоят, преди шамбеланът да ги отведе в залата за съвещания, където Гонт, обграден от Клифорд и Хъси, седеше заедно с предводителите на гилдии. Регентът не се церемони излишно, дори не ги покани да седнат, а дребния оръжейник погледна пренебрежително. Саймън така се притесняваше в присъствието на тези велики личности, че не спря да се кланя, докато Кранстън не му изсъска да застане мирно до вратата.

— Имаш да ни съобщиш нещо, сър Джон?

— Да, ваша светлост.

Гонт си играеше с кожените пискюли на скъпия подплатен жакет. Ателстан разбра, че регентът е очаквал с нетърпение утринен лов в полята и блатата северно от Кларкънуел. Хъси се държеше дипломатично, както обикновено, беше усмихнат, но мълчалив. Клифорд замислено търкаше раненото си рамо, докато водачите на гилдии се държаха като раздразнени ловни кучета. Кметът Гудман шумно почукваше с пръсти по масата. Съдбъри и останалите се държаха арогантно и очевидно им беше неприятно, че са ги откъснали от сутрешната търговия.

— Е? — рязко попита Гудман. — Ние сме заети хора, сър Джон!

— Аз също.

— Дойде по-рано, отколкото очаквахме — изръмжа Съдбъри. — Намери ли златото ни?

Кранстън поклати глава отрицателно.

— Арестува ли Ira Dei?

— He.

Гонт се приведе напред и се усмихна неискрено.

— Тогава защо, за Бога, сме тук, сър Джон?

— Може би за да арестуваме убиец, ваша светлост. Всички входове на общината трябва да се охраняват.

Гонт го погледна и в очите му проблесна интерес, когато осъзна, че срещата нямаше да бъде обичайна.

— Открили сте нещо, нали? — меко попита той. — Ти и твоят монах.

Атмосферата в залата рязко се промени. Били са сигурни, че ще се провалим, помисли си Ателстан. Тези надути лешояди бяха решили, че дебелият коронер и монахът с прашното расо са твърде глупави, за да открият истината. Той си пое дълбоко дъх, за да овладее гнева си. Гонт се облегна и разпери ръце.

— Сър Джон, докато не приключим с този въпрос, сме твои затворници — той погледна през рамо и подвикна на командира на стражата, който стоеше до стената зад него.

— Затворете вратите! Никой да не излиза или влиза, докато аз не разреша — после регентът погледна Кранстън. — Какво друго искаш, сър Джон?

Ателстан се обади вместо него.

— Искам залата за пиршества да бъде подредена като в нощта, когато умря Фицрой.

Гонт кимна.

— Нещо друго?

— Искам възглавници на мястото, където е седял сър Джерард Маунтджой. Градината трябва да бъде опразнена.

Гонт се усмихна.

— И още?

— Докато със сър Джон не приключим, ваша светлост, бих бил благодарен, ако всички останете тук.

Избухна вълна от протести, но Гонт удари по масата с юмрук и лицето му почервеня.

— Преди няколко дни — изрева той — дойдох тук, за да подпечатам договор за приятелство е първенците на града. Смъртта на Фицрой, Маунтджой и Стърми сложи край на това. Всички ще изчакате, докато приключим — той посочи с пръст Кранстън. — И Бог да ти е на помощ, ако ми губите времето!

Повикаха прислужници и Гонт им нареди какво да правят. Ателстан изведе Кранстън и треперещия оръжейник от залата, по стълбите надолу, към малкия проход, който свързваше сградата с кухните. Монахът се опита да овладее вълнението си, когато надникна през процепите на оградата и видя прислужници да слагат възглавниците, както беше наредил. От мястото си виждаше, че ги трупат там, където беше убит сър Джерард. Изчака хората да се приберат в сградата, после се усмихна на оръжейника.

— Е, Саймън, сега имаш възможност да докажеш, че теорията ни е вярна.

Оръжейникът остави чувала на земята и извади арбалет. Жлебът, където щеше да сложи стрелата, беше специално разширен. После взе дълга кама като онази, открита в гърдите на Маунтджой. Внимателно я зареди в арбалета и бавно опъна стегнатата корда.

— Много добре — прошепна Ателстан. — Сега, Саймън, опитай се да изстреляш камата във възглавницата със зелени ресни, която е по средата на купа.

Ругаейки под нос, Саймън вдигна арбалета и изстреля камата. Тя излетя като камък от прашка, но той не се беше прицелил добре и улучи дървената ограда, пропускайки за малко възглавниците. Пъшкайки, Кранстън отиде да донесе камата и каза на Саймън да се стегне, ако не иска всички да прекарат следващата седмица в Нюгейт. Оръжейникът отново подпря арбалета на земята и опъна кордата. Дългата кама беше поставена в жлеба. Той се прицели внимателно и този път тя се заби дълбоко във възглавницата и я забоде здраво за дървената ограда зад нея. Кранстън извика от удоволствие и плесна с ръце като дете.

— Получи се! — възкликна той. — Получи се!

Забърза обратно към Гилдхол и след няколко минути се появи с Гонт и останалите. Ателстан и оръжейникът, който беше прибрал арбалета в чувала, стояха до портичката и гледаха възглавницата.

— Каква е тази глупост? — извика Гудман.

— Доведе ни да видим кама, забита във възглавница, така ли, Кранстън?

Все пак Гонт отвори портичката и влезе, хвана камата и внимателно я извади сред малък облак прах и гъша перушина.

— Не си я забил с ръка, нали, Кранстън?

— Не, ваша светлост — отвърна коронерът. — Камата беше изстреляна с арбалет през процепите на оградата.

— Възможно ли е? — попита Дени.

— Да, възможно е! — Съдбъри се усмихна мило на кмета. — Не си ли съгласен, сър Кристофър? Ти си член на гилдията на стрелците.

Кметът изглеждаше блед и потресен от думите на Кранстън.

— Е? — стрелна го с поглед Гонт.

— Ваша светлост, лесно е да се направи — измърмори Гудман и махна с ръка. — Камата е като онази, която е убила шерифа, с тясна дръжка и без предпазител, може да бъде изстреляна с арбалет, ако жлебът се разшири и издълбае. Все пак това е просто по-голям лък, а камата се превръща в стрела.

— Виждате ли… — намеси се оръжейникът Саймън, но внезапно закри ръката си с уста, осъзнал къде се намира.

— Направи го, Саймън! — меко го подкани Кранстън. — Изстреляй пак камата.

Дребният човек бързо се отдалечи. Видяха го да опъва тетивата зад оградата и камата отново се заби във възглавниците.

— Видяхте ли? — разпери ръце Кранстън. — Представете си как сър Джерард Маунтджой се пече на следобедното слънце и се наслаждава на виното и компанията на кучетата си в личната си градина — той погледна Дени. — Видели сте го там. В Гилдхол цари спокойствие, всички дремят или си почиват в следобедната жега, но нашият убиец се промъква до прохода. Под наметката си носи арбалет или друг вид лък, пригоден за целта. Процепът в оградата е достатъчно широк. Прицелва се, сър Джерард е убит на място в сърцето, а убиецът не е имал нужда да влиза в градината или да минава покрай кучетата. После се измъква.

— Подозирам — продължи Кранстън, — че убиецът се е упражнявал преди това и убийството е станало за секунди. Кучетата изобщо не са разбрали какво става, а сър Джерард е умрял почти мигновено.

Той кимна, когато Ателстан го дръпна за ръкава и му прошепна нещо.

— А Фицрой? — попита Гонт.

Кранстън изчака, докато Ателстан влезе в Гилдхол.

— Убийството на Фицрой е било много по-хитро. Трябва да се върнем в залата, където умря той. Убиецът на Маунтджой е използвал същия метод, за да убие Стърми. Горкият ключар, по причини, които ще обясня по-късно, бил примамен на кея в Билингсгейт. Чакал някого. Разхождал се неспокойно нагоре-надолу, чудейки се кога ще се появи изнудвачът. Но убиецът бил вече там, скрит зад сергиите или някой от складовете. Отново вдигнал арбалета и заредил камата. В един миг Стърми стоял на кея, в следващия камата се забила дълбоко в гърдите му и той паднал в реката. Това обяснява защо никой нищо не е видял, дори да е бил наблизо до убития.

Гонт погледна коронера и потупа с пръсти по широкия ловен колан около тънката си талия.

— Сър Джон, залата за пиршества е подготвена. Писарят ти брат Ателстан отиде там. Предполагам, че ни чака. Ти обясни как са били убити Маунтджой и Стърми.

Той се канеше да продължи, но улови предупредителния поглед на Кранстън, затова се обърна, бръкна в кесията си и хвърли златна монета на оръжейника, който се беше върнал в градината.

— Заслужи си я, приятелю. Остани тук, докато приключим. А когато си тръгнеш, дръж си езика зад зъбите или ще се погрижа да нямаш нито глава, нито език.

Саймън падна на колене, завладян от смесица от благодарност и страх, докато Кранстън поведе останалите към Гилдхол.

ГЛАВА 14

Ателстан ги чакаше в залата за пиршества. Икономът беше подредил масите както вечерта, когато бе убит Фицрой, пред всяко място имаше сребърен поднос. По молба на Ателстан Гонт, Хъси и останалите заеха местата си. Известно време се чуваше мърморене, но лекцията на Кранстън в градината ги беше направила плашливи и неспокойни. Ателстан, който седеше на мястото на Фицрой, се усмихна на Гудман, който седеше от лявата му страна, и на Дени, който беше отдясно. После изчака разговорите да стихнат, а Кранстън се обърна към лорд Клифорд, който стоеше до вратата.

— Милорд, ти можеш да седнеш на мястото на брат Ателстан — Коронерът отмести поглед. — Знам, че през нощта, когато Фицрой умря, ти отсъстваше.

Младият благородник, който си играеше нервно с дръжката на камата, се подчини. Ателстан огледа още веднъж помещението: двама от водачите на гилдии вече бяха паднали в малкия му капан. Гонт потропа по масата, настоявайки да продължат, и монахът се изправи.

— Ваша светлост, смъртта застигна Фицрой по средата на чудесно пиршество, нали?

— Проницателно наблюдение — саркастично отвърна Гонт.

— Не, ваша светлост, важно е. Кажете ми — продължи Ателстан, — бяхме ли завършили пиршеството?

Гонт се размърда на мястото си.

— Не, разбира се. Основното ястие беше поднесено и готвачите приготвиха десерта, когато смъртта на Фицрой сложи край на празника ни.

— Да — каза Ателстан. — Бях забравил това, докато онзи ден не изядох една слива.

— За Бога! — изръмжа Дени. — Не ни задавай гатанки, братко!

— Изядох една захаросана слива — повтори спокойно Ателстан. — После се притесних, защото захарта и меденият сироп полепнаха по венците и зъбите ми. Трябваше да почистя устата си. Затова измих ръцете си в купа с вода и изведнъж осъзнах, че последния път, когато съм имал толкова захар по пръстите, беше когато преглеждах Фицрой веднага след смъртта му. Запитах се защо мъртвият е имал толкова много захар в устата си, след като десертът още не беше поднесен — той огледа притихналата зала. Ваша светлост, почтени господа, припомнете си какво ядохме онази вечер. Някой от вас спомня ли си нещо, покрито с много захар и сироп?

— Фицрой може да е изял нещо, преди да дойде на пиршеството — отбранително каза Хъси.

— Не, не — отвърна Ателстан. — Вече установихме, че ако Фицрой беше погълнал отровата преди това, щеше да умре по-рано — Ателстан се усмихна, когато още един от слушателите му падна в капана.

— Какво искаш да кажеш? — попита рязко Гонт.

— Искам да кажа, ваша светлост, че установихме, че Фицрой не е взел отровата преди пиршеството. Както и че нищо, което е ял или пил тук, не е било отровно. И все пак — продължи Ателстан — Фицрой е бил отровен в тази стая, защото е изял нещо, което никой от нас не е опитал.

— Какво? — възкликна Хъси и се приведе напред. — Достатъчно гатанки, братко.

— Фицрой е бил отровен от някой, който е знаел, че той обича сладко. Така беше наистина. Някои го наричаха чревоугодник. Мисля, че е станало следното. Някой, който е знаел къде ще седи Фицрой, е сложил някакъв сладкиш, нещо много сладко, до сребърния поднос, преди да започне пиршеството. Многото захар е прикривала отровата в сладкиша. Аз открих захар в устата на мъртвеца. Подозирам, че е бил убит така.

— Глупости! — възкликна Гудман, чието арогантно лице сега беше пребледняло. — Нямаше ли да му се стори странно?

— Не — отвърна Ателстан. — Първо, бил е на пиршество. Може би е решил, че някой прислужник го е изпуснал или че сладкишът е оставен като почерпка за него. Второ — Ателстан се усмихна, — всички вие сядате. Пред вас на масата има малък поднос. Преди да влезете, сложих до всеки от тях по нещо сладко. Колко от вас ги изядоха? Колко от вас разсеяно ги лапнаха?

Дени, Гудман и Бремър се усмихнаха неловко.

— Откъде можехте да знаете, че не са отровни? — излая Кранстън, наслаждавайки се на застиналите им изражения. Той се изправи. — Направили сте това, което всеки би могъл да направи, докато седи на масата и чака яденето. Открили сте нещо вкусно и сте го налапали. Фицрой не е бил по-различен. С неговия апетит даже му е било по-трудно да устои.

— Да, но кой го е сложил там?

В залата сякаш стана по-студено, когато въпросът на Гонт увисна като дамоклев меч над тях. И тогава Кранстън посочи лорд Адам Клифорд.

— Ти, сър, си предател, лъжец и убиец! Обвинявам те, че злоумишлено си предизвикал смъртта на мастър Томас Фицрой, Питър Стърми и сър Джерард Маунтджой.

Клифорд скочи на крака, очите му бяха разширени от гняв, лицето му — разкривено от ярост.

— Дебел стар глупак! — изкрещя той. — Как смееш!

Гонт се отпусна назад, сякаш някой го бе повалил със секира, а водачите на гилдии се втренчиха невярващо в Кранстън. Клифорд тръгна заплашително към коронера с ръка върху камата. Сър Джон извади меча си, но началникът на охраната на Гонт бързо застана между двамата.

— Лорд Адам, предлагам ти да седнеш — каза тихо войникът. После погледна през рамо към господаря си. Гонт вече се беше съвзел и кимна мълчаливо. Не сваляше поглед от младия си помощник.

— Седни, Адам — каза тихо той. — Продължавай, сър Джон. Но ако обвинението ти е невярно, ще отговаряш за него.

— Ще отговарям пред Бога — отвърна Кранстън. Той огледа събраните мъже. — Ще ви разкажа една история — започна той — за кралство, в което принцът е дете и цялата власт е у чичо му, регента. В отсъствието на силен крал се появяват фракции, които се борят за власт. В двора благородниците стават смъртни врагове; в града влиятелните граждани се надпреварват за власт. В провинцията селяните говорят за измяна, създават тайни сборища и групи, за да готвят бунт.

— Внимавай, сър Джон! — сопна се Гонт.

Ателстан затвори очи и се помоли Кранстън да не прекали.

— Ако лъжа — отвърна сър Джон, — нека някой тук ме обори. Той огледа водачите на гилдии, но те мълчаха, както и Клифорд, по чието лице се стичаха капки пот.

— Появява се водач — продължи Кранстън, — загадъчен човек, който се нарича Ira Dei, Гняв Божи. Той оглавява Голямата общност на кралството, тайния съвет на селските водачи. Те не знаят кой е той, никой не знае. Той идва и си отива, сеейки семената на разногласието. Нещата се променят. Негова светлост регентът решава да се сближи с водещите лондонски търговци. Ira Dei иска да осуети това и търси предател, близък на регента. Открива го в лицето на милорд Клифорд, младеж, който не е забравил скромния си произход или поне този на семейството си. И Клифорд, от идеализъм или за лична изгода, се съгласява да помогне на Ira Dei да провали плановете на лорд Гонт.

— Лъжа! — извика Клифорд, макар че треперещият му глас не беше убедителен за никой от присъстващите, които му отвърнаха с каменни погледи.

— Бащата на милорд Клифорд — продължи Кранстън — бил командир на отряд стрелци и сам опитен стрелец — умение, което предал на сина си Адам. Следобедът, когато умира сър Джерард, Клифорд донася тук ловен лък или преправен арбалет и докато всички почиват или си гледат работата, се промъква като сянката на смъртта до прохода. Изстрелва камата, Маунтджой умира при загадъчни обстоятелства, а ние се занимаваме с това как е умрял, вместо да мислим кой и защо го е направил — Кранстън отпи голяма глътка от меха си. — На следващата вечер убиецът отново нанася удар.

— Невъзможно! — извика Гудман. — Не помниш ли, сър Джон, лорд Клифорд не беше на пиршеството?

Кранстън здраво затвори меха.

— Да, той каза, че имал работа на друго място, но преди да тръгне, е оставил отровния сладкиш до подноса на Фицрой.

— Разбира се! — Гонт скочи на крака и посочи към бледия си помощник. — Адам, твоя работа беше да определяш местата на трапезата, а после се извини с неотложна работа в града — от гняв лицето на регента пламна на петна. — Беше много настоятелен. Коронерът е прав: дори аз не знаех кой къде ще седи. Това беше поверено на теб и ти упъти всички гости.

Внезапно кметът скочи на крака.

— Кранстън — извика той, — ти си глупак!

— Сър Кристофър — спокойно се намеси Ателстан, — обясни ни какво искаш да кажеш.

Кметът застана в средата на помещението, по тлъстото му лице плъзна самодоволна усмивка.

— Не виждаш ли, милорд? — обърна се той към Гонт. — Маунтджой беше убит, Фицрой беше убит, Стърми беше убит. Но да не забравяме свирепото нападение над милорд Клифорд.

— О, не — каза Ателстан. — Не го забравяме. Ожулвания и драскотини! Нищо сериозно. Сигурен съм, че лорд Адам е наясно.

Гудман отстъпи, прехапал устни, когато осъзна, че е избухнал глупаво.

— Искаш да кажеш… — започна той.

— Искам да кажа — тихо продължи Ателстан, — че когато лорд Адам бъде арестуван и прегледан, ще откриете, че драскотините и тъй наречените рани са само повърхностни.

Гудман бързо се върна на мястото си.

— Какъв майсторски ход — продължи Ателстан. — Но помислете. Ако Ira Dei искаше да убие Клифорд, щеше да го направи.

— Засадата е била уговорена! — изрева коронерът към Гудман. — За да отклони вниманието ни! — той посочи с пръст Клифорд. — Знаеш, че е така, милорд. Ако не си съгласен, свали ризата си, за да видим ужасните рани.

Клифорд го изгледа гневно.

— Милорд Гонт е прав — продължи коронерът. — Ти си знаел кой къде ще седи онази вечер!

— Бях на друго място — тихо каза Клифорд.

— Ти си лъжец! — излая Кранстън.

Клифорд поклати глава отрицателно, но очите му го издаваха.

— Умен ход — продължи Кранстън. — Когато Фицрой умря, ти не беше тук. Но можеше да сгрешиш, милорд. Ако Фицрой беше седнал на друго място, някой друг можеше да изяде сладкиша. Не разбирате ли? — Кранстън се усмихна зловещо на предводителите на гилдии. — Не е било важно дали ще умре Маунтджой, Фицрой или някой друг, стига някой от вас да бъде убит при загадъчни обстоятелства и това да предизвика достатъчно хаос, за да провали плановете на негова светлост регента.

— Ами златото? А смъртта на Стърми? — обади се Никълъс Хъси, докато регентът, приведен напред, гледаше гневно предателя в другия край на залата.

— О, златото — промърмори Кранстън. — Разбира се, това наистина провали всичко, нали? За съжаление кметът и покойният шериф избрали Питър Стърми, известен ключар, да направи ново ковчеже, което трябвало да се заключва с шест ключалки. Само че ти, сър Кристофър, или си забравил, или не си знаел, че нашият мастър Стърми е водел таен живот. Обичал млади момчета. Преди петнадесет години, като много големци от този град, бил замесен в скандал. Нищо не било доказано срещу него, но съм сигурен, че е станал по-потаен, по-предпазлив в тайната си страст — Кранстън млъкна и погледна учителя на краля. — Сър Никълъс, мисля, че по онова време си се обучавал в училището при катедралата „Сейнт Пол“.

Хъси кимна, свел очи, долната част на лицето му беше скрита зад ръцете.

— Да — прошепна сър Джон, — бил си само момче, както и ти, милорд Клифорд, паж във влиятелно лондонско семейство — на сър Реймънд Брагли, тогава шериф на града. Брагли, както си спомня кметът, разследваше скандала и ти, милорд Клифорд, сигурно си четял важните съобщения, които си разнасял напред-назад из града. Подозирам, че си знаел за тайните пороци на Стърми, знаел си и че той не се е отказал от тях. Кой знае? Може дори да те е ухажвал, затова си го изнудил: или е трябвало да ти направи дубликати от ключовете, или да понесе наказанието, полагащо се за содомит — да бъде изгорен жив в Смитфийлд.

Клифорд гледаше към масата, разтворил ръце. Не оказа съпротива, когато Гонт кимна на командира на охраната си да извади камата му от ножницата.

— Разбира се, Стърми е трябвало да умре — продължи Кранстън. — Затова си го примамил в Билингсгейт, където те е чакал на кея. Идеална цел, която да поразиш от някоя сенчеста уличка.

Кранстън вдигна рамене.

— Какво повече да кажа?

Клифорд вирна глава.

— Може би да представиш някакви доказателства! Всичко това са догадки, само хипотези. Нямаш никакво доказателство, с което да убедиш кралския съд. Всеки може да е убил Маунтджой. Всеки е можел да сложи отровния сладкиш на масата на Фицрой. Колкото до Стърми, да, помня скандала, но ти видя тайната му работилница. Всеки може да го е принудил да отиде там и да направи шест ключа!

Кранстън потропа с пръсти по масата, опитвайки се да прикрие смущението си. Погледна изпод гъстите си вежди към Ателстан, който изглеждаше все така спокоен.

— Лорд Адам е прав — заяви кметът. — Съгласен съм с теб, сър Джон, но имаш ли твърдо доказателство, че Клифорд е изстрелял камата и е оставил сладкиша?

— Имаме — обади се Ателстан. — Имаме златото. Такова количество златни кюлчета не може лесно да се разнася из града или да се продаде на пазара — той погледна регента. — Ваша светлост, ако изпратите войниците си в къщата на лорд Клифорд, обзалагам се, че ще намерите доказателството. Търсете също ловен лък или специално изработен арбалет, и ками като тези, с които бяха убити Маунтджой и Стърми. И най-вече шестте златни кюлчета, които милорд Клифорд така ловко е измъкнал от ковчежето. Кражбата минала незабелязано. Никой не подозирал, че някой може да има дубликати от шестте ключа, затова при разкриването на липсата им горкият Стърми щял да понесе вината. Но проблемът с толкова злато е, че като го откраднеш, не можеш да направиш с него нищо друго, освен да го скриеш на сигурно място.

Ателстан застана над Клифорд.

— Защо? — попита той.

Младежът отвърна на погледа му.

— В логиката — продължи монахът — и в математиката първият принцип е да търсиш общ знаменател. Бил си замесен в скандала със Стърми. Имал си уменията да убиеш Маунтджой. Само ти си знаел къде ще седят гостите вечерта, когато Фицрой умря.

Изражението на Ателстан стана каменно, защото предстоеше решаващият му ход.

— И най-накрая, самият Ira Dei те предаде.

Клифорд се стресна:

— Как?

После изстена, осъзнавайки каква ужасна грешка е допуснал.

Гонт щракна с пръсти към командира на охраната.

— Вземи десет стрелци и претърсете къщата на Клифорд! Затворете слугите му! Ако е нужно, подложете ги на мъчения!

— Няма нужда — бял като привидение, Клифорд се изправи.

— Какъв е смисълът? — каза той тихо. — Играта свърши — облиза устни. — Милорд Гонт, аз съм предател, но не повече от всеки друг в тази стая. Търговци, които изстискват бедняците като мокър парцал. Добри хора, когато наперено влизат в църква в неделя, но в понеделник извършват всички смъртни грехове. И се правят на ангели!

— Ами аз? — прекъсна го Гонт. — Аз ти вярвах.

— Ваша светлост, вие не вярвате на никого. Не виждате ли, че идва буря? — той насочи пръст към Гонт. — Не ходете на лов, милорд. Минете по мръсните улици на Съдърк или посетете селата в Южен Есекс. Хората ще ви гледат как минавате с пламтящи от ярост очи. Бурята идва! — Клифорд махна с ръка.

— Тази къща от карти ще се събори, ще изгори от избата до покрива! — той избърса слюнката от ъгълчето на устата си. — Да не мислите, че съм единственият? Не разбирате ли, че в тази стая има хора, които вече планират как да обърнат платната, когато дойде бурята?

Клифорд замълча, погълнат от собствения си гняв.

Ателстан бързо огледа лукавите, потайни лица на водачите на гилдии. Клифорд беше убиец, но беше прав. Гонт би бил глупак, ако вярваше на когото и да било от тези мъже.

— Ти си предател! — изпищя Гудман и скочи на крака. — Предател и престъпник! Спотаен убиец!

— За Бога! — изрева Клифорд и скочи на крака, отблъсквайки ръката на един от войниците. — Маунтджой беше алчен демон, Фицрой — продажен чревоугодник. Колкото до Стърми, ти го избра, не аз.

— Отведете го! — нареди Гонт.

Клифорд се обърна и плю по посока на регента.

— „Когато Ева е предяла, а Адам копал земята, къде тогаз е бил аристократът?“ Спомни си това, милорд, когато изгорят двореца ти, Савой Палас[12].

— Чакайте! — Гудман, който пръв се беше съвзел, сега се изпъчи в справедлив гняв. — Милорд, откъде да знаем дали този човек не е самият Ira Dei?

Клифорд отметна глава и се разсмя.

— Глупав и жалък страхливец! — изсъска той дрезгаво. — Да не си слабоумен? Не съм Ira Dei. Но нямаше да го познаете, дори да седеше в тази зала.

Гонт повтори заповедта си. Войниците бързо изведоха Клифорд, а други по заповед на регента се приготвиха да претърсят къщата му.

Кранстън и Ателстан гледаха как водачите на гилдии, доволни от перспективата да получат обратно златото си, се надпреварваха да хулят Клифорд и да доказват предаността си към регента. Джон Гонт играеше ролята си, но монахът разбра, че думите на Клифорд са попаднали на място; разкритието, че беше допуснал предател толкова близо до себе си, го беше наранило дълбоко. Регентът, който не вярваше дори на сянката си, беше станал още по-затворен и мнителен. Седеше на стола си и мълчаливо приемаше хвалебствията на търговските принцове. Не забеляза как Ателстан и Кранстън се сбогуваха и се измъкнаха от Гилдхол.

— Слава Богу, това приключи! — въздъхна Кранстън. — Имахме много малко доказателства, братко — той погледна изпитателно мрачния монах. — Добре го хвана в капана.

— Не, сър Джон, той сам се хвана. Той беше общият знаменател във всички убийства — Ателстан направи гримаса. — Колкото до подвеждането — това е добре известно средство, сър Джон, което старият ми учител, брат Пол, често използваше. Твърдеше, че го научил от Инквизицията — Ателстан се протегна. — Факт е, сър Джон, че когато човек е ядосан, той не може да накара ума си да спре да препуска или езика си да мълчи.

Вървяха из оживения Чийпсайд, но след напрежението в Гилдхол пазарът им се струваше тих и спокоен. Кранстън дори не си даваше труд да си отваря очите за своите „приятели от подземния свят“, както ги наричаше.

— Хайде, Ателстан. Дори Бог би се съгласил, че заслужавам чаша кларет, а ти — чаша ейл.

Влязоха в уютното и приветливо помещение на „Светият Агнец“ и известно време само отпиваха от питиетата си и размишляваха върху драмата, на която бяха присъствали.

— Откъде знаем, че той не е Ira Dei? — попита Кранстън.

— Мисля, че Клифорд каза истината — Ателстан поклати глава. — Бог ми е свидетел, сър Джон, че той е прав. Надвиснала е буря и когато се разрази, този град никога няма да бъде същият!

Три дни по-късно Ателстан излезе от Тауър и виждайки тълпите около Билингсгейт и по Бридж Стрийт, реши да вземе баржа до Съдърк. Огнената топка на слънцето залязваше и оцветяваше реката в блестящо червено, докато той се промъкваше по уличките към кея. Чувстваше се уморен, бързаше да се върне в църквата, но и усещаше лека тревога, защото беше сигурен, че го следят. От време на време се взираше в някоя уличка или поглеждаше към реката, чуваше далечните викове на лодкарите и с мъка сдържаше желанието си да затича. Ако продължеше по виещите се улички, най-накрая щеше да излезе на кея. Най-после видя стъпалата към водата и лодкарите, събрани край тях в очакване на клиенти. Канеше се да ускори крачка, когато тъмна фигура с маска и качулка внезапно изскочи от един вход. Ателстан спря, зърнал проблясъка на кама.

— Какво искаш? — той се постара гласът му да не трепне. — Аз съм беден свещеник, нямам пари!

— Така е, братко Ателстан — отвърна му преиначен и приглушен глас. — Беден в много отношения и богат в други. Значи, откри виновника в Гилдхол и утре милорд Клифорд ще умре на Тауър Хил?

Ателстан се облегна на тоягата, която носеше.

— А ти трябва да си Ira Dei.

— Или негов пратеник.

— Не — Ателстан поклати глава. — Сигурен съм, че си дошъл да говориш с мен лично.

Той се взря над рамото на мъжа към кея.

— Не, не го прави — нареди му тихо приглушеният глас. — Не викай за помощ, братко. Не ти мисля злото.

— Тогава защо не зададеш въпроса си? — попита монахът.

— И какъв е той?

— Знам ли кой си? Отговорът е „не“. Освен това не искам да знам и не ме е грижа.

Мъжът с качулката леко отстъпи.

— Ти си добър свещеник, Ателстан. Обичаш бедните. Ти си пастир, който се интересува от стадото, не само от кожите му. Скоро ще се разрази буря, но ако не се месиш, ще бъдеш в безопасност.

— Аз също имам един въпрос.

— Задай го!

— Клифорд ли беше твоят убиец?

— Да.

— А има ли други в двора и в Гилдхол, на които плащаш?

— Ти каза „един въпрос“.

Ателстан вдигна рамене.

— Историята е увлекателна.

— Обърни се, братко.

Ателстан се канеше да откаже, но не видя смисъл и се подчини.

— Отговорът на твоя въпрос, братко, е че предателството е като лоза. Клонките му се разпростират навсякъде.

Ателстан не помръдваше, стегнал рамене. Когато се обърна, уличката беше празна.

Монахът слезе до кея, нае лодка и се отпусна на кърмата, докато прошареният, беззъб лодкар с железни мишци гребеше енергично към другия бряг. Когато стигнаха, Ателстан му плати и тръгна в здрача към „Сейнт Ерконуолд“. Къщата и конюшнята бяха тихи. Някой беше напълнил яслата на Филомел и старият боен кон предъвкваше с такова удоволствие, сякаш това беше първото му и последно ядене. Свещеникът отиде пред църквата и с тревога забеляза, че вратата не е заключена. Отвори я и тихо пристъпи вътре. Взря се в тъмнината.

— Кой е тук? — извика той.

Думите му отекнаха и увиснаха във въздуха. Стиснал тоягата, Ателстан мина през тъмния неф към олтарната преграда.

— Кой е там? — отново извика той. — Това е Божи дом!

— За Бога, послушнико, стресна ме!

Ателстан рязко се завъртя и смътно различи едрата фигура на сър Джон, облегнал се на една колона и прегърнал чудодейния мях.

— Сър Джон, от теб ще ми побелее косата!

— Тогава оплешивей, братко, и няма да те е грижа — също като мен! — Кранстън потупа пода до себе си. — Ела, седни. Къде беше?

Ателстан приседна до пълния си приятел.

— Искаш ли вино?

— Сър Джон, това е църква.

— Поговорих си с добрия Бог, няма нищо против.

— В такъв случай, сър Джон… — Ателстан вдигна меха и отпи голяма глътка. — Вярно е — промърмори той, — че виното весели човешкото сърце — после го върна на коронера. — Сър Джон, ходих да видя Елизабет Хобдън при миноритките. Тя е доволна и щастлива.

— Баща й и мащехата й са в затвора Маршълсий — промърмори Кранстън. — Бог знае какво ще стане с тях. Но докато нещата не се изяснят, момичето ще остане в манастира. Къде другаде беше? — попита той.

— В ада, сър Джон. Или по-точно, в тъмниците на Тауър. Утре призори Адам Клифорд ще бъде обезглавен. Помоли ме да го изповядам.

— Теб!

— Да, сър Джон. Каза, че може да се изповяда единствено на мен.

— И какво ти каза?

Ателстан поклати глава.

— Не можеш да ми задаваш такъв въпрос, сър Джон. Дори папата не може да отмени тайната на изповедта.

— Но арестували ли сме истинския виновник? — тревожно попита Кранстън.

— Да, сър Джон.

— Съжалява ли?

— Съжалява, че ще умре, но за него това е било игра, нещо като турнир — въпрос на късмет и умения.

— A Ira Dei.

Ателстан си пое дълбоко дъх и реши, че ще е по-добре да не казва на сър Джон за срещата си край кея.

— Хайде, братко — настоя Кранстън. — Сигурно си задал на Клифорд този въпрос. И той не влиза в тайната на изповедта.

— Да, питах го — Ателстан стисна тлъстата китка на приятеля си. — Сър Джон — прошепна той, — ще ти кажа, само ако се закълнеш в Бога, че няма да кажеш на никого!

— Имаш думата ми, това е достатъчно.

— Попитах Клифорд за Ira Dei. Той веднага отрече да знае нещо, после каза, че откакто го арестували, размишлявал за много неща, но не бил сигурен кой е Ira Dei. Това беше предсмъртната му изповед, предстоеше му скоро да се изправи пред Бога, затова не искаше да се обременява с греха на необосновани обвинения, но…

— Какво?

— В редките случаи, когато Клифорд се е срещал с Ira Dei, той бил с качулка, а гласът му звучал преправено и приглушено. Въпреки това, заради произнасянето на някои думи, Клифорд решил, че това е сър Никълъс Хъси.

— Хъси! — възкликна Кранстън.

— Сър Джон, това са само подозрения на Клифорд. Но той ще умре и няма лична изгода да лъже.

Коронерът се облегна и подсвирна тихичко.

— Ако Хъси е нашият човек — каза той, — това означава, че и младият крал е замесен. Каква игра играят? Едно е да се съюзиш с враговете на регента, но да ги контролираш?

— И аз си го помислих, сър Джон, но има логика.

Ателстан започна да изброява на пръсти.

— Първо, ще има бунт. Второ, бунтът ще атакува властта, с други думи, регента. Трето, ако искаш да обуздаеш див кон, какво ще направиш? Ще го държиш за юздите или ще се опиташ да останеш на седлото?

Кранстън кимна.

— Разбира се, Хъси е на седлото. Да, да — продължи той възбудено. — Регентът не е предизвикал проблемите, но когато бунтът започне, Хъси ще направи необходимото той да понесе вината. А пък Ричард ще бъде невинният млад крал, който не е извършил никакво престъпление, но не е можел да влияе на злия си чичо.

— Точно така, сър Джон. Бунтът ще свърши, Гонт може да си отиде и селските водачи да изчезнат, но Короната ще оцелее.

Кранстън отпи още една глътка от меха и се засмя горчиво.

— Пази ни, Боже — прошепна той, от лъжите на принцовете. На никого няма да кажа, братко. Но ще наблюдавам зорко сър Никълъс Хъси!

— Е, всичко свърши, сър Джон — Ателстан се обърна и почувства студенината на колоната до горещата си буза.

— Тези неща никога не свършват, братко. Помниш ли Розамунд Ингам? Самоубила се е в затвора „Флийт“. Кой знае как, лекарството, което отнела на бедния Оливър, й било дадено, за да се отърве от примката на палача. При това всичко е било напразно. Прочетоха завещанието на Ингам.

— И?

— Оставил е всичко на мен. Малка рента на жена си. Но къщата, мебелите, всички златни и сребърни прибори са за бедния Джак — Кранстън избърса сълзите от очите си. — Кълна се в Бога, бих върнал всичко, само за да видя още веднъж лицето на Оливър!

— И какво ще направиш с парите, сър Джон?

— Първо, ще разкрася това забравено от Бога място — той смушка Ателстан. — С един хубав стъклопис, а? Достоен паметник на стария Оливър!

— Сър Джон, това ще бъде изключителен дар.

Кранстън се изправи и протегна.

— А ти какво ще правиш, братко? Да знаеш — той изду бузи, — че имаме нови убийства: кръчмар, който уж се удавил в буре с малвазия в кръчма на Картър Лейн. Млада съпруга от Фарингдън, открита мъртва в езерце за шарани. И по-лошо…

— Да, сър Джон?

— Шуреят ми Ралф пристига другата седмица. Боже, този малоумник ще ми надуе главата.

Ателстан се усмихна.

— В този случай си сам, сър Джон. С енориашите ми отиваме на поклонение до гробницата на блажения свети Суидин в Уинчестър.

Кранстън се почеса по главата.

— Шегуваш ли се, братко?

— Не.

Коронерът помогна на Ателстан да се изправи.

— Хайде, братко, да вдигнем тост за стария Оливър само още веднъж и да идем да ядосаме крадливия собственик на „Шарения кон“.

Кранстън се олюля така силно, че Ателстан го хвана под ръка и бавно го поведе през нефа.

Внезапно Кранстън спря.

— Казвал ли съм ти, братко?

— Какво, сър Джон?

— Винаги съм почитал много свети Суидин…

* * *

Пол Дохърти „БОЖИЯТ ГНЯВ“

английска

превод: Мариана Димитрова

редактор: Боряна Джанабетска

художник: Христо Хаджитанев

редакция:  Издателство „Еднорог“

тел./факс 980 13 78

e-mail: office@ednorog.com

София 1000, бул. „Княз Дондуков“ 45

Книжна борса „Болид“,

бул. „Искърско шосе“ № 19, офис № 33

Онлайн книжарница: www.ednorog.com

Книжарница „Еднорог“

София, ул. „Искър“ 7

тел. 0884 127 057

Бележки

1

Джак Строу (споменаван и като Рейкстро, Ракстро) заедно с Джон Бол и Уот Тайлър е водач на селското въстание в Англия през 1381 г.; Джон Бол (1338–1381) — духовник, един от т. нар. лоларди, бедни странстващи проповедници. — Б. р.

2

Комплекс от сгради на лондонските гилдии, функциониращи като община на Лондон, използвани като административен и церемониален център в продължение на векове до наши дни. — Б. р.

3

Според преданието двамата великани Гог и Магог били победени от Брут, легендарния основател на Британия, и приковани с вериги на мястото, където сега се издига Гилдхол. Техните фигури се носят начело на ежегодната процесия, оглавявана от кмета на града; предишните фигури са ставали жертва на Големия пожар в Лондон, а после и на бомбардировките по време на втората световна война, но винаги са били подновявани. — Б. р.

4

Concedo (пат.) — съгласен съм, приемам. — Б. р.

5

Пазарен съд — специален трибунал в Англия, организиран от общинските власти по време на панаир или пазар в града. Тези съдилища са имали неограничена юрисдикция над всякакви действия на територията на пазара, включително спорове между търговци, кражби и упражнено насилие. В средновековието са се организирали стотици подобни съдилища, малък брой са просъществували и до по-ново време. — Б. р.

6

Пазарен кръст — така се наричат не само кръстове, но и цели постройки, кулички и обелиски, увенчани с кръстове, издигани на пазарния площад в центъра нIreа градовете по традиция, датираща от VII век. — Б. р.

7

Откровение 12:3,7. — Б. р.

8

(фр.) Помогнете! Помогнете! — Б. р.

9

Свети Себи или Себа — крал на Есекс от 664 до 694 година. — Б. р.

10

Роупъри, от rope (англ.) — въже, улицата на въжарите. — Б. р.

11

Ite missa est - последните думи от литургията на латински, с които свещенникът се обръща към паството, обикновено превеждани като "Вървете, литургията свърши", макар че съществуват различни спорни интерпретации на фразата. Традиционният отговор на богомолците е "Dei gratia". "С Божията милост". - Б. р.

12

Дворецът „Савой", резиденцията на Джон Гонт, считана за най-богатия благороднически дом в средновековен Лондон, е изгорена по време на селския бунт през 1381 година. — Б. р.

Content

Пол Дохърти
Божият гняв
( книга 4 от " Скръбните мистерии на брат Ателстан")

ПРОЛОГ

ГЛАВА 1

ГЛАВА 2

ГЛАВА 3

ГЛАВА 4

ГЛАВА 5

ГЛАВА 6

ГЛАВА 7

ГЛАВА 8

ГЛАВА 9

ГЛАВА 10

ГЛАВА 11

ГЛАВА 12

ГЛАВА 13

ГЛАВА 14

Бележки