Буковски Чарлс

Капитанът отиде на обяд и моряците завзеха кораба

ЧАРЛС БУКОВСКИ

КАПИТАНЪТ ОТИДЕ НА ОБЯД И МОРЯЦИТЕ 3AВЗEXA КОРАБА

28.08.1991

23:28

Добър ден на хиподрума, почти всичките ми залози спечелиха.

Въпреки това и там е скука, дори когато печелиш. В проклетото трийсетминутно чакане между стартовете животът ти изтича между пръстите. Хората изглеждат сиви, смачкани. И аз с тях. Но къде да отида? В художествената галерия? Или да кисна по цял ден вкъщи и да се правя на писател? Мога да се разкарвам с шалче на врата. Като един поет, дето идваше да се налива у нас. Ходеше без копчета, с лекета по панталоните, коса в очите, развързани обувки – но винаги с оня дълъг, безупречно поддържан шал. По това се познаваше, че е поет. А писанията му... Забрави!

Прибрах се, поплувах в басейна, после се накиснах в горещата вана. Душата ми е в опасност. Винаги така става.

Седяхме си с Линда на дивана, добрата тъмна нощ се спускаше и не щеш ли, на вратата се почука. Линда стана да отвори.

– Ханк, за тебе е...

Отидох на вратата. Бос, по халат. Рус младеж, дебела девойка и средно дебела девойка.

– Искат автограф...

– Не приемам гости – срязах ги аз.

– Искаме само един автограф – каза младежът. – Обещаваме, че няма повече да ви безпокоим.

После се разкиска, хвана се за главата. Девойките просто гледаха тъпо.

– Хубаво, ама никой от вас няма химикалка, нито хартия – казах.

– Оу – измърмори русият келеш, като свали ръце от главата си. – Ще се върнем друг път с бележник! Може би в по-подходящо време.

Халатът. Босите крака. Може би хлапакът си помисли, че съм ексцентрик. Може би наистина е така.

– Не идвайте сутринта – предупредих ги.

Тръгнаха си и аз затворих...

Сега съм буден и пиша за тях. С такива трябва да си малко груб, иначе ти се качват на главата. Имал съм ужасни случаи, когато ти задръстват вратата. Мнозина очакват да ги поканиш вътре и да пиеш с тях цяла нощ. Аз предпочитам да си пия сам. Писателят не е длъжен на никого, само на написаното от себе си. Не дължи нищо на читателя освен произведението му да бъде напечатано. Нещо по-лошо – повечето досадници дори не са читатели. Те просто са чули нещо. Най-добрият читател и най-добрият човек е онзи, който ме удостоява с отсъствието си.

29.08.1991

22:55

Скучен ден на хиподрума, проклетият ми живот бавно потъва. Кисна тук всеки ден. По цял ден не говоря с никого освен със служителите. Може би съм болен. Сароян е проиграл всичко на надбягвания, Фанти – на покер, Достоевски – на рулетка. Парите не са важни, освен когато свършат. Веднъж един приятел комарджия ми каза: "Не ме интересува дали губя, или печеля, просто искам да залагам." Аз изпитвам повече уважение към парите. През по-голямата част от живота си съм имал твърде малко. Знам как се спи на пейка в парка и как те притиска хазяинът. На парите само две неща не са им наред: когато са прекалено много или прекалено малко.

Сигурно винаги има нещо, с което човек иска да се самоизмъчва. На хиподрума чувстваш настроението на другите хора, отчаянието и колко лесно се отърсват от него и си тръгват. Тълпата на хиподрума е като един умален свят; животът се бори със смъртта и няма шанс. В крайна сметка никой не печели, ние просто търсим глътка въздух, момент на облекчение. (По дяволите, докато размишлявах над тази безсмисленост, огънчето на цигарата опари един от пръстите ми. Това ме събуди, извади ме от това състояние ала Сартр!) Мамка му, имаме нужда от хумор, от смях. Навремето се смеех повече. Всичко правех повече. Освен да пиша. Сега пиша ли, пиша; колкото повече остарявам, толкова повече пиша, танцувам със смъртта. Хубаво представление. Мисля, че така трябва. Един ден ще кажат: "Буковски умря" и тогава ще ме открият истински, ще ме накачат по препиканите улични стълбове. И какво от това? Безсмъртието е глупава измислица на живите. Виждате ли какво прави хиподрумът? Кара думите да препускат. Вдъхновение и късмет. Песента на последната синя сойка. Всичко, което кажа, звучи добре, защото като пиша, рискувам. Мнозина са твърде предпазливи. Те обмислят, наставляват и накрая се провалят. Установените норми отнемат пламъка им.

Сега се чувствам по-добре, на горния етаж с моя макинтош. Моят приятел.

По радиото пускат Малер. Той се носи във въздуха с такава лекота, защото рискува, а това понякога е необходимо. После изпраща продължителни, мощни акорди. Благодаря ти, Малер, аз вземам много от теб и никога няма да ти се отплатя.

Пуша прекалено, пия прекалено, но колкото и да пиша, няма да е прекалено; то просто ми идва и аз поръчвам още, и то идва и се смесва с Малер. Понякога нарочно спирам. Казвам си: "Чакай малко, легни да поспиш или погледай деветте си котки, или поседни с жена си на дивана. По цял ден си или на хиподрума, или с макинтоша." Тогава спирам, натискам спирачки, паркирам проклетото нещо. Някои твърдят, че книгите ми са им помогнали да продължат. На мен също. Писането, конете, деветте котки.

Тук имам балконче, вратата е отворена и виждам фаровете на колите по Харбър Фриуей. Те никога не спират, тези светлини – вървят ли, вървят. Толкова много хора. Какво ли правят? Какво си мислят? Всички ще умрем, всички до един; каква смехория! Това е достатъчна причина, за да се обичаме един друг, но не! Ние се измъчваме и съсипваме с глупости, гризем се отвътре за дреболии.

Давай все така, Малер! Ти направи тази нощ прекрасна. Не спирай, кучи сине! Не спирай!

11.09.1991 г.

01:20

Трябва да си изрежа ноктите. Краката ме болят от две седмици. Знам, че е от ноктите, но все нямам време да ги изрежа. Винаги гоня минутите, времето не ми стига за нищо. Разбира се, ако не ходех на хиподрума, щях да имам предостатъчно време. Целият ми живот обаче е бил борба за един обикновен час, когато ще правя каквото искам. Все нещо ми пречи да обърна внимание на себе си.

Тази нощ трябва да положа титанично усилие и да си изрежа ноктите на краката. Да, знам, че има хора, които умират от рак, има хора, които спят по улиците в кашони, а пък аз бръщолевя за ноктите на краката си. Въпреки това сигурно съм повече в час с действителността от някое мекотело, което зяпа по сто шейсет и два бейзболни мача годишно. Аз съм преживял своя ад, все още съм в него, затова не се чувствам по-велик. Фактът, че съм жив, на седемдесет и една, и приказвам за ноктите си, е истинско чудо за мен.

Чел съм разни философи. Всичките са странни, смешни, щури типове, комарджии. Декарт се изправил и заявил, че всички говорят глупости. Казал, че математиката е доказателство за абсолютната очевидна истина. Механизъм. После Хюм оспорил валидността на научното познание. След него Киркегор: "Пъхам пръст в битието – не ми мирише на нищо. Къде съм?" После Сартр твърдял, че битието е абсурдно. Обичам тези момчета. Те разтърсват света. Дали не ги е боляла глава, когато са размишлявали така? Дали крясъкът на мрака не е звучал от устата им? Когато вземеш такива типове и ги наредиш до хората, които виждам по улиците, в баровете или по телевизията, разликата е толкова потресаваща, че нещо се обръща в мен, сякаш някой ме рита в корема.

Май няма да си изрежа ноктите тази нощ. Не съм луд, но не съм и нормален. Всъщност може би съм луд. Както и да е. Днес, през деня, в два следобед ще съм на първото надбягване от последния състезателен ден на Дел Map. Залагам всеки ден, на всяко надбягване. Вече ще си лягам, острите нокти на краката ми драскат по меките чаршафи. Лека нощ.

12.09.1991

23:19

Днес никакви коне. Чувствам се странно нормален. Знам защо Хемингуей е имал нужда да ходи на борби с бикове. Те са го връщали към реалността, напомняли са му къде се намира и какво става. Понякога забравяме, докато плащаме газта, когато сменяме маслото и прочие. Повечето хора не са готови за смъртта, нито за своята, нито за чуждата. Тя ги шокира, ужасява ги. Страшно ги изненадва. По дяволите, изобщо не би трябвало да я има. Аз нося смъртта в левия си джоб. Понякога я изваждам и ѝ говоря: "Здрасти, бейби, как си? Кога ще дойдеш за мен? Ще те чакам."

В смъртта няма нищо трагично, както няма нищо трагично в растежа на едно цвете. Трагичното не е смъртта, а животът, който хората живеят или не изживяват до смъртта си. Те не ценят живота си, пикаят на собствения си живот. Направо го осират. Тъпаци. Мислят само за шибане, за филми, за пари, за семействата си, за шибане. Главите им са пълни с бръмбари. Приемат Бог, без да се замислят; приемат света, без да се замислят. Скоро забравят да мислят, оставят други да мислят вместо тях. Главите им са пълни с бръмбари. Хората са грозни, говорят грозно, ходят грозно. Пусни им великата музика на вековете и няма да я чуят. Смъртта на повечето хора е една фалшификация. Вече не е останало какво да умре.

Ето, не мога без конете. Губя чувството си за хумор. Едно нещо, което смъртта не понася, е да ѝ се присмиваш. Истинският смях увеличава шансовете ти. Не съм се смял от три-четири седмици. Нещо ме яде. Аз се чеша, въртя се, оглеждам се, търся го. Ловецът е хитър. Не можеш да се скриеш от него. Или от нея.

Този компютър плаче за сервиза. Не се знае какво му е. Един ден ще знам за компютрите повече от самите компютри. Но засега тази машина ме е хванала за топките.

Познавам двама редактори, дето много мразят компютрите. Получих две писма пълни с брътвежи срещу компютъра. Изненада ме злобният им тон. И инфантилността им. Много добре знам, че компютърът не може да пише вместо мен. Ако можеше, нямаше да го взема. И двамата прекаляваха. Компютрите не били полезни за душата. Че кое ли е? Аз обаче обичам удобството. Ако мога да пиша два пъти повече и качеството е същото, тогава предпочитам компютъра. С писането аз летя, с писането запалвам огньове. С писането изваждам смъртта от левия си джоб, захвърлям я срещу стената и пак я хващам, когато отскочи.

Тия типове си мислят, че за да имаш душа, непременно трябва да си прикован на кръста и да кървиш. Искат да те видят полуобезумял, олигавен. Писнало ми е от този кръст, до гуша ми е дошло. Ако мога да остана далеч от него, имам предостатъчно неща да се занимавам. Прекалено много. Нека те да се качат на кръста, ще ги поздравя. Само че болката не пише книги, писателят ги пише.

Както и да е. Ще занеса това чудо в сервиза и когато редакторите видят книгата ми написана на пишеща машина, ще си кажат: "Ах, Буковски си е върнал душата. Това се чете много по-добре." Хайде сега, закъде сме ние без редактори? Или още по-важно, закъде са те без нас?

13.09.1991

17:28

Хиподрумът е затворен. В Помона не приемат залози през външни букмейкъри. Проклет да съм, ако карам дотам в тази жега. Сигурно накрая ще отида за вечерните стартове в Лос Аламитос. Компютърът се върна от поправка, но вече не поправя правописа ми. Ровя в машината и се опитвам да изкопая коректора. Може би трябва да се обадя пак в сервиза. Ще попитам: "Какво да правя сега?" А оттам ще ми отговорят нещо от рода: "Трябва да натоварите програмата от инсталационния на твърдия диск." Накрая сигурно ще изтрия всичко. Пишещата машина стои зад мен и сякаш казва: "Виж, още съм тук."

Има нощи, когато тази стая е единственото място, където искам да бъда. Сега обаче ставам и се чувствам като празна обвивка. Знам, че мога да правя щури неща и да карам думите да танцуват върху екрана, ако се напия, но утре следобед трябва да взема сестрата на Линда от летището. Идва ни на гости. Тя смени името си от Робин на Джара.

Когато остареят, жените си сменят имената. Много от тях го правят. Представете си, че някой мъж го направи. Например да се обадя на някого и да кажа:

– Здрасти, Майк, обажда се Тюлип.

– Кой?

– Тюлип. Доскоро Чарлс, но сега Тюлип. Вече не ми викай Чарлс.

– Майната ти, Тюлип.

Майк трясва слушалката...

Странна работа е това старостта. Основното е, че постоянно трябва да си повтаряш: "Аз съм стар, аз съм стар." На ескалатора се виждаш в огледалото, но не го гледаш направо, поглеждаш го малко косо, усмихваш се тъжно. Не изглеждаш толкова зле, приличаш на прашасала свещ. Чудо голямо, майната им на боговете, майната ѝ на тази игра. Да беше умрял преди трийсет и пет години. Това е една екстра, възможност да погледаш още малко този филм на ужасите. Колкото по-стар е един писател, толкова по-добре би трябвало да пише. Видял е повече неща, преживял е повече, изгубил е повече, по-близо е до смъртта. Последното е най-голямото предимство. И новата страница винаги е там, онази бяла страница, формат А4. Хазартът продължава. Пък и винаги си спомняш нещо от старите момчета. Джефърс: "Ядосай се на слънцето." Гениално. Или Сартр: "Адът – това са другите." Точно в десетката. Никога не съм сам. Най-хубавото е да си сам, но не съвсем.

Отдясно радиото се труди здравата, залива ме с още класическа музика. Слушам го по три-четири часа всяка нощ, докато върша други неща или не правя нищо. Това е моят наркотик, спасява ме от ежедневната помия. Класическите композитори ми помагат по този начин. Поетите, романистите, писателите на разкази не могат. Банда мошеници. В писането има нещо, което привлича мошениците. Какво ли? Писателите са най-противните типове, в писанията си и на живо. На живо са много по-зле, отколкото в писанията си, а и там са доста противни. Защо казваме "доста противни"? Защо не "хипер противни"? Е, писателите са доста противни и хипер противни. И обожаваме да се оплакваме един от друг. Погледнете мен.

По отношение на писането: пиша почти по същия начин, както съм писал преди петдесет години. Може би малко по-добре, но не много. Защо трябваше да стана на петдесет и една, преди да започна да си плащам наема с парите от книгите си? Тъй де, ако съм прав и стилът ми не се е променил, защо трябваше да чакам толкова дълго? Дали трябваше първо светът да влезе в крачка с мен? А сега, ако вече ме е догонил, къде съм аз? В лоша форма, ето къде. Не мисля обаче, че съм оглупял от късмета, който съм имал в живота. Дали глупакът осъзнава, че е такъв? Аз обаче далеч не съм презадоволен. В мен има нещо, което не мога да контролирам. Не мога да мина с колата по някой мост, без да се замисля за самоубийство.

Не мога да погледна океана или някое езеро, без да се замисля за самоубийство. Е, не се замислям твърде дълбоко. Но понякога ми минава през главата: САМОУБИЙСТВО. Като присветваща крушка. В мрака. Мисълта, че има път навън, ти помага да останеш вътре. Схващате ли? Иначе можеш да се побъркаш. А това не е забавно, мой човек. И винаги когато съчиня хубаво стихотворение, това е поредната опора, за да продължа. Не знам за другите хора, но когато се наведа да си завържа обувките сутрин, си казвам: "Боже милостиви, и сега какво?" Животът ме ебава, изобщо не се разбираме с него. Налага се да го преглъщам малко по малко, не мога да го погълна целия. Все едно да гълташ кофи с лайна. Изобщо не се изненадвам, че лудниците и затворите са пълни, че улиците са пълни. Обичам да гледам котките си, те ме успокояват. Карат ме да се чувствам добре. Обаче да не сте ме сложили в стая, пълна с хора. Не го правете. Особено на празник. Не, изобщо не го правете.

Чух, че открили първата ми жена мъртва в Индия и никой не искал тялото ѝ. Горката. Имаше травма на врата и не можеше да си върти главата. Иначе беше красавица. Поиска ми развод, и правилно. Не бях достатъчно добър или достатъчно силен, за да я спася.

21.09.1991

21:27

Снощи бях на филмова премиера. Червен килим. Фотографски светкавици. Парти. Две партита. Не чух много какво се говореше. Прекалено много хора. Прекалено много жега. На първото парти при бара за мен се лепна някакъв тип с много кръгли, немигащи очи. Не знам с какво се беше нагълтал. Или инжектирал. Не се срещат много такива. С него имаше три доста хубавички мацки и той все повтаряше колко обичали да духат. Мацките се усмихваха и викаха: "О, да!" Така се проточи разговорът. Все в тоя дух. Питах се дали е истина, или нещо ме будалкат. След време ми писна. Оня обаче не ме оставяше и все плямпаше как мацките обичали да духат. Навираше все повече лицето си в моето и не млъкваше. Накрая го хванах за ризата, ама яко, издърпах го така и му викам:

– Слушай, нали няма да ти е приятно, ако един седемдесет и една годишен старец те пребие пред всички тези хора?

После го пуснах. Той отиде от другата страна на бара и мацките се ометоха след него. Проклет да съм, ако разбирам какво стана.

Предполагам, че съм свикнал прекалено много да седя в тясна стаичка и да жонглирам с думите. Виждам достатъчно хора на надбягванията, в супермаркета, на бензиностанцията, по пътищата, в кафенетата и така нататък. Няма как да се избегне. Когато отида на някое събиране обаче, имам чувството, че сам се ритам по задника, дори пиячката да е безплатна. Нещо не ми е наред. Имам достатъчно с какво да се занимавам. Хората ме изтощават. Трябва да се махна, за да се заредя отново. Аз съм най-доброто нещо за себе си, да си седя тук приведен, да пуша поредния фас и да гледам как думите мигат върху екрана. Рядко можеш да срещнеш необикновен или интересен човек. Този факт е повече от дразнещ, той е постоянен шок за мен. Прави ме един проклет мърморко. Всеки може да бъде проклет мърморко и повечето са. Помощ!

Просто трябва да се наспя добре. Но първо, няма нищо свястно за четене. След като прочетеш известно количество свястна литература, вече не остава. Трябва да пишеш сам. Няма вече какво да ме захранва. Но предполагам, че ще се събудя сутринта. Пък ако не се събудя, толкова по-добре. Няма да имам нужда повече от щори, самобръсначки, фишове за залагане, телефонни секретари. И без това по-често търсят жена ми. Камбаните не звънят за мен.

Сън, сън. Спя по корем. Стар навик. Живял съм с твърде много шантави жени. Трябва да пазя интимните си части. Жалко, че оня тип не ме предизвика. Бях в настроение да сритам нечий задник. Това щеше много да ме развесели. Лека нощ.

25.09.1991

00:28

Гореща, глупава нощ. Котките се мъчат – имат прекалено много козина – гледат ме, а аз не мога да им помогна. Линда е излязла някъде. Има да върши някакви неща, да говори с някакви хора. Нямам нищо против, но тя обича да си пийва, а трябва да се прибере с колата. Аз не съм добра компания, не съм по приказките. Не обичам да споделям идеи – или душата си. Аз съм като каменен блок. Искам да остана в този блок, необезпокояван. Така е от самото начало. Съпротивлявах се на родителите си, съпротивлявах се в училище, после не пожелах да стана примерен гражданин. Сякаш всичко, което съм, е било от самото начало. Не исках никой да ми се меси. И сега не искам.

За мен хората, които имат дневници и записват в тях мислите си, са кретени. Аз го правя само защото някой ми даде идеята, ето защо дори не съм истински кретен. Това обаче някак улеснява нещата. Просто го оставям да тече. Като рядко говно по склона.

Не знам какво да правя с надбягванията. Мисля, че вече прегарям. Днес се мотах около Холивуд парк, комбинирани залагания, тринайсет старта от Феърплекс парк. След седмия съм със 72 долара напред. Какво от това? Ще помогне ли да намалеят белите косми по веждите ми? Ще ми помогне ли да стана оперен певец? Какво искам? Печеля трудна игра, игра с 18 процента комисиона. Доста често го правя. Значи не би трябвало да е толкова трудно. Какво искам? Не ме е грижа дали съществува Бог. Не ме интересува. Къде тогава отиват тези 18 процента, по дяволите?

Поглеждам и виждам същия тип да приказва. Всеки ден стои на едно и също място и говори с някого. Държи фиш и говори за конете. Каква скука! Какво правя тук?

Тръгвам си. Слизам на паркинга, вземам си колата и потеглям. Часът е едва четири следобед. Колко хубаво. Карам си колата. Други карат покрай мен. Ние сме охлюви, пълзящи по листо.

Влизам в двора, спирам, слизам. На телефонния секретар има съобщение от Линда. Преглеждам пощата. Сметка за газ. Голям плик, пълен със стихотворения. Всяко – отпечатано на отделен лист. Жени, разказващи за цикъла си, за циците си, за шибане. Пълна скука. Хвърлям го в боклука.

Изсирам се. Става ми по-добре. Събличам се и влизам в басейна. Ледено студена вода. Страхотно. Отивам в дълбокия край, водата се вдига сантиметър по сантиметър, охлажда ме. Гмуркам се. Действа ми успокоително. Светът не знае къде съм. Показвам се, плувам до другия край, напипвам перваза, сядам. Сигурно тече деветият или десетият старт. Конете още тичат. Отново се гмуркам, чувствам как глупавата белота на старостта се е впила в мен като пиявица. Пак не ми пука. Трябва да съм умрял преди четирийсет години. Показвам се на повърхността, плувам до другия край, излизам.

Това беше отдавна. Сега съм с макинтоша. Толкова за днес. Ще взема да си лягам. Да си почина за утрешните надбягвания.

26.09.1991

00:16

Днес получих коректурите на новата книга. Поезия. Мартин казва, че ще стигне до 350 страници. Мисля, че стихотворенията са на ниво. Поддържат нивото. Аз съм стар влак, който се носи по релсите.

Два часа четох. Имам известен опит в тая работа. Редовете се проточват свободни и ми казват онова, което искам да ми кажат. Основното, което оказва влияние върху мен, съм самият аз.

В живота си всички попадаме в различни капани. Никой не може да ги избегне. Някои дори живеят с тях. Номерът е да се досетиш, че капанът е капан. Ако не го разбереш, свършено е с теб. Аз мисля, че съм усетил повечето от капаните си и съм писал за тях. Разбира се, човек не може да пише само за капани. Има и други неща. Някой обаче може да каже, че животът е капан. Писането може да те хване в капан. Някои писатели се стремят да пишат онова, което се е харесвало на читателите им в миналото. Тогава с тях е свършено.

Творческият период на повечето писатели е кратък. Те слушат хвалебствия по свой адрес и им вярват. Има само един върховен съдия на написаното и това е самият писател. Ако слуша критиците, редакторите, издателите, читателите, с него е свършено. И разбира се, когато се замае от славата и богатството, можеш да го изсипеш в канала при лайната.

Всеки нов ред е едно начало и няма нищо общо с редовете преди него. Всеки път започваме наново. И разбира се, тая работа изобщо не е толкова важна. Светът може да преживее без писане много по-лесно, отколкото без канализация. А на някои места по земята и двете са в недостиг. Разбира се, аз лично бих предпочел да живея без канализация, но аз съм извратен.

Нищо не може да те спре да пишеш, освен ако не се спреш сам. Ако човек наистина иска да пише, той ще го прави. Отричането и подигравките само ще му дадат сили. И колкото повече го спират, толкова по-силен ще става, като река, препречена с язовирна стена. В писането не можеш да загубиш; то ще кара пръстите на краката ти да се смеят, докато спиш; то ще те кара да крачиш като тигър; то ще запали очите ти и ще те изправи лице в лице срещу Смъртта. Ще умреш като боец, ще те почитат в ада. Късметът на словото. Давай напред, изпращай го. Бъди Клоунът на мрака. Смешно. Смешно. Още един нов ред...

26.09.1991

23:36

Заглавие за новата книга. Опитвах се да го измисля на хиподрума. Това е едно от местата, на които не можеш да мислиш. Изсмуква мозъка и духа ти. Един всеизсмукващ минет, ето това е хиподрумът. Няколко нощи на ред не съм спал. Нещо изсмуква енергията ми.

Днес на хиподрума срещнах самотника.

– Какво става, Чарлс?

– Нищо – отвърнах му и отминах.

Той търси приятелско отношение. Иска да приказва за разни неща. За коне. Кой ще ти говори за коне? Това е ПОСЛЕДНОТО, за което някой ще тръгне да говори. След няколко старта го видях да гледа автомата за приемане на залози. Нещастник. Излязох, седнах и едно ченге ме заговори. По-точно един тип от охраната.

– Ще преместят електронното табло – каза той.

– Да.

Бяха изкопали таблото от земята и трябваше да го преместят по на запад. Така създаваха работа на някакви типове. Обичам да гледам как някой работи. Хрумна ми, че охранителят ме заговори, за да разбере дали съм луд. Може би не беше затова. Въпреки това ми хрумна тази идея. Идеите имат навик така да ми хрумват. Почесах се по корема и се престорих на добър дядка.

– Пак ще напълнят езерцата – казах аз.

– Да – каза той.

– Наричаха това място "Терен на езерата и цветята".

– Така ли?

– Да, имаше конкурс за гъсарка. Избираха някоя девойка за гъсарка и я пускаха с лодка да плува сред гъските. Голяма скука.

– Да – съгласи се ченгето.

Просто стоеше. Аз станах.

– Е, ще отида да си взема кафе. Лека работа.

– Благодаря. Да заложиш на победител.

– И ти, човече.

Оставих го там.

Заглавие. Умът ми беше празен. Започваше да става студено. Какъвто съм дъртак, реших да отида да си взема якето. Слязох с ескалатора от четвъртия етаж. Кой е измислил ескалатора? Движещи се стъпала. Щура работа. Хората се качват и слизат с ескалатори, с асансьори, карат коли, отварят вратите на гаражите с едно натискане на копче. После ходят в залата за фитнес да свалят излишните тлъстини. След 4000 години няма да имаме крака, ще се клатим на задниците си, а може би ще се търкаляме като кълбета. Всеки биологичен вид се самоунищожава. Динозаврите са измрели, защото са изяли всичко, после са започнали да се изяждат едни други, докато накрая е останал само един, който е умрял от глад.

Слязох при колата, взех си якето, облякох го, пак се качих с ескалатора. Това ме накара да се почувствам като голям играч, мошеник – излизам и после пак се връщам. Почувствах се, сякаш съм извлякъл информация от някакъв специален таен източник.

Е, изиграх картата си, имах късмет. За тринайсетия старт вече беше тъмно и заваля. Заложих десет минути по-рано и си тръгнах. Колите караха предпазливо. Дъждът плаши до смърт шофьорите в Лос Анджелис. Излязох на магистралата зад скупчване от червени светлини. Не пуснах радиото. Исках тишина. Хрумна ми едно заглавие: "Библия на разбитите илюзии". Не, не ставаше. Спомних си някои от най-добрите заглавия. На други писатели имам предвид. "Поклони се на дървото и камъка". Страхотно заглавие, калпав автор. "Записки от подземието". Страхотно заглавие. Страхотен автор. Също "Сърцето е самотен ловец". Карсън Маккълърс, много пренебрегвана писателка. От десетките заглавия, които съм съчинил, най-много си харесвам "Истинската история на лудия, който живееше със зверовете".

Него обаче го пропилях за един сатиричен памфлет. Жалко.

Изведнъж движението спря и аз останах да седя. Нямаше заглавие. Главата ми беше празна. Чувствах се, сякаш съм спал цяла седмица. Бях доволен, че съм изнесъл кофите за боклук. Бях уморен. Сега нямаше да ми се наложи да го правя. Боклукчийски кофи. Една нощ, пиян, бях заспал върху някакви кофи. В Ню Йорк. Събудих се от едър плъх, който се беше настанил върху корема ми. Внезапно и двамата скочихме около метър във въздуха. Опитвах се да бъда писател. Сега ме водеха такъв, а едно заглавие не можех да измисля. Бях самозванец. Автомобилите тръгнаха, и аз с тях. Никой не знаеше нищо за другите и това беше прекрасно. После над магистралата блесна ярка мълния и за първи път този ден се почувствах сравнително добре.

30.09.1991

23:36

И така, след няколко дни безплодно напъване тази сутрин се събудих и новото заглавие вече беше в главата ми: "Последната нощ на земните поеми". Идеално подхождаше за съдържанието: стихотворения за беди, болести и смърт. В комбинация с някои на други теми, разбира се. Дори няколко хумористични. Заглавието обаче отива на книгата и на момента. Измислиш ли веднъж заглавието, всичко се намества от само себе си, стихотворенията намират реда си. Хубаво заглавие. Ако видя книга с такова заглавие, ще я взема и ще се опитам да прочета няколко страници. Някои заглавия са изсилени, за да привличат вниманието. Само че не става, защото лъжата не хваща.

Добре, с това свърших. Сега какво? Пак сядам над романа и стихотворенията. Какво се случи с разказа? Изостави ме. Има причина, но не знам каква. Ако работех над него, сигурно щях да я разбера, но няма смисъл. Тъй де, мога да използвам това време за писане на роман или на стихотворения. Или да си изрежа ноктите на краката.

Абе, някой най-после трябва да измисли свястна нокторезачка. Сигурен съм, че може да се измисли. Онези, които ни се предлагат, са тъпи, безполезни. Четох, че някакъв тип от бедняшките квартали се опитал да ограби магазин за алкохол с нокторезачка. Не станало. Дали Достоевски си е рязал ноктите на краката? Ами Ван Гог? Бетовен? Дали са си ги рязали? Съмнявам се. Преди карах Линда да ми ги реже. Справяше се отлично – само от време на време ми клъцваше парченце месо. Вече не издържам на болка. Каквато и да е.

Знам, че скоро ще умра, и ми се струва много странно. Голям съм егоист, просто искам да продължа да пиша още и още думи. Те поддържат пламъчето в мен, карат ме да се чувствам лек. Но колко още мога да продължавам така? Не е правилно да продължавам. По дяволите, смъртта е като бензина в резервоара. Не можем без нея. Аз не мога без нея. Вие не можете без нея. Ако се застоим твърде дълго тук, ще усерем всичко.

Като се замисля, най-странното нещо, когато някой умре, е, че всички гледат обувките му. Това е най-тъжното. Сякаш цялата му същност се е събрала в обувките. Не в дрехите. В обувките. Или в шапката. Или в чифт ръкавици. Да вземем някой току-що умрял. Ще му сложите шапката, ръкавиците и обувките, както лежи в кревата, ще почнете да ги зяпате и ще се побъркате. Не го правете. Както и да е, сега той знае нещо, което вие не знаете. Може би.

Днес е последният ден за надбягвания. Направих външен залог от Холивуд парк, заложих на състезанията във Феърплекс парк. На всичките тринайсет старта. Имах късмет. Прибрах се вкъщи ободрен и изпълнен с енергия. Днес дори не ми беше скучно. Чувствах се весел, окрилен. Супер е, когато си в добро настроение. Забелязваш разни неща. Например на връщане към вкъщи забелязваш волана на колата си. Таблото. Чувстваш се като в космически кораб, по дяволите. Криволичиш между колите; тарикатски, не като някой селяк, спазващ дистанцията и ограниченията. Глупава работа. Но не днес. Когато си окрилен, настроението ти остава приповдигнато. Колко странно. Но нямаш нищо против. Защото знаеш, че няма да е задълго. Утре е почивен ден. Има открито състезание в Оуктрий на втори октомври. Откритите състезания са безкрайни, хиляди коне излизат на трасето. Буйни като морски вълни, някои от тях.

На Харбър Фриуей забелязах, че едни ченгета карат зад мен. Точно навреме. Намалих на 95 километра в час. Веднага изостанаха. Продължих с 95. За малко да ме хванат със 120. Те мразят акурите[1]. Останах на 95. За пет минути. Ченгетата профучаха покрай мен с минимум 140. Чао, приятел. Мразя фишовете, както всеки друг шофьор. Винаги гледай в огледалото. Толкова е просто. Въпреки това рано или късно ще те спрат. Ако това стане, радвай се, че не си пиян или друсан. Ако не си. Както и да е, вече имам заглавие.

Сега седя с макинтоша и пред мен е прекрасното бяло поле. Страхотна музика по радиото, но никога не очаквай денят ти да е 100 процента. Ако е 51, трябва да се радваш. Днес беше 97.

Виждам, че Мейлър е написал голям нов роман за ЦРУ и така нататък. Норман е професионалист. Веднъж попитал жена ми: "Ханк харесва книгите ми, нали?" Виж какво, Норман. Почти няма писател, който да харесва написаното от други писатели. Единственият случай, когато ги харесва, е, след като умрат или ако са мъртви отдавна. Писателите обичат да душат само собствените си лайна. Аз съм такъв тип. Дори не обичам да говоря с писатели, да ги виждам или, не дай си Боже, да ги слушам. Но най-лошото е да пиеш с тях. Започват да пелтечат несвързано, жалки са, изглеждат, сякаш търсят закрила от майка си.

Предпочитам да мисля за смъртта, отколкото за писателите. Много по-приятно е.

Ще взема да спра това радио. Композиторите също оплескват нещата понякога. Ако трябва да говоря с някого, предпочитам компютърния техник или погребалния агент. Със или без пиене. За предпочитане със.

02.10.1991

23:03

Смъртта идва и при тези, които я чакат, и при онези, които не я чакат. Днес е скапан ден, проклет скапан ден. Излязох от пощата и колата ми не можа да запали. Аз съм порядъчен гражданин. Членувам в Съюза на автомобилистите. Затова просто ми трябваше телефон. Преди четирийсет години навсякъде имаше телефони. Телефони и часовници. Винаги можеше да погледнеш и да видиш часа. Вече не е така. Няма вече безплатно време. Обществените телефони също са на изчезване.

Оставих интуицията да ме води. Влязох в пощата, слязох долу и там, в един тъмен ъгъл, сам-самичък – телефон. Лепкав, мръсен, невзрачен телефон. В радиус от километри нямаше друг. Знаех как да боравя с телефон. Може би. Справки. Чух гласа на телефонистката и се почувствах спасен. Спокоен, отегчен глас. Попита ме чий номер искам и в кой град. Казах града и че търся Съюза на автомобилистите. (Трябва да знаеш как да правиш всички дребни нещица и да ги правиш безброй пъти, иначе си мъртъв. Мъртъв на улицата. Изоставен, непотребен.) Мацката ми каза някакъв номер, но беше грешен. На главния офис. Накрая се свързах със сервиза. Мъжкарски глас, спокоен, предпазлив и в същото време агресивен. Чудесно. Дадох му информацията. "Трийсет минути" – каза той.

Върнах се при колата, отворих едно писмо. Стихотворение. Боже! Беше за мен. И за него. Били сме се срещали два пъти, преди петнайсет години. Освен това ме бил публикувал в списанието си. Казваше, че съм бил добър поет, но съм пиел прекалено. Живеел съм мизерен, безпътен живот. За младите поети било разбираемо, че пият и живеят мизерен, безпътен живот, защото си мислели, че това е начинът. Освен това стихотворенията ми били пълни с нападки срещу другите хора, включително срещу него. И съм си мислел, че той пише жлъчни стихчета срещу мен. Не било вярно. Той бил добър човек и от петнайсет години публикувал много други поети в списанието си. Пък аз съм бил кофти тип. Бил съм добър писател, но не съм бил добър човек. И нямало да "дружи" с мен. Така пишеше: да "дружи". Пишеше "несте" вместо "не сте". Лош правопис.

В колата беше горещо. Навън – 38 градуса, най-горещият октомври от 1906-а насам.

Не смятах да отговарям на това писмо. Той пак щеше да ми пише.

Друго писмо, от някакъв агент. Изпращаше ми нещо от друг писател. Погледнах. Некадърно. Разбира се. "Ще ви бъда благодарен, ако имате някакви съвети за стила му или за издаването..."

Друго писмо. Някаква жена ми благодареше, че по нейна молба, съм изпратил на съпруга ѝ няколко реда и рисунка и това много го зарадвало. Сега обаче били разведени и тя работела като журналист на свободна практика, та можело ли да дойде да ме интервюира?

Получавам заявки за интервюта поне два пъти седмично. Няма за какво толкова да приказвам. За много неща мога да пиша, но малко си струват приказките.

Спомням си веднъж, навремето, някакъв германски журналист дойде за интервю. Излях сума ти вино в гърлото му и приказвах цели четири часа. След това той се наведе към мен и с пиянски глас каза: "Аз не съм журналист. Търсех само повод да ви видя..."

Хвърлих писмата настрана и зачаках. По едно време се появи пътната помощ. Усмихнат младеж. Симпатяга. Няма спор.

– ХЕЙ, МОМЧЕ! – изкрещях. – НАСАМ!

Той се приближи на задна. Слязох и му казах какъв е проблемът.

– Закарай ме в сервиза на "Акура".

– В гаранция ли е колата? – попита ме.

Много добре знаеше, че не е. Сега сме 1991-а, а аз карам модел от 1989-а.

– Няма значение – казах му, – закарай ме в "Акура".

– Много ще чакате да ви я оправят. Може би седмица.

– Не, по дяволите. Там пипат бързо.

– Слушайте – каза хлапакът, – ние имаме собствен сервиз. Можем да я закараме там и ще стане готова още днес. Ако не, ще ви отсвирим и ще ви запишем в списъка на чакащите.

Представих си как колата ми стои в сервиза им една седмица. Как ми казват, че трябва да се смени разпределителният вал. Или цилиндровата глава.

– Закарай ме в "Акура" – настоях.

– Чакайте. Първо ще се обадя на шефа.

Зачаках. След малко се върна.

– Каза да прекарам ток от моя акумулатор.

– Какво?

– Да ви прекарам ток.

– Добре, давай.

Качих се в колата и я пуснах по инерция до камиона. Младежът извади кабелите и след малко запалих. Подписах документите и всеки си тръгна по пътя...

Реших да оставя колата в сервиза на ъгъла.

– Познаваме ви. Вие сте редовен клиент – каза управителят.

Усмихнах се:

– Добре. Тогава няма да ме прецакате.

Той ме изгледа тъпо.

– Изчакайте четирийсет и пет минути.

– Добре.

– Искате ли да ви хвърлим до вас?

– Да.

Управителят посочи:

– Той ще ви закара.

Готин пич. Отидохме при колата му. Казах му адреса. Потеглихме.

– Още ли правите филми? – попита ме той.

Виждате колко съм известен.

– Не – отговорих, – майната му на Холивуд.

Не ме разбра.

– Спри тук – казах му.

– О, голяма къща.

– Само работя тук.

Това е самата истина.

Слязох. Дадох му два долара. Той понечи да откаже, но ги взе.

Влязох в двора. Котките се разхождаха наоколо, бяха усрали навсякъде. В следващия си живот искам да съм котка. Да спя по двайсет часа на ден и да чакам да ме нахранят. Да седя и да си лижа задника. Хората са прекалено нещастни, сърдити и целенасочени.

Влязох и седнах на компютъра. Това е новият ми утешител. Откакто го взех, пиша два пъти по-бързо и по-ефикасно. Вълшебно нещо. Седя пред него, както повечето хора седят пред телевизорите си.

– Това е просто една подобрена пишеща машина – каза веднъж зет ми.

Той не е писател. Не знае какво е, когато думите излитат в пространството, блясват с ослепителна светлина, когато мислите, които ти хрумват, намират израз в думи, а те пораждат още мисли и още думи. С пишещата машина е като ходене в калта. С компютъра е, сякаш караш кънки. Главозамайваща скорост. Разбира се, ако главата ти е празна, няма никакво значение. Освен това редактирането, корекциите... По дяволите, навремето пишех всичко по два пъти. Първия път, за да запиша мислите си. Втория – за да поправям грешките и глупостите. Сега удрям с един куршум два заека – и писането, и брисането.

Каква ли ще е следващата стъпка след компютъра? Може би просто ще притискаш с пръсти слепоочията си и това ще изкарва цял поток безупречно подредени думи. Разбира се, ще трябва да се заредиш, преди да започнеш, но винаги ще има късметлии, които ще могат да го правят. Да се надяваме.

Телефонът иззвъня.

– Проблемът е в акумулатора – каза монтьорът. – Трябва да си смените акумулатора.

– Ами ако нямам пари?

– Тогава ще задържим резервната ви гума.

– След малко идвам.

Когато тръгнах да слизам към сервиза, чух възрастния ми съсед. Крещеше. Качих се по стълбището на къщата му. Носеше долнище на пижама и стар сив анцуг. Подадох му ръка.

– Кой си ти? – попита.

– Съседът. Живея тук от десет години.

– Аз съм на деветдесет и шест.

– Знам, Чарли.

– Бог не иска да ме прибере, защото се страхува да не му взема работата.

– Би могъл.

– Бих могъл да взема работата и на дявола.

– Нищо чудно.

– Ти на колко си?

– На седемдесет и една.

– Седемдесет и една?

– Да.

– И ти си стар.

– Ох, знам, Чарли.

Стиснахме си ръцете, аз слязох от стълбището му и пак тръгнах надолу покрай уморените растения, покрай уморените къщи.

Към сервиза.

Така мина поредният скапан ден.

03.10.1991

23:56

Днес беше вторият ден за дистанционните залагания. На Оуктрий, където бягат истинските коне, имаше само седем хиляди души. На много хора не им се кара чак до Аркадия. За живеещите в южните квартали това означава да хванат Харбър Фриуей, после Пасадена Фриуей и след още обикаляне из малките улички най-после да стигнат до хиподрума. Дълго пътуване в жегата, в едната, после в другата посока. Това каране винаги ме изтощава.

Един второразряден жокей ми позвъни:

– Там няма никакви хора. Това е краят. Трябва да си сменя професията. Може да си купя компютър и да стана писател. Ще пиша за тебе...

Беше се записал на телефонния секретар. Обадих му се и го поздравих за второто място от шест старта. Той обаче съвсем се беше вкиснал.

– С кариерата ми на жокей е свършено. Това е краят.

Е, да видим как ще е утре. Петък. Може би ще има хиляда души в повече. Причината не е само в дистанционните залагания, а и в икономиката. Понижението е по-лошо, отколкото правителството или пресата искат да признаят. Онези фирми, които все още живуркат, си траят. Най-изгодният бизнес май е търговията с наркотици. Мамка му, ако бъде спряна, почти всички младежи ще останат безработни. Аз все още припечелвам добре като писател, но това може да стане на пух и прах за една нощ. Е, ще получавам пенсията за старост: 943 долара на месец. Дадоха ми я, когато станах на седемдесет. Със същия успех обаче могат и да ми я вземат. Представете си всички старци да се щурат по улиците без пенсия. Не е изключено. Държавният дълг може да ни завлече на дъното като гигантски октопод. Хората ще спят по гробищата. В същото време цялата тази помия е покрита с тънка коричка от богаташи. Не е ли удивително? Някои хора имат толкова много пари, че дори не знаят колко имат. Говоря за милиони. Вижте как Холивуд пуска филми за по шейсет милиона, тъпи колкото кретените, които ги гледат. Богатите още са тук, винаги са намирали начин да издоят системата.

Спомням си времето, когато хиподрумите бяха тъпкани с хора, рамо до рамо, задник до задник, потни, крещящи, блъскащи се към пълните барове. Бяха добри времена. Забавляваш се цял ден, забърсваш някое маце в бара и после цяла нощ пиене и смях. Мислехме си, че тези дни (и нощи) никога няма да свършат. Нямаше причина да свършват? Игри на зарове по паркингите. Първи сбивания. Перчене и слава. Електричество. По дяволите, животът беше хубав, животът беше забавен. Всички момчета бяхме мъжкарчета, не търпяхме никой да ни ебава. Честно, беше страхотно. Натряскваш се и се овъргалваш с някоя фуста. И навсякъде барове, пълно с барове. Нямаше телевизори. Можеше да си развържеш езика и да си изпросиш боя. Ако те хванеха пиян на улицата, просто те заключваха за през нощта, докато изтрезнееш. Изритват те от една работа и веднага си намираш друга. Никой не се застояваше на едно място. Какви времена! Какъв живот! Постоянно ти се случваха някакви щуротии, все по-щури и по-щури.

Сега всичко това е спомен. Седем хиляди души на един от най-големите хиподруми в слънчев ден. Празен бар. Само барманът, с кърпа в ръка. Къде са хората? Има повече хора от когато и да било преди, но къде са? Стоят по ъглите, седят си по стаите. Буш го преизбраха, защото спечели една лесна война. Но той не си помръдна пръста за икономиката. Човек не знае дали банката му ще отвори на сутринта. Не искам да се вайкам. Но знаете ли, през трийсетте поне знаехме къде се намираме. Сега сме като в зала с криви огледала. И никой не знае какво я крепи. Или за кого работиш. Ако изобщо работиш.

По дяволите, трябва да престана с това. Никой друг като че ли не се оплаква от положението, а ако има недоволни, те са на такова място, където никой не ги чува.

Пък аз седя и пиша стихотворения, роман. Няма как иначе, не мога друго да правя.

Шейсет години бях беден. Сега не съм нито беден, нито богат.

На хиподрума ще започнат да уволняват хора, продавачи, охрана, касиери, чистачки. Парите за залагания ще намалеят. По-малки трасета. По-малко жокеи. Много по-малко забавления. Капитализмът надживя комунизма. Сега се самоизяжда. Отиваме към второто хилядолетие. Тогава вече ще съм мъртъв, няма да ме има. Ще оставя само малка купчина книги. Седем хиляди души на един хиподрум. Седем хиляди! Не мога да повярвам. Сиера Мадре плаче в смога. Когато конете престанат да се надбягват, небето ще падне – плоско, широко, тежко, ще смачка всичко. Гласуер спечели деветия старт, платиха ми 9 долара. Бях заложил десстачка.

09.10.1991

12:07

Уроците по компютър са като ритник по топките. Поемаш малко по малко и се опитваш да преглътнеш цялото. Проблемът е, че в книгите пише едно, а някои хора ти казват съвсем друго. Постепенно започваш да разбираш термините. Компютърът само прави, той не знае. Можеш да го объркаш и тогава ще ти скрои номер. От теб зависи как ще се разбирате. Въпреки това компютърът може да полудее и да започне да прави странни неща. Хваща вируси, дава на късо, гръмва и така нататък. Тази вечер си мисля, че някак си колкото по-малко говоря за компютъра, толкова по-добре.

Чудя се какво ли е станало с оня смахнат френски репортер, дето ме интервюира в Париж преди много години. Оня, дето пиеше уискито като вода. С всяка изпразнена бутилка ставаше все по-умен и по-интересен. Сигурно е умрял. Аз пиех по петнайсет часа на ден, но главно бира и вино. Би трябвало да съм умрял. Рано или късно ще умра. Не е зле, като се замислиш. Имах странен и объркан живот, в по-голямата си част ужасно, убийствено еднообразен. Смятам обаче, че начинът, по който си проправях път през лайната, е най-важен. Като погледна назад сега, мисля, че съм проявил доста присъствие на духа и стил, каквото и да е ставало. Спомням си как вбесих ония типове от ФБР, докато ме караха нанякъде. "АБЕ, ТОЯ ТИП Е МНОГО СПОКОЕН!" – гневно изкрещя единият. Не ги бях попитал защо ме задържат и къде ме карат. Просто не ме интересуваше. Поредното безсмислено нещо в този живот. "ХЕЙ, ЧАКАЙ – казах им. – Страх ме е." От това като че ли се почувстваха по-добре. За мен бяха  като извънземни. Нямаше начин да общуваме. Странна работа. Не чувствах нищо. Е, нямам предвид, че е било странно за мен; беше странно в общия смисъл. Виждах само ръце, крака, глави. Те си бяха наумили нещо, всичко зависеше от тях. Не търсех справедливост или смисъл. Никога не съм търсил. Може би затова не съм писал нищо протестно на социална тема. За мен системата би била безсмислена, каквото и да направят с нея. Не можеш да подобриш нещо, което го няма. Тези типове искаха да покажа, че се страхувам, бяха свикнали с това. Просто ми бяха противни.

И така, сега ходя на уроци по компютър. За по-добро е, за да мога да жонглирам с думите, единствената ми играчка. Тази вечер просто си размишлявам. Класическата музика по радиото не е много хубава. Май ще го спра и ще поседя малко с жена ми и котките. Никога не насилвай думите, никога не ги принуждавай. По дяволите, няма състезание и конкуренцията е слаба. Много слаба.

14.10.1991

12:47

Разбира се, на хиподрума има всякакви чешити. Има един тип, дето е там почти всеки ден. Той никога не печели. След всеки старт крещи като побеснял за коня, който е спечелил:

– ТОЗИ Е АБСОЛЮТЕН БОКЛУК!

Тоя кон изобщо не трябвало да спечели. Така крещи цели пет минути. Много често конят е имал коефициент 5 към 2 или 3 към 1, или 7 към 2. Логично е да очакваш, че такъв кон има някакви шансове, иначе коефициентът щеше да е много по-голям. За този господин обаче няма никаква логика. А пък не дай си боже да загуби на фотофиниш. Това вече истински го вбесява:

– ДА ШИБАМ БОГА В УСТАТА! НЕ МОЖЕ ДА МИ ПРИЧИНИ ТОВА!

Нямам представа защо не са го изгонили още от хиподрума.

Веднъж попитах един друг:

– Абе, тоя как намира пари да залага?

Бях ги видял да разговарят няколко пъти.

– Взема на заем – отвърна ми.

– Хората не се ли отказват да му дават?

– Намира нови. Знаеш ли кой е любимият му въпрос?

– Не.

– "Кога отваря банката?"

Предполагам, че идва на хиподрума само защото иска да бъде тук. Надбягванията означават нещо за него, въпреки че само губи. Това е страхотно място. Безумен сън. Само че е голяма скука. Изтъркано място. Всеки си мисли, че само той знае светата истина. Заблудени, самовлюбени глупаци. Аз съм един от тях. Само че за мен е хоби. Мисля. Надявам се. Там обаче има нещо, макар и за кратко, за съвсем кратко, за един миг, когато конят ти изведнъж набере преднина и пресече финиша. Изпитвал съм го. То е въодушевление, еуфория. Животът почти придобива смисъл, когато конете изпълнят очакванията ти. Между тези моменти обаче досадата е страшна. Хората се мотаят наоколо. Повечето са неудачници. Заприличват на мумии. Изсмукани до сухо. Въпреки това, когато се насиля да остана у дома, започвам да се чувствам неспокоен, болен, безполезен. Странно е. През нощта винаги е добре – тогава пиша. От дните обаче трябва някак да се отърва. Може да се каже, че съм болен. Не искам да приема действителността. Но кой, по дяволите, иска?

Това ми напомня за един път, когато стоях в някакъв филаделфийски бар от пет следобед до два на другия ден. Изглеждаше единственото място, където бих могъл да бъда. Често не си спомнях кога съм се прибрал в стаята си и кога съм се върнал в бара. Имах чувството, че винаги съм седял на онова столче. Избягвах действителността, не я харесвах.

Може би за онзи тип хиподрумът беше като бара за мен.

Добре, кажете ми какво има смисъл. Да станеш адвокат? Лекар? Конгресмен? Това също е тъпня. Те си мислят, че не е тъпня, ама е. Затворени са в системата и не могат да се измъкнат. И почти никой не си върши работата както трябва. Няма значение, те са на безопасно място в пашкулите си.

Един ден стана нещо забавно. Говоря пак за хиподрума.

Смахнатият кресльо беше там, както обикновено. Имаше обаче един друг и личеше, че нещо не му е наред. Имаше гневни очи. Стоеше до кресльото и слушаше. Изслуша предвижданията му за следващия старт. Кресльото звучеше убедително. Очевидно типът с гневните очи залагаше според неговите прогнози.

Денят се изтърколи. Тъкмо излизах от тоалетната, когато видях и чух следното. Типът с гневните очи крещеше на кресльото:

– Мамка ти, затваряй си плювалника! Ще те убия!

Кресльото заотстъпва и запелтечи:

– Ама, моля ви... Ама, моля ви... – с много уплашен и стъписан глас.

Типът с гневните очи тръгна да го гони:

– КУЧИ СИН! ЩЕ ТЕ УБИЯ!

Дойдоха от охраната и го изхвърлиха. Явно не толерираха убийства на хиподрума.

Горкият кресльо. До края на деня беше много хрисим. Остана обаче до последния старт. Хазартът, разбира се, може да те изяде жив.

Навремето имах едно гадже, което казваше:

– Много си зле. Пристрастен си едновременно към алкохола и към комара.

Нито едното от двете обаче не ѝ пречеше, освен ако не влияеха на креватните ни занимания. Тогава ги мразеше.

Спомням си един мой приятел, който беше заклет комарджия. Веднъж ми каза:

– Не ме интересува дали ще спечеля, или ще загубя. Просто искам да залагам.

Аз не мисля така; твърде дълго съм гладувал. Когато си много млад, в липсата на пари дори има лека романтика.

Както и да е. На следващия ден кресльото пак дойде. Същата работа: обяви на всеослушание очакванията си за резултатите от всяко надбягване. В известен смисъл той е истински гений, защото никога не улучва победителя. Помислете само. Това е много трудно. Тъй де, дори нищо да не разбиращ, може да избереш някое число, кое да е число, и да кажеш: "три". Можеш да залагаш на три няколко дни поред и все някога ще улучиш победителя. При този чешит обаче не става. Истинско чудо. Той е спец по коне, коефициенти, писти, видове галоп, класи и прочее, но въпреки това винаги избира губещи. Помислете малко за това. След това престанете да мислите, защото ще се смахнете.

Днес спечелих 275 долара. Започнах да залагам доста късно, когато бях на трийсет и пет. Вече трийсет и шест години го правя и все още ми дължат около 5000 долара. Ако боговете ми дадат още осем-девет години, може да изляза на нулата, преди да умра.

Ето това вече е цел, за която си струва да живееш, не мислите ли?

А?

15.10.1991

00:55

Скапан съм. Тази седмица пих две нощи под ред. Трябва да призная, че вече не се възстановявам толкова бързо, колкото преди. Най-хубавото при умората е това, че те кара да се въздържаш (докато пишеш) от всякакви шантави и мъгляви изявления. Не че има нещо лошо в тях, освен ако не ти станат навик. Първата задача на писането е да спаси задника на собствения си автор. Ако го постигне, тогава автоматично става интересно, забавно.

Познавам един писател, дето се обажда на хората да се хвали, че пишел по пет часа на нощ. Сигурно очаква да му се възхищаваме. Разбира се, трябва ли да го казвам? Важно е какво пише. Интересно дали включва и телефонните си разговори към това време.

Аз мога да пиша между един и четири часа, но четвъртият час се превръща общо взето в едно безплодно тракане по клавишите. Веднъж един познат ми каза: "Чукахме се цяла нощ." Не същият, който пише по пет часа на нощ, но двамата се познават. Може би трябва да се редуват, да работят на смени. Онзи, който пише по пет часа, да чука цяла нощ, а чукачът да пише по пет часа. А може би по-добре да се чукат помежду си, докато някой друг пише. Само не аз, ако може. Нека някоя жена да го прави. Ако има желаеща...

Хъммм... тази нощ се чувствам малко тъпо. Постоянно си мисля за Максим Горки. Защо? Не знам. Някак имам чувството, че Горки никога не е съществувал. За някои писатели можеш да си представиш, че са живели. Като Тургенев и Д. Х. Лорънс. Хемингуей ми се струва наполовина реален, наполовина – не. Хем е живял, хем не е. Горки обаче...? Написал е някои наистина силни неща. Преди революцията. След това обаче писанията му стават постни. Не е имало срещу какво да недоволства. Също като пацифистите. За да просперират, на тях им дай война. Някои си живеят доста добре, като протестират срещу войната. Обаче, когато настъпи мир, те не знаят какво да правят. Например по време на войната в Залива имаше една групичка писатели и поети, дето бяха планирали голям антивоенен протест, бяха подготвили стихотворения и речи. Изведнъж войната свърши. А протестът беше насрочен за след една седмица. Те обаче не го отмениха. Въпреки това всички излязоха да протестират. Защото искаха да бъдат на сцената. Имаха нужда от това. Нещо като индианци, изпълняващи танц за дъжд. Аз самият също съм противник на войната. Бил съм против нея още преди да стана знаменитост, порядъчен човек и интелектуалец. Съмнявам се обаче в смелостта и мотивацията на много от професионалните пацифисти. От Горки до сегашните, и какво? Майната му, нека умът да лети.

Днес пак беше добър ден на хиподрума. Не се безпокойте, няма да спечеля всички пари. Обикновено залагам 10-20 долара, понякога, когато шансовете ми изглеждат добри – 40.

Официалните прогнози още повече объркват хората. Преди всяко състезание по телевизията излизат двама типове и приказват кой според тях ще победи. Като цяло никога не познават. Същото нравят всички анализатори, коментатори и букмейкъри. Дори компютрите не могат да изчислят кой ще победи, колкото и данни да им вкараш. Винаги, когато плащаш на някого да ти каже какво да правиш, губиш. Това важи и за вашия психиатър, психоаналитик, брокер, частен учител и така нататък, и така нататък.

Човек се учи най-добре, когато се съвземе след поражението и продължи напред. Повечето хора обаче са сковани от страх. Адски се страхуват от провал. Те са прекалено пасивни, твърде много са свикнали някой да им казва какво да правят. Започва от семейството, минава през училището и продължава в света на бизнеса.

Вижте какво става – два дни да ми провърви на пистата и изведнъж знам всичко.

Вратата е отворена и аз треперя от студ, но няма да стана да я затворя, защото думите препускат с мен и не искам да спра. Но по дяволите, ще го направя. Ще стана, ще затворя вратата и ще отида да се изпикая.

Ето, направих го. И двете неща. Дори си сложих пуловер. Стар писател си облича пуловер, сяда, втренчва се в компютърния монитор и пише за живота. Каква идилия. Бога ми, замисляли ли сте се колко урина изпикава един човек през живота си? Колко изяжда, колко изсира? Тонове. Ужас. По-добре да умрем и да се махнем оттук, защото отравяме всичко с фекалиите си. Дори хубавите танцьорки го правят.

Утре няма коне. Вторник са в почивка.

Ще взема да сляза долу, да поседя с жена си, да погледаме глупавия телевизор. Когато не съм на пистата, седя пред този апарат. Може би на нея ѝ е приятно. Надявам се да е така. Ами, това е. Аз съм добър човек, знаете ли? Ще сляза долу. Сигурно е странно да живееш с мен. На мене ми е странно.

Лека нощ.

20.10.1991

00:18

Това е една от нощите, в които няма нищо. Представете си винаги да е така. Празнота. Апатия. Няма светлина. Няма танци. Дори няма отвращение.

Така човек дори няма стимул да се самоубие. Не ти хрумва.

Ставаш. Почесваш се. Пийваш вода.

Чувствам се като улично куче през юли, само дето е октомври.

Въпреки това годината беше добра. На шкафчето зад мен има купища листа. Изписани от 18 януари досега. Това е кабинет на луд човек. Никой нормален не би изписал толкова страници. Това е болест.

Годината беше добра, защото отпращах повечето посетители. Един обаче ме подлъга. Някакъв тип от Лондон ми писа, че бил преподавал в Совето. Прочел на учениците си няколко неща от Буковски и те проявили интерес. Черни африкански деца. Това ми хареса. Винаги ми харесва да чувам за събитията от разстояние. След време същият тип ми писа, че сега работел в "Гардиън" и иска да дойде да ми вземе интервю. Попита за телефонния ми номер (по електронната поща) и аз му го дадох. Обади ми се. Звучеше свестен. Уговорихме си среща и той се появи. С Линда му сипахме вино и интервюто започна. Отначало вървеше нормално, само малко необичайно, странно. Той питаше нещо, и аз отговарях и той започваше да разказва някоя случка, малко или повече свързана с въпроса му или с моя отговор. Виното се лееше и интервюто свърши. Продължихме да пием и той заразказва за Африка и прочие. Акцентът му започна да се променя, стана, струва ми се, по-груб. А оня тип като че ли ставаше все по-глупав и по-глупав. Преобразяваше се пред очите ни. Започна да приказва за секс и не изглеждаше склонен да смени темата. Обичал черни момичета. Казах му, че не познаваме много такива, но че Линда има една приятелка мексиканка. Това го оживи. Започна да ни уверява, че много обичал мексиканските момичета. Трябвало да се запознае с тази мексиканка. Непременно. Казахме му: "Ами, не сме сигурни..." Той не млъкваше. Пиехме хубаво вино, но той се държеше като наквасен с уиски. Скоро повтаряше все едно и също: "Мексиканката... Мексиканката... Къде е мексиканката?" Съвсем беше оглупял. Обикновен пияница. Казах му, че е време да си върви. На другия ден трябваше да ходя на хиподрума. Изпратихме го до вратата.

– Мексиканката, мексиканката... – бръщолевеше той.

– Нали ще ми изпратите копие от интервюто? – попитах го.

– Разбира се, разбира се. Мексиканката...

Изтикахме го навън и той се махна.

Наложи се да отмием спомена от срещата с още вино.

Това беше преди няколко месеца. Не получих никаква статия. Тоя нямаше нищо общо с "Гардиън". Дори не знам дали наистина ми се обаждаше от Лондон. Може да е звънял от Лонг Бийч. Хората лъжат, че идват за интервю, за да се доберат до мен. И понеже за интервю обикновено никой не иска пари, всеки може да се появи на вратата ти с касетофон и списък с въпроси. Една вечер цъфна някакъв тип с немски акцент и касетофон. Твърдеше, че работел за някакво немско издание с милионен тираж. Остана часове. Въпросите му бяха глупави, но аз бях отзивчив, стараех се да отговарям остроумно и съвестно. Сигурно е направил три часа запис. През това време пиехме ли, пиехме. Скоро главата му започна да клюма. Напихме го до безсъзнание и бяхме готови за още. Голям купон. Главата му се отпусна върху гърдите. От устата му потече слюнка. Разтърсих го:

– Хей! Хей! Събуди се!

Той се свести и ме погледна:

– Трябва да ви призная нещо. Аз не съм журналист. Просто исках да ви видя.

Навремето привличах много фотографи. Казват ти, че познават тоя или оня, изпращат ти свои снимки. Идват с филтрите и фоновете си, със светкавиците и помощниците си. После изчезват и не ги виждаш повече. Никога. Те са най-големите лъжци.

– Ще ви изпратя цял комплект – уверяваше ме един. – Ще ви изпратя една в цял ръст.

– Какво имате предвид? – попитах.

– Ще ви изпратя формат два на метър и двайсет.

Това беше преди две години.

Винаги съм казвал, че работата на писателя е да пише. Ако страдам от тези измамници и кучи синове, сам съм си виновен. Ама вече край. Да ходят да досаждат на Елизабет Тейлър.

22.10.1991

16:46

Опасен живот. Трябваше да стана в осем, за да нахраня котките, защото техникът от "Уестек – охранителни системи" щеше да дойде в осем и половина, за да инсталира по-модерна алармена система. (Аз ли съм този, който преди години спеше върху контейнерите за смет?)

Техникът дойде точно в осем и половина. Добър знак. Разведох го из къщата, показах му прозорците, вратите и така нататък. Добре, добре. Щял да им сложи жици, щял да инсталира детектори за счупване, лазери на пода, кръстосани лазери, противопожарни пръскачки и прочие. Линда слезе и попита няколко неща. Тя разбира повече от мен.

Хрумна ми нещо:

– Колко време ще отнеме?

– Три дни – отвърна техникът.

– Боже мой! – възкликнах (през два от тия три дни хиподрумът беше затворен).

Намерихме си занимание и го оставихме да работи. Казах му, че скоро ще се върнем. Имахме карта за подарък на стойност 100 долара в "Ай Магнинс". Някой ни я подари по случай годишнината от сватбата ни. Имах и неосребрен чек за авторски права. Затова – хайде към банката. Подписах чека.

– Много ми харесва подписът ви – каза служителката.

Приближи се друга млада жена и погледна подписа.

– Подписът му постоянно се променя – сподели Линда.

– Давам много автографи – обясних аз.

– Писател е – каза Линда.

– Наистина ли? Какво пишете? – попита момичето.

– Кажи ѝ – казах на Линда.

– Пише поезия, разкази и романи.

– И филмови сценарии – добавих аз. – Barfly.

– О – усмихна се едното момиче, – гледала съм го.

– Хареса ли ви?

– Да.

– Благодаря.

Обърнахме се и си тръгнахме.

– Когато влязохме, чух едната да казва: "Този го познавам" – отбеляза Линда.

Ето. Бяхме знаменитости. Качихме се в колата и отидохме в търговския център, за да хапнем нещо, преди да влезем в "Ай Магнинс".

Седнахме, поръчахме сандвичи с пуешко, ябълков сок и капучино. От масата ни се виждаше голяма част от търговския център. Мястото беше практически празно. Търговията не вървеше. Е, ние се канехме да изхарчим купон за сто долара. Щяхме да подпомогнем икономиката.

Аз бях единственият мъж там. На масите седяха само жени, сами или по двойки. Мъжете бяха другаде. Не ми пречеше. Чувствах се спокойно сред жените. Почивах си. Раните ми заздравяваха. Нямах нищо против да остана малко на сянка. Нямаше цял живот да скачам от скалите. Имах нужда от малко почивка. После пак щях да се хвърля от ръба. Може би.

Похапнахме и отидохме в "Ай Магнинс".

Имах нужда от няколко ризи. Започнах да търся риза. Нямаше нито една свястна. Моделите изглеждаха, сякаш са измислени от малоумници. Отказах се. Линда имаше нужда от нова чантичка. Намери една намалена с 50 процента. Искаха за нея 395 долара. Не изглеждаше да струва толкова. По-скоро 49.50. Линда се отказа. Имаше два стола със попски глави на облегалките. Стилни. Само че за тях им искаха няколко хиляди. Имаше една стъклена птица, сладка, за 75 долара, но Линда каза, че няма къде да я сложим. Същото за една риба на сини ивици. Започнах да се уморявам. Да разглеждаш разни неща е уморително. Универсалните магазини ме изморяват, смачкват ме. В тях няма нищо. Тонове боклуци. Дори без пари да ги даваха, нямаше да ги взема. Нищо свястно ли не продават?

Отложихме го за друг ден. Отидохме в книжарницата. Имах нужда от ръководство за компютъра ми. Трябваше да науча повече. Намерих книга. Отидох на касата. Продавачът ми я маркира. Платих с кредитна карта.

– Благодаря – каза ми той. – Бихте ли оставили един подпис тук?

Подаде ми последната ми книга. Ето, бях знаменитост. Забелязвах го за втори път в един и същи ден. Два пъти ми стигаше. Ако станат три или повече, значи има проблем. Боговете ми подредиха най-добрата комбинация. Попитах го как се казва, написах името му, някакво пожелание, моето име и нарисувах нещо.

На тръгване се отбихме през компютърния магазин. Трябваше ми хартия за лазерния принтер. Нямаха. Размахах юмрук пред продавача. Това ми припомни старите времена. Продавачът ми препоръча друг магазин. Отидохме там. Имаха всичко, екстра качество. Купих си принтерна хартия за две години напред, а също пощенски пликове, химикалки, кламери. Сега оставаше само да пиша.

Прибрахме се вкъщи. Техникът си беше тръгнал. Плочкаджията бе дошъл и също си беше отишъл. Имаше бележка: "Ще се върна до 16:00." Знаехме, че плочкаджията няма да се върне в шестнайсет часа. Той беше луд. Тежко детство. Побъркан тип. Но добре редеше плочките.

Качих покупките горе. Бях готов. Бях известен. Бях писател.

Седнах и включих компютъра. Пуснах "ГЛУПАВИ ИГРИЧКИ". Започнах да играя на "Тао". Постоянно се усъвършенствах на тази игра. Рядко оставях компютъра да ме бие. Беше по-лесно, отколкото на конните залагания, но някак си не носеше това удовлетворение. Е, в сряда пак щях да съм на хиподрума. Конните залагания затягаха всичките ми болтове. Това беше част от системата. Действаше ми добре. Имах пет хиляди бели листа за изписване.

31.10.1991

00:27

Ужасен ден на хиподрума, не толкова защото загубих пари, всъщност дори май спечелих някой долар, но самото усещане беше ужасно. Всичко беше замряло. Чувствах се, сякаш излежавам присъда, а знаете, че не ми остава много време. Същите лица, същите 18 процента комисиона. Понякога се чувствам, сякаш всички сме герои във филм. Знаем си думите, знаем къде да вървим, какво да правим, само няма камера. Въпреки това не можем да се измъкнем от този филм. От този лош филм. Твърде добре познавам всички касиери, които приемат залозите. Понякога разменяме по няколко думи. Много искам да попадна на някой темерут, който просто ще перфорира фиша ми и няма да каже нищо. В един момент обаче всички започват да си приказват с теб. Те се отегчават. Освен това постоянно са нащрек – много от залагащите са малко побъркани. Често вдигат скандали, следва силно бръмчене и охраната дотичва. Като говорят с нас, касиерите ни преценяват. Така се чувстват по-сигурни. Предпочитат да са в приятелски отношения със залагащите.

По-лесно се оправям с другите играчи. Редовните посетители знаят, че съм малко чалнат, и не искам да си приказвам с тях. Винаги разработвам нови системи, често ги променям в крачка. Всъщност винаги се опитвам да напасна числата, да закодирам лудостта в просто число или група от числа. Искам да разбера живота, случките в живота. Четох една статия, според която доста време се смятало, че в шаха цар, офицер и топ са равносилни на цар и два коня. Пуснали програмата на някакъв компютър с 65536 процесора в Лос Аламос. Машината решила задачата за пет часа, след като пресметнала 100 милиарда хода от матовата позиция назад. Изчислила, че цар, топ и офицер могат да матират цар с два коня за двеста двайсет и три хода. Това ми се струва забележително. Със сигурност е по-интересно от тази детинска игра, конните залагания.

Струва ми се, че твърде дълго през живота си съм бил обикновен работник. До петдесетата си годишнина работих като такъв. Тези копелета ме бяха дресирали всеки ден да отивам някъде, да стоя определен брой часове и после пак да се прибирам вкъщи. Чувствам се гузно, когато седя на едно място и бездействам. И така, отивам на хиподрума, отегчавам се и в същото време полудявам. Оставям нощите за компютъра, за пиене или за двете едновременно. Някои читатели си мислят, че обичам конете, че напрежението ме възбужда, че съм запален комарджия, истински мъжкар. Пращат ми книги за коне, конни надбягвания, случки на пистата и така нататък. Изобщо не ми дреме за тия неща. Ходя на хиподрума почти с нежелание. Прекалено съм глупав, за да измисля друго място, където да отида. Къде, къде да отида през деня? Във Висящите градини? На кино? Бог да ми е на помощ, защото не мога да седя с жените, а повечето мъже на моята възраст вече са покойници, пък ако не са, би трябвало, защото приличат на такива.

Опитвал съм се да не ходя на хиподрума, но започвам да се изнервям, да се потискам и нощем не получавам никакво вдъхновение. Предполагам, че когато довлека задника си тук, ща – не ща, наблюдавам Човечеството, а когато гледаш Човечеството, това те КАРА да реагираш. Идва ми прекалено, един безкраен филм на ужасите. Да, скучно ми е там, измъчвам се, но в същото време се чувствам като един вид ученик. Ученик на дявола.

Кой знае? Може скоро да не мога да стана от леглото. Само ще лежа и ще рисувам върху листа, закачени на стената. Ще рисувам с дълга четка и може би дори ще ми харесва.

Засега обаче ще гледам лицата на другите играчи, картонени лица, ужасни, зли, измити, алчни, умиращи лица, ден след ден. Късат билетите си, четат различни вестници, гледат данните на таблото и постепенно се съсипват, а аз стоя сред тях, аз съм един от тях. Ние сме луди, впили се като пиявици в надеждата. С вехти дрехи, със стари коли. Стремим се към един мираж, пропилени животи, както всички други.

03.11.1991

00:48

Днес не ходих на хиподрума, останах си вкъщи. Гърлото ми беше възпалено и главата ме болеше, горе и малко отдясно. Когато си на седемдесет и една, никога не знаеш кога главата ти ще експлодира през предното стъкло. Все още се напивам като гъз от време на време и пуша прекалено много цигари. Тялото ми се сърди, но умът също трябва да се храни. Духът също. Алкохолът подхранва ума и духа ми. Както и да е. Днес не отидох на хиподрума и спах до дванайсет и двайсет.

Мързелив ден. Потопих се в горещото джакузи като баровец. Слънцето грееше, горещата вода бълбукаше и се въртеше. Започнах да разпускам. Какво пък? Да надвия умората. Веднъж и на мен да ми стане гот. Целият свят е като разпран чувал с лайна. Не мога да го спася. Получавам обаче много писма от хора, които твърдят, че книгите ми са ги спасили. Аз обаче не пиша за това. Пиша, за да спася собствения си задник. Винаги съм бил аутсайдер, непригоден. Установих го още в училище.

Другото, което установих, бе, че уча бавно. Другите момчета знаеха всичко; аз не знаех нищо. Всичко ми беше тъмна Индия. Бях глупак. Но дори когато бях глупак, знаех, че не съм абсолютен глупак. Имаше някакво малко кътче вътре в мен, което защитавах, нещо ценно. Както и да е. Сега бях в горещото джакузи и животът ми бе към края си. Нямах нищо против, бях изгледал цялото представление. И въпреки това винаги ще има неща, за които да пиша, преди да ме изхвърлят в мрака или каквото има там. Хубавото при думите е, че постоянно препускат, търсят, образуват изречения, купонясват. Бях пълен с думи и те все още се изливаха под формата на нещо хубаво. Бях щастлив. В басейна. С болно гърло, с главоболие, бях щастлив. Стар писател в горещо джакузи размишлява. Блаженство. Адът обаче винаги е наоколо, чака удобен момент да те връхлети.

Старият ми жълт котарак се приближи и ме погледна как се кисна във водата. Спогледахме се. И двамата знаехме всичко и нищо. Той се отдалечи.

Времето течеше. С Линда обядвахме някъде, но къде, не си спомням. Лоша храна, съботна тълпа. Хората изглеждаха живи, но не бяха. Седяха на маси, в сепарета, ядяха и приказваха. Чакай! Мамка му, това ми напомня за нещо. Онзи ден бях седнал да обядвам, преди да отида на хиподрума. Седях на бара, нямаше никой друг. Бяха ми донесли поръчката и вече се хранех. Влезе един тип и се настани ТОЧНО ДО МЕН. Имаше още двайсет или двайсет и пет места. А той седна точно до мен. Не обичам чак толкова другите хора. Колкото са по-далеч от мен, толкова по-добре се чувствам. Оня поръча и започна да приказва на сервитьорката. За американски футбол. И аз понякога гледам мачове, ама да приказваш за това в бара... Продължаваха да мелят, за това, за онова. Без спиране. Любими играчи. Кой щял да победи и така нататък. После някакъв друг, от едно сепаре, също се включи. Сигурно нямаше да ми направи такова впечатление, ако не седях лакът до лакът с оня кретен. Е, да, голям отворко. Запалянко. На тема футбол. Американски. Седнал до мен. Айде, стига бе.

Та така, обядвахме с Линда. Прибрахме се и денят премина спокойно. Малко след свечеряване обаче Линда забеляза нещо. Тя е наблюдателна. Влезе от двора и каза:

– Старият Чарли е паднал. Пожарната дойде.

Старият Чарли е деветдесет и шест годишният тип, дето живее в голямата къща до нашата. Жена му почина миналата седмица. Бяха женени четирийсет и седем години.

Излязох и видях пожарната. Имаше някакъв човек.

– Аз съм съседът на Чарли. Жив ли е?

– Да – отвърна оня.

Явно чакаха линейка. Пожарната беше дошла първа. С Линда изчакахме да видим какво ще стане. Линейката дойде. Странна работа. Слязоха двама дребосъци, изглеждаха много ниски. Трима пожарникари ги заобиколиха. Единият започна да говори с дребосъците. Те стояха и кимаха. След малко млъкнаха. Извадиха носилка от линейката. Качиха я по дългото стълбище на къщата.

Забавиха се вътре. После излязоха. Старият Чарли беше закрепен с каиши върху носилката. Когато се канеха да го качат в линейката, ние се приближихме.

– Хей, Чарли – извиках аз.

– Ще те чакаме – каза Линда.

– Кои сте вие? – попита Чарли.

– Твоите съседи.

Качиха го в линейката и потеглиха. Червената кола ги последва с двама роднини вътре.

Съседът от другата страна на улицата дойде. Ръкувахме се. Бяхме се срещали на разпивки няколко пъти. Казахме му за Чарли. Всички недоумявахме защо роднините му са го оставили сам толкова дълго. Нямаше какво да направим.

– Елате да видите водопада ми – каза съседът.

– Добре. Да го видим.

Влязохме у тях, покрай жена му, покрай децата, през задната врата, през задния двор, покрай басейна, и наистина, там отзад имаше ОГРОМЕН водопад. Спускаше се по една скала и водата извираше от някакъв дънер. Беше грамаден. Построен от големи, красиви, разноцветни камъни. Водата бълбукаше, осветена от прожектори. Невероятно. Някакъв тип още работеше около водопада. Имаше още работа.

Здрависах се с работника.

– Чел е всичките ти книги – каза съседът.

– Вярно ли?

Работникът се усмихна.

Пак влязохме в къщата. Съседът попита:

– Ще останете ли за чаша вино?

– Не, благодаря.

Обясних му, че ме боли гърлото и главата, горната част.

С Линда пресякохме улицата и се прибрахме. Общо взето така минаха денят и вечерта.

22.11.1991

00:26

Седемдесет и първата година на живота ми се оказа най-продуктивната, която съм имал. През нея вероятно съм изписал повече думи, отколкото през коя да е друга година. Макар че писателят не може сам да оценява творбите си, аз съм склонен да смятам, че и писанията ми са по-добри от преди – имам предвид, не по-лоши, отколкото през най-добрите ми периоди. Компютърът, който използвам от 18 януари досега, е главният виновник за това. С него просто е по-лесно да записвам думите, те се пренасят по-бързо от мозъка (или откъдето другаде идват) до пръстите и от пръстите до екрана, където веднага мога да ги видя – ясни и стегнати. Не става въпрос толкова за чиста скорост, колкото за поток, река от думи, и ако думите са добри, нека да текат безпрепятствено. Няма вече листа, няма преписване. Навремето една нощ пишех, а следващата коригирах написаното и глупостите от миналата нощ. Правописни грешки, неправилно използвани времена и прочие вече могат да се поправят върху оригинала без преписване, вмъкване или зачеркване. Никой не обича да чете текстове, пълни с грешки, дори писателите. Знам, че сигурно звучи превзето, но не е; всичко това позволява на силата или късмета, които са те споходили, да се проявят ясно. Резултатът е много по-добър, наистина, и ако така човек погубва душата си, аз съм съгласен.

Имало е и лоши моменти. Спомням си как една нощ, след като писах около четири часа и си мислех, че съм получил удивително вдъхновение, изведнъж (сигурно съм натиснал някое грешно копче) блесна синя светкавица и няколко страници от написаното изчезнаха. Опитах всичко, за да ги възстановя. Бяха се загубили безследно. Да, бях нагласил компютъра на "Запази всичко", но въпреки това... И друг път ми се беше случвало, но не с толкова много страници. Уверявам ви, когато страниците, които си написал току-що, изчезнат, чувството е ужасно. Ужасно. Като се замисля сега, губил съм по три-четири страници от някой роман. Дори цяла глава. В такива случаи просто пренаписвам проклетия текст. Така нещо се губи, фини нюанси, които не можеш да пресъздадеш, но също и печелиш нещо, защото при пренаписването пропускаш някои неща, които не са ти харесали много, и добавяш други, които са по-добри. Е, ѝ? Ами, чака те дълга нощ. Птичките се събуждат. Жена ти и котките те мислят за луд.

Попитах няколко компютърни специалисти за "синята светкавица" и никой не можа да ми каже нищо. Установил съм, че повечето компютърни специалисти не са никакви специалисти. Случват се странни неща, за които просто не пише по книгите. Сега, след като разбирам малко повече от компютри, мисля, че знам един начин да възстановиш труда си от "синята светкавица"...

Най-ужасната нощ беше, когато седнах зад компютъра и той направо полудя, започна да хвърля искри, да издава странни звуци, екранът ставаше черен, мъртвешка тъмнина. Мъчих се, мъчих се, но нищо не можех да направя. Забелязах нещо като засъхнала течност по монитора и около процепа близо до "мозъка", процепа, където пъхаш дисковете. Някоя от котките беше препикала компютъра ми. Занесох го в сервиза. Техникът го нямаше и продавачът извади част от "мозъка". Тогава върху бялата му риза пръсна жълта течност и той изкрещя: "Котешка пикня!" Горкият човек. Горкият човек. Както и да е, оставих компютъра. Гаранцията не покриваше препикаване от котка. Трябваше да извадят всички карантии на "мозъка". Оправиха го за осем дни. През това време използвах пишещата машина. Беше, сякаш се опитвах да чупя камъни с пръсти. Трябваше пак да се уча да пиша на машина. Наложи се да се напия едно хубаво. И отново една нощ пишех, а на следващата поправях. Все пак се радвах, че имам машина. Петдесет години заедно и бяхме преживели хубави моменти. Когато си взех компютъра, с известна тъга оставих старата пишеща машина в ъгъла. С компютъра обаче думите летяха като полудели птички. Вече нямаше сини светкавици, вече не се губеха страници. Работата потръгна. Котката, която препика машината, беше оправила всичко. Само че сега, когато не съм при него, покривам компютъра с голяма плажна кърпа и затварям вратата.

Да, това беше най-плодотворната ми година. Виното става по-хубаво, ако отлежи при подходящи условия.

Аз не се състезавам с никого, не мисля за безсмъртие, то не ме интересува. Важно е ДЕЙСТВИЕТО, докато си още жив. Вратата, която се отваря под слънчевите лъчи, конете, които се гмурват в светлината, жокеите, храбри дяволчета с ярки екипи, впрягат усилия, успяват. Красотата е в движението и в дързостта. Майната ѝ на смъртта. Всичко е днес, днес, днес. Йес!

09.12.1991

01:18

След прилива идва отлив. Пет минути седя втренчен в едно кламерче. Вчера, докато пътувах по магистралата, вечерта премина в мрак. Имаше лека мъгла. Коледа идваше като харпун. Изведнъж забелязах, че почти само аз се движа. Видях голяма броня, закачена на парче решетка. Избягнах я на милиметри, погледнах надясно. Имаше няколко катастрофирали коли една върху друга, четири-пет коли, но всичко беше тихо, нищо не се движеше, нямаше жив човек, нямаше огън, нямаше дим, нямаше светлина от фарове. Карах прекалено бързо, за да видя дали в колите има хора. После изведнъж се спусна пълен мрак. Понякога нещата се случват изведнъж. Стават за секунди. Всичко се променя. Сега си жив. В следващия момент си мъртъв. А животът продължава.

Ние сме като листа. Съществуваме благодарение на случайността, временно. Това е най-хубавото и най-лошото – временният фактор. И нищо не можеш да направиш. Можеш да седнеш на върха на някоя планина и да умуваш десетилетия наред, пак нищо няма да се промени. Можеш да се промениш към по-приемливо, но може би и това не е правилно. Може би мислим прекалено. Чувствайте повече, мислете по-малко.

Всички коли в катастрофата изглеждаха сиви. Странно.

Харесва ми как философите разбиват на пух и прах понятията и теориите на предшествениците си. Случва се от векове. Не било така, казват те. Иначе било. Всичко тече и изглежда много логично – това движение. Основният проблем на философите е, че трябва да говорят на човешки език, да бъдат по-разбираеми, така мислите влияят по-силно, по-интересни са. Смятам, че това допълнително трябва да се учи. Ключът е в простотата.

Когато пишеш, трябва да се плъзгаш с лекота. Думите могат да са осакатени и нестройни, но ако се плъзгат с лекота, това носи наслада. Внимателно написаните думи са мъртви думи. Според мен Шерууд Андърсън е един от най-големите майстори, играещи си с думите като с камъчета, като с парченца храна, чакащи да бъдат изядени. Той РИСУВА думите по хартията. Толкова са простички, че виждаш как светват лампи, как се отварят врати, как блестят стени. Виждаш килими, обувки, пръсти. Той владее думите. Прекрасно. В същото време те са и като куршуми. Могат да те очистят за миг. Шерууд Андърсън е знаел нещо, имал е интуиция. Хемингуей се е трудил прекалено усърдно. Чувстваш колко се е старал, когато е писал. Думите му са като тежки тухли, споени една за друга. Андърсън може да се смее, докато разказва нещо сериозно. Хемингуей никога не се смее. Човек, който става да пише в шест сутринта, не може да има чувство за хумор. Той се бори с нещо.

Тази нощ съм уморен. По дяволите, не спя достатъчно. Бих спал до обяд, но понеже първата гонка тръгва в дванайсет и половина, сложи пътя и приготовленията, трябва да изляза в единайсет, преди да е дошъл пощальонът. Рядко заспивам преди два след полунощ. Ставам два пъти да пикая. Една от котките ме събужда точно в шест, всяка сутрин, иска да излезе. Самотните души обичат да се обаждат преди десет сутринта. Не вдигам, телефонният секретар записва съобщенията. Мисълта ми е, че все нещо смущава съня ми. Но ако това е всичко, от което имам да се оплаквам, значи съм екстра.

Следващите два дни няма коне. Утре ще спя до обяд и ще се чувствам като атомна електроцентрала, с десет години по-млад. Леле, каква смехория – с десет години по-млад значи да се чувствам на шейсет и една. Голямата полза. Направо ми се плаче, плаче ми се.

Часът е един. Защо не спра сега и не си легна?

18.01.1992

23:59

Така живея между романа, стихотворенията и хиподрума, и още съм жив. На пистата не се случва нищо особено, просто се мотая с другите хора. После – магистралата, дотам и обратно. Магистралата винаги ти напомня за същността на повечето хора. Живеем в конкурентно общество. Другите искат да изгубиш, за да спечелят те. Така им е внушено и в по-голямата си част това идва от магистралата. Бавните шофьори искат да ти препречат пътя, бързите искат да те задминат. Аз карам със 110, затова задминавам и мен ме задминават. Бързите шофьори не ми пречат. Премествам се от платното им и ги пускам. Бавните са онези, които ме изнервят – ония, дето карат с 90 в бързата лента. Понякога те притискат от всички страни. Достатъчно е да видиш тила на шофьора пред теб, за да ти стане ясно. Става ти ясно, че на тоя тип душата му спи, а в същото време е сърдит, прост, жесток и глупав.

Някой би казал: "Ти си глупав, щом мислиш така. Ти си простакът."

Винаги има хора, готови да защитават малоумниците в обществото, защото не осъзнават, че малоумниците са малоумни. Ние живеем в малоумно общество, затова тия кретени се държат така и си правят едни на други тези номера. Ама тяхна си работа, не ми пречи, освен че трябва да живея с тях.

Спомням си как веднъж бях на вечеря с няколко души. На съседната маса имаше други хора. Говореха високо и постоянно се хилеха. Смехът им обаче беше фалшив, пресилен. Хилеха се и не спираха.

Накрая казах на хората на моята маса:

– Кофти работа, а?

Един от тях ме погледна, усмихна се превзето и каза:

– Харесва ми, когато около мен хората се веселят.

Не отговорих. Но като че ли в корема ми зейна голяма черна дупка. Е, какво? Майната му.

Ето сега, четете за хората по магистралите. Четете за хората на масите в ресторантите. Четете за хората по телевизията. Четете за хората в супермаркета и така нататък, и така нататък. Все едно и също четиво. Какво можете да направите? Да се наведете и да си замълчите. Да си налеете още едно. Аз също обичам хората да се веселят. Само че не виждам много да го правят.

Днес отидох на хиподрума и седнах. Имаше един тип, който носеше червена шапка с козирка, обърната назад. Една от ония шапки, дето ги раздават по хиподрумите. Безплатно. Държеше фиша за залозите и хармоника. Взе хармониката и я наду. Не можеше да свири. Само надуваше. Дори не можеше да изсвири 12-степенната гама на Шьонберг. Само два-три тона. Въздухът му свърши и той взе фиша.

Пред мен седяха същите трима пичове, дето киснеха тук цяла седмица. Един около шейсетте, с кафяви дрехи и кафява шапка. До него – един по-стар, около шейсет и пет, с много бяла коса, снежнобяла, с крив врат и големи рамене. До него седеше китаец, около четирийсет и пет, и пушеше цигари. Преди всеки старт обсъждаха на кой кон ще заложат. Бяха странни чешити, почти като лудия кресльо, за когото ви разказах по-рано. Ще ви кажа защо. Вече две седмици седях зад тях. И никой от тримата още не беше улучил печеливш кон. Играеха и на късите залози, тоест между 2 към 1 и 8 към 1. Това са може би 45 старта по три селекции. Значи 135 селекции, без да улучат победител. Наистина удивителна статистика. Помислете си. Ако всеки от тях си беше избрал случайно число, например 1, 2 или 3, и винаги беше залагал на него, със сигурност щеше да улучи печеливш кон. Те обаче винаги избираха различни и някак си, използвайки целия си интелект и умения, успяваха да загубят. Защо още идват на хиподрума? Не се ли срамуват от некадърността си? Не, винаги има следващо състезание. Някой ден ще улучат печалбата. Голямата печалба.

Вече трябва да разберете защо, след като се върна от хиподрума и магистралата, този компютър ми изглежда толкова добър. Чист екран, на който можеш да редиш думи. Жена ми и деветте котки ми се струват най-големите гении на света. И са такива.

08.02.1992

01:16

Какво правят писателите, когато не пишат? Аз ходя на конни надбягвания. Или, когато бях по-млад, гладувах или работех на нечовешки места.

Сега стоя настрана от писателите – или от хората, които наричат себе си писатели. Между 1970 и 1975 година обаче, когато току-що бях решил да се установя на едно място и да пиша, докато умра, при мен идваха всякакви автори, всичките – поети. ПОЕТИ. Установих нещо много интересно: никой от тях нямаше видим източник на издръжка. Ако бяха издали книги, те не се продаваха. Ако изнасяха рецитали, малцина отиваха да ги слушат, обикновено между 4 и 14 други ПОЕТИ. Всичките обаче живееха в сравнително хубави апартаменти и изглежда имаха предостатъчно време да седят на дивана ми и да пият от моята бира. В града бях известен като щурия, говореше се, че организирам купони, на които се случват неописуеми неща и разюздани жени танцуват или чупят разни предмети, или изхвърлям нежелани гости през вратата, или полицията идва да въдворява ред и така нататък, и така нататък. Много от тези неща са верни. Но в същото време трябваше постоянно да пиша за издателя ми и за списанията, за да мога да си плащам наема и пиячката, а това означава да пишеш проза. Само че тези... поети... пишеха само поезия... за мен това бе глупаво и претенциозно... но те продължаваха да го правят, обличаха се доста добре, изглеждаха нахранени и имаха неограничено време да седят по диваните и да приказват – да приказват за себе си и за поезията си. Често ги питах:

– Слушай, кажи ми, как намираш пари?

Те само седяха, усмихваха ми се, пиеха бирата ми и чакаха да се появи някоя разюздана жена, надявайки се да получат нещо – секс, възхищение, приключения или дявол знае какво.

Още тогава ми беше ясно, че трябва да се отърва от тези мекотели. Постепенно ги разкрих, един по един. При повечето зад момчето, добре скрита, стоеше МАЙКАТА. Майката се грижеше за тези вундеркинди, даваше пари за наем, за храна, за дрехи.

Спомням си веднъж, при едно от редките излизания от къщата ми, седях в апартамента на един такъв ПОЕТ. Беше доста скучно, нямаше нищо за пиене. Той седеше и приказваше колко било несправедливо, че не е оценен подобаващо. Издателите, всички заговорничели срещу него. Размаха пръст към мен:

– Ти също. Казал си на Мартин да не ме издава!

Не беше вярно. Продължи да се оплаква и да бръщолеви за други неща. По едно време телефонът иззвъня. Той вдигна и заговори много тихо и внимателно. Затвори и се обърна към мен:

– Майка ми беше. Каза, че ще се отбие. Трябва да си тръгваш!

– Няма проблем. Искам да се запозная с майка ти.

– Не! Не! Тя е ужасна! Трябва да си ходиш! Хайде! Бързо!

Взех асансьора и си тръгнах. Този го отписах.

Имаше един друг. Майка му плащаше храната му, колата му, осигуровката му, наема му, дори пишеше някои от стихотворенията му. Невероятно. Така живееше от десетилетия.

Да ви разкажа за друг. Винаги изглеждаше много спокоен и добре нахранен. Изнасяше сказки по поетическо майсторство в една черква всяка неделя следобед. Имаше хубав апартамент. Беше член на комунистическата партия. Нека да го наречем Фред. Попитах една възрастна дама, която посещаваше сказките му и беше негова голяма почитателка:

– Кажете, как се издържа Фред?

– О – отвърна тя, – Фред не иска никой да научава, защото е много стеснителен, но той мие подвижните барчета.

– Подвижни барчета?

– Да, онези колички, които продават кафе и сандвичи по време на почивките и на обяд около строителните обекти. Фред ги чисти.

След няколко години се оказа, че Фред е собственик и на две кооперации с апартаменти и преживява главно от наемите. След като научих за това, една нощ се напих и отидох пред апартамента на Фред. Живееше над едно малко кино. Много стилно място. Слязох от колата и позвъних. Той не се показа. Знаех, че е там. Бях видял силуета му зад една завеса. Върнах се при колата, надух клаксона и закрещях:

– Излез, Фред, знам че си там!

Хвърлих бирена бутилка по един от прозорците му. Тя отскочи от стъклото. Това го накара да се покаже. Излезе на балкончето и ме погледна.

– Махай се, Буковски!

– Фред, слез долу да ти сритам задника, рентиер такъв!

Той се скри вътре. Чаках да слезе. Не се появяваше. Тогава ми хрумна, че сигурно се обажда на ченгетата. Беше ми дошло до гуша от тях. Качих се в колата и се прибрах вкъщи.

Друг поет живееше на крайбрежната улица. Хубава къща. Не работеше нищо. Не спирах да му натяквам:

– Как се издържаш? Как се издържаш?

Накрая се издаде:

– Родителите ми имат имоти и аз събирам наемите. Плащат ми заплата.

Доста добра заплата, предполагам. Е, поне той беше честен.

Някои ги е срам да кажат. Един друг например. Пишеше сносни стихотворения, но много малко. А пък живееше в супер апартамент. Отскачаше до Хавайските острови или по други места. Той беше един от най-отворените. Винаги изтупан, с нови дрехи, нови обувки. Винаги гладно обръснат, сресан; с блестящи бели зъби.

– Кажи бе, пич. Как се издържаш?

Не казваше. Дори не се усмихваше. Само стоеше и мълчеше.

Има и други, които живеят от подаяния. Бях написал стихотворение за един от тях, но така и не го публикувах, защото ми стана жал за него. Ето една част в сбит вид:

Джак с дългата коса;

Джак, който винаги иска пари;

Джак с дебелото шкембе;

Джак, който винаги крещи;

Джак от занаята;

Джак, който се надува пред фустите;

Джак, който се мисли за гений;

Джак, който драйфа;

Джак, който клевети късметлиите;

Джак, който е вече остарял;

Джак, който още иска пари;

Джак, който се спуска по бобеното стъбло;

Джак, който само говори, но нищо не прави;

Джак, ненаказаният убиец;

Джак, който кара на чекии;

Джак, който говори за доброто старо време;

Джак, който говори ли, говори;

Джак с протегнатата ръка;

Джак, който издевателства над слабите;

Джак сърдития;

Джак, който кисне в кафенетата;

Джак, който плаче за признание;

Джак, който никога не работи;

Джак, който жестоко надценява способностите си;

Джак, който постоянно се оплаква, че никой не признава таланта му;

Джак, който винаги обвинява някой друг.

Всички знаете кой е Джак, срещнахте го вчера, ще го срещнете утре, и следващата седмица.

Той иска, без да си помръдне пръста, иска наготово.

Иска слава, иска жени, иска всичко.

Светът е пълен с Джаковци, спускащи се по бобеното стъбло.

Вече ми е писнало да пиша за поети. Ще добавя само, че те сами си го начукват, щом живеят като поети, а не като нещо друго. Бил съм обикновен работник до петдесетата си година. Бил съм в кюпа с другите хора. Никога не съм твърдял, че съм поет. Е, не казвам, че да си изкарваш хляба с труд е нещо велико. В повечето случаи е ужасно. И често се налага да браниш скапаната си работа със зъби и нокти, защото има двайсет и пет други, които чакат за мястото ти. Разбира се, че е безсмислено, разбира се, че те смачква. Но пребиваването в тая помия, струва ми се, ме е научило да не се занимавам с глупости, когато пиша. Мисля, че от време на време човек трябва да пълзи в калта, мисля, че трябва да знаеш какво е затвор, какво е болница. Мисля, че трябва да знаеш какво е да гладуваш четири-пет дни. Мисля, че животът с побъркани жени се отразява добре на гръбнака. Мисля, че след като си бил в менгемето, започваш да пишеш с радост и облекчение. Казвам го, защото всички поети, които съм познавал, бяха безгръбначни, подлизурковци. Те нямат за какво друго да пишат освен за собствената си егоистична мекушавост.

Да, не искам никакви ПОЕТИ около мен. Не съм ли прав?

16.03.1992

00:53

Нямам представа кое го поражда. То просто съществува – едно особено чувство към писателите от миналото. Моите чувства дори не са точни, те са просто мои, почти изцяло измислени. Представям си например Шерууд Андърсън като дребен мъж, леко прегърбен. Може да е бил висок и строен. Няма значение. Аз си го представям по моя начин. (Никога не съм го виждал на снимка.) Достоевски си го представям пълен, с брада и тъмнозелени изгарящи очи. Първо си го представях много дебел, после – много слаб, после – пак дебел. Това са глупости, разбира се, но на мен глупостите ми харесват. Винаги съм си представял Достоевски като женкар, който си пада по млади момичета. Фокнър винаги съм го виждал в доста мрачни краски, като чудак и човек с лош дъх. Горки – заклет пияница. Толстой си го представям като човек, който се вбесява за дреболии. Представям си, че Хемингуей е танцувал тайно балет. Селин – човек, страдащ от безсъние. Виждам Е. Е. Къмингс като голям играч на билярд. Мога да продължавам още.

Тези идеи ми идваха най-много, когато бях гладуващ писател, полупобъркан, неспособен да се адаптира в обществото. Имах много малко за ядене, но много време. В моите очи писателите бяха като магьосници. Те отваряха вратата по различен начин. Нуждаеха се от силен алкохол сутрин за разсънване. Животът бе твърде мъчителен за тях. Всеки техен ден бе като газене в рядък бетон. Те бяха моите герои. Черпех вдъхновение от тях. Представите ми за тях ме поддържаха в безпътицата. Да мисля за тях беше много по-хубаво, отколкото да чета за тях. Например за Д. Х. Лорънс. Този злобен дребосък. Той знаеше толкова много неща, че постоянно нещо го дразнеше. Забележително. Ами Олдъс Хъксли... интелект в излишък. Той бе толкова мъдър, че постоянно го мъчеше главоболие.

Просвах се гладен върху леглото и си мислех за тези хора.

Литературата беше толкова... Романтична. Да.

Композиторите и художниците също си ги биваше; полудяваха, самоубиваха се, вършеха странни и скандални неща. Идеята за самоубийство страшно ми харесваше. Дори на няколко пъти съм се опитвал; неуспешно, но бях на косъм, имал съм няколко много добри опита. Сега съм почти на седемдесет и две. Героите ми отдавна ги няма и трябва да живея с други. Някои от новите, от наскоро прочулите се. Те не са същите. Гледам ги, слушам ги и си мисля, нима това е всичко? Тъй де, изглеждат прекалено кротки... роптаят, наистина... но са КРОТКИ. Няма го бунтарското. Единствените, които изглеждат бунтари, са тези, които не са успели в изкуството и обвиняват за провала си външни сили. Техните произведения са лоши, ужасни.

Вече никой не ме грабва. Дори сам не се грабвам. Навремето съм лежал в затвори, чупил съм прозорци, пил съм по двайсет и девет дни в месеца. Сега седя пред компютъра и слушам класическа музика. Тази вечер дори не пия. Въздържам се. Защо? Искам ли да доживея осемдесет или деветдесет? Нямам нищо против да умра... но хайде да не е тази година, става ли?

Не знам, навремето просто беше различно. Писателите приличаха повече на... писатели. Всичко се правеше като хората. "Блак сън прес". Семейство Крозби. Проклет да съм, ако не съм привързан към онова време. Карес Кросби отпечата мой разказ в списание "Портфолио" заедно със Сартр, струва ми се, с Хенри Милър и май – с Камю. Не съм запазил броя. Има такива, които крадат от мен. Крадат ми идеите, когато дойдат да пием. Затова гледам все повече да съм сам. Както и да е, сигурно има и други, на които им липсва времето на двайсетте, тези щури години, Гъртруд Стайн и Пикасо... Джеймс Джойс, Лорънс и цялата банда.

Струва ми се, че не живеем както едно време. Като че ли сме изчерпали всички възможности, като че ли вече не можем така.

Седя си тук, запалвам цигара, слушам музика. В добро здраве съм и си мисля, че пиша не по-зле или дори по-добре от всеки друг път. Но всичко друго, което чета, ми звучи толкова... отработено... като добре заучен стил. Може би съм чел прекалено много, може би съм чел прекалено дълго. Освен това след толкова десетилетия писане (а съм изписал камари книги), когато чета нещо от друг писател, имам чувството, че мога да кажа точно къде започва да се преструва – лъжите изскачат, прозират през евтиния гланц... досещам се какво ще пише в следващото изречение, в следващия абзац... Няма плам, няма дързост, няма хазарт. Това е занаят, в който сме много добре обучени, като да поправиш капеща чешма.

За мен беше по-добре, когато можех да си представя величието в другите, дори да не го е имало.

Представях си Горки в някой приют да иска тютюн от скитника до него. Във въображението ми Робинсън Джефърс говореше с коне. Виждах Фокнър да се взира в последните капки на дъното на бутилката. Разбира се, разбира се – глупости. Младите са глупави, старите са изкуфели.

Трябваше да се нагодя. Но за всички нас, дори сега, следващото изречение още чака и може би то ще е големият пробив, може би то ще каже всичко. Ето тази надежда ни крепи, когато вдъхновението го няма и чакаме по-добри времена.

Днес може би не сме по-лоши от онези копелета от миналото. Някои от младите гледат на мен, както навремето аз гледах на ония, старите. Знам, получавам писма. Чета ги и ги хвърлям. Сега сме 90-те, шеметни години. Идва следващото изречение. И другото след него. Докато не останат повече.

Да. Още една цигара. После взимам душ и си лягам.

16.04.1992

00:39

Лош ден на хиподрума. На отиване винаги обмислям каква система ще използвам. Имам шест-седем. Днес определено избрах неподходяща. Въпреки всичко никога не губя самообладание на пистата. Просто не залагам много. Толкова години бедност са ме направили предпазлив. Дори когато печеля, не е нещо особено. Все пак за предпочитане е да печелиш, особено когато си вложил няколко часа от живота си. На хиподрума реално чувстваш как времето умира. Днес например конете наближаваха финиша на втория старт. Оставаха три минути и те се приближаваха бавно. Не знам защо това време ми се стори мъчително дълго. Когато си на седемдесет, е още по-болезнено, ако някой ти губи времето. Разбира се, аз доброволно позволявам да ми го губят.

Навремето ходех на нощните надбягвания с кучета в Аризона. Ето, там вече се работи бързо. Само да се обърнеш да пийнеш нещо и вече е почнал следващият старт. Няма да чакаш по трийсет минути. Цък, цък, стартират един след друг. Ободряващо. През нощта е хладно и постоянно нещо се случва. Няма го това чувство, че някой ти реже топките с трион между стартовете. И след като свърши, човек не се чувства смачкан. Можеш да пиеш цяла нощ или да се скараш с гаджето си.

Надбягванията с коне обаче са истински ад. Аз се уединявам. Не приказвам с никого. Това помага. Е, касиерите ме познават. Трябва да отида на гишето, да използвам гласа си. С годините те научават. И повечето са сравнително свестни. Мисля, че след толкова години общуване с други хора повечето са достигнали до някои мъдрости. Например знаят, че по-голямата част от човечеството е едно голямо лайно. Въпреки това гледам да не приказвам много с тях. Забавлявам се, като си мълча. Мога да го правя и вкъщи. Мога да се заключа и да рисувам или нещо подобно. Но нещо ме кара да изляза, да се уверя, че по-голямата част от човечеството все още е едно голямо лайно. Сякаш може да се промени! Хей, сладур, ти си луд. Има нещо особено, когато си навън, например там не си мислиш как ще умреш – сигурно защото се чувстваш толкова глупав, задето си излязъл, че това те прави неспособен да мислиш. Бях решил да си взема бележник, казах си – мога да пиша между състезанията. Невъзможно. Атмосферата е унила и потискаща, всички сме доброволни затворници в концентрационен лагер. Вкъщи – само там мога да мисля за смъртта. По малко. Не се притеснявам, че ще умра, нито съжалявам, че ще умра. Просто ми се струва кофти тръпка. Кога? Другата сряда? Докато спя? Или при следващото ми сериозно натряскване? При катастрофа? Това е едно досадно задължение, нещо, което трябва да се свърши. Ще си тръгна без вяра в Бог. Това е хубаво, мога да погледна действителността в очите. Това е нещо, което трябва да се направи, като обуването на обувките сутрин. Писането сигурно ще ми липсва. Писането е по-добро от пиенето. А пък ако пишеш, докато пиеш, стените започват да танцуват. Може би има ад. Ако има, аз ще отида там и знаете ли какво? Всички поети ще са там, ще четат стихотворенията си и аз ще трябва да ги слушам. Ще се давя в надутата им суетност, в преливащото им самочувствие. Ако има ад, така ще изглежда за мен – поет след поет ще декламират безспир...

Както и да е, днес бях голям карък. Системата, която обикновено действа, днес не проработи. Боговете разбъркват картите. Времето умира и ти си глупак. Но времето е създадено, за да си го губим. Какво друго да правим с него? Не можеш винаги да хвърчиш с пълна пара. Има застои и подеми. Издигаш се, после падаш в черна яма. Имате ли котка? Или котки? Те спят, човече. Могат да спят по двайсет часа на ден и пак са красиви. Те знаят, че няма повод за ентусиазъм. Чакат следващото хранене. От време на време убиват някое животинче. Когато нещо ме мъчи, гледам някоя или няколко от котките си. Имам девет. Просто гледам как някоя спи или придремва и се успокоявам. Писането също е котка за мен. То ме кара да приема нещата. Успокоява ме. Поне за известно време. После жиците ми пак дават на късо и трябва да започна отначало. Не мога да разбера писателите, които се отказват да пишат. Как се успокояват?

Е, на хиподрума днес беше скучно, убийствено скучно, но сега съм отново вкъщи и утре пак ще отида там, най-вероятно. Как издържам ли?

От една страна е рутината, силата, в чиято власт се намират повечето от нас. Всеки ден ходим на едно и също място, всеки ден правим едно и също нещо. Обучени сме от самото начало. Измъкваш се, излизаш. Може би навън има нещо интересно. Каква глупава илюзия. Както, когато забърсвах жени по баровете. Мислех си – може би това е тя. Още една рутинна дейност. Да, дори докато се чукахме, аз си мислех – поредната рутинна дейност. Правех каквото се очакваше от мен. Чувствах се смешно, но въпреки това продължавах. Какво друго бих могъл да направя? Ето какво – трябваше да спра. Трябваше да изпълзя от леглото и да кажа:

– Слушай, сладур, гледай колко сме смешни. Ние сме само инструменти на природата.

– В какъв смисъл?

– В смисъл... гледала ли си как две мухи се чукат или нещо такова?

– ТИ СИ ЛУД! МАХАМ СЕ!

Ако можехме да се вгледаме твърде внимателно в себе си, сигурно щяхме да спрем да живеем, да спрем да правим каквото и да е. Като мъдреците, които само седят на някоя скала и не помръдват. Не съм сигурен дали и това е много умно. Те отхвърлят очевидното, но нещо ги кара да го отхвърлят. В известен смисъл те са "самотно мухочукане". Няма спасение, с действие или бездействие. Просто трябва да признаем, че няма изход – с всеки ход сме мат.

И така, днес беше лош ден на пистата и имам лош дъх в душата. Утре обаче пак ще отида. Страх ме е да пропусна. Защото, когато се прибера, думите, пълзящи върху този екран, наистина са обаятелни за измъчения ми задник. Правя го така, че да мога пак да се върна. Разбира се, разбира се. Това е номерът. Нали?

23.06.1992

00:34

През последните години съм написал може би повече и по-хубави неща, отколкото през кой да е друг период от живота си. Като че ли след пет десетилетия най-после съм се научил да го правя. През последните два месеца обаче чувствам умора. Главно физическа, но също и душевна. Може би започвам да сдавам багажа. Ужасна мисъл, разбира се. Идеално би било, ако можех да продължа до смъртта си, а не постепенно да изтлея. През 1989-а се преборих с туберкулозата. Тази година си направих операция на окото и още не се знае какъв ще е резултатът. Проблеми с десния крак, глезена, стъпалото. Дреболии. Някое и друго злокачествено петънце върху кожата. Смъртта е по петите ми и ми го показва. Аз съм просто един старец. Е, не успях да се напия до смърт. За малко да го направя, но не стана. Сега трябва да живея с това, което е останало.

От три нощи не съм писал. Трябва ли да се ядосвам? Дори в най-слабите си периоди чувствам думите да бълбукат в мен, готови да излязат. Не обичам да се състезавам. Никога не съм търсил слава или пари. Винаги се стремя да напиша думите така, както искам, това е. И трябва да ги запиша, защото иначе ще ме сполети нещо по-лошо от смъртта. За мен думите не са ценни, те са необходими.

Когато започна да се съмнявам в умението си да работя с думите, просто сядам да прочета нещо от друг писател и се убеждавам, че няма за какво да се тревожа. Състезавам се само със себе си – да правя нещата както трябва, енергично, силно, дръзко. Иначе нищо не става.

Достатъчно съм умен, за да се изолирам. Рядко имам посетители. Деветте котки хукват като луди, когато дойде някой. Жена ми също все повече заприличва на мен. Не искам да ѝ се случва това. За мен е нормално. Но не за Линда. Радвам се, когато вземе колата и отиде на някое събиране. Все пак аз имам проклетия хиподрум. Винаги мога да пиша за хиподрума, за тази голяма празна дупка. Ходя там, за да се принасям в жертва, да издевателствам над часовете, да ги убивам. Часовете трябва да бъдат убивани. Докато чакаш. Идеалните часове са прекараните пред тази машина. Но за да имаш съвършени часове, трябва да имаш и несъвършени. Трябва да убиеш десет часа, за да останат два живи. Само трябва да внимаваш да не убиеш ВСИЧКИ часове, ВСИЧКИ години.

Човек става писател, като слуша инстинктите си, които го зареждат, и се посвещава на словото, което го предпазва от смъртта в живота. За всеки е различно. И за всеки се променя. Навремето за мен това беше пиенето, пиене до ръба на лудостта. То изостряше словото ми, помагаше му да се изяви. Освен това търсех риска. Изпитвах нужда да се поставям в опасни ситуации. С мъже. С жени. С автомобили. С хазарт. С гладуване. С каквото и да било. Рискът подхранваше словото. Така няколко десетилетия. Сега е различно. Сега се нуждая от нещо по-тънко, от нещо по-недоловимо. То е едно ефирно чувство. Думи, които съм изрекъл; думи, които съм чул. Неща, които съм видял. Все още имам нужда да си пийвам от време на време. Но сега съм по-чувствителен за нюансите и светлосенките. Зареждам се с думи от неща, за които почти не си давам сметка. Това е добре. Сега пиша друг вид идиотщини. Някои забелязват.

– Това е революционно – така ми казват най-често.

Разбирам какво усещат. Аз също го чувствам. Думите ми вече са по-прости, но по-топли, по-мрачни. Аз се зареждам от нови източници. Близостта със смъртта ме изпълва с енергия. Имам всички предимства. Виждам и чувствам неща, които остават скрити за младите. Изгубих устрема на младостта, но спечелих силата на зрелостта. Няма да има упадък. Не, няма да има.

Сега, моля да ме извините, но ще си лягам. Часът е близо един. Ще си взема почивна нощ. Смейте се, докато можете...

24.08.1992

00:28

Вече съм на седемдесет и две, от осем денонощия, и никога друг път няма да мога да го кажа.

Имах два лоши месеца. Уморен съм. Физически и духовно. Смъртта не е нищо. Когато не ходиш, а се влачиш, когато думите не летят, тогава е страшното.

Долната ми устна нещо е подпухнала. Нямам енергия. Днес не бях на хиподрума. Останах в леглото. Уморен, скапан. В неделя тълпата на хиподрума е най-ужасна. Имам проблеми с човешкото лице. Трудно ми е да го гледам. Виждам равносметката от живота на всеки човек, изписана върху лицето му, и гледката е ужасяваща. Когато виждаш хиляди лица всеки ден, умората те завладява от главата до петите. Цялото тяло. В неделя има такава тълпа. Това е денят на аматьорите. Те крещят и псуват. Беснеят. После подвиват опашки и си тръгват, сломени. Какво очакват?

Преди няколко месеца ме оперираха от перде. Операцията изобщо не е толкова проста, както ме уверяваха хора, които твърдят, че са претърпели такава. Чух жена ми да говори с майка си по телефона:

– Казваш, че трае само няколко минути? И след това си се прибрала с колата?

Друг възрастен познат ми каза:

– О, нищо работа. Минава за нула време и просто продължаваш да си вършиш работата, както обикновено.

Други също говореха за операцията като за нещо елементарно. Било като разходка в парка. Всъщност не съм питал никого от тези хора изрично, те сами ми разказваха за операцията. След известно време започнах да им вярвам. Макар че все още недоумявах как може нещо толкова деликатно като окото да се третира като просто отрязване на нокът.

При първото ми посещение лекарят ме прегледа и каза, че трябва да се оперирам.

– Добре – отговорих, – давай.

– Какво?

– Ами, оперирайте ме сега. Нека купонът да започва!

– Чакайте, първо трябва да си запишете дата в болницата. След това има други неща по подготовката. Но най-напред искам да ви покажа едно филмче за операцията. Само 15 минути е.

– Кое, операцията ли?

– Не, филмчето.

Всъщност изваждат цялата леща на окото и я заменят с изкуствена. Зашиват я и окото трябва да се нагоди и да заздравее. След около три седмици шевовете се махат. Изобщо не е разходка в парка и отнема доста повече от "нула време".

Както и да е, след като всичко свърши, тъща ми каза, че може би е говорила за следоперационната процедура. А пък оня дъртак... Попитах го:

– Колко време след операцията зрението ти започна да се подобрява?

– Не съм сигурен, че ме оперираха – отговори той.

Може би съм получил този оток на устата, защото пих вода от купичката на котките.

Тази нощ съм малко по-добре. Шест дни седмично на хиподрума могат да скапят всеки. Пробвайте някой път. После се приберете вкъщи и се опитайте да пишете роман.

Да не би пък смъртта да ми дава знаци?

Онзи ден се опитах да си представя как ще изглежда светът без мен. Светът си върви, както и досега. Само мен ме няма. Много странно. Представям си как боклукчийската кола идва и прибира боклука, а мен ме няма. Или вестникът се търкаля на алеята, а аз не съм там да го взема. Невъзможно. Нещо по-лошо – как ще бъда истински оценен чак след смъртта ми. Всички, които са се страхували от мен или са ме мразили приживе, изведнъж ще ме заобичат. Думите ми ще бъдат навсякъде.

Ще се образуват клубове и общества на почитатели. Ще бъде ужасно. Ще направят филм за живота ми. Ще ме представят като много по-смел и талантлив, отколкото съм бил. Много повече. Даже на боговете ще им се повдига от това. Човечеството преувеличава всичко: героите си, враговете си, собствената си важност.

Кретени. Ето, почувствах се по-добре. Проклето човечество. Да, вече съм по-добре.

Става студено. Може би ще си платя сметката за газта. Спомням си как в централен Ел Ей застреляха една жена на име Love, задето не си платила газта. От газовата компания искали да ѝ я спрат. Жената погнала техниците. Не си спомням с какво. Може би с лопата. Дошли ченгета. Забравил съм как точно е станало. Май беше посегнала към престилката си. И те я застреляли.

Добре де, добре. Ще си платя газта.

Тревожа се за романа. Разказва се за един детектив. Но аз постоянно го забърквам във всякакви почти невъзможни ситуации и после го измъквам. Понякога, докато съм на хиподрума, размишлявам как да го измъкна. Знам, че издателят ми е нетърпелив. Може би си мисли, че творбата ми не е литературна. Аз винаги казвам, че пиша нещо литературно, дори да се старая да не го пиша литературно. Сега трябва да ми повярва. Е, ако не иска, ще го пратя другаде. Ще се продава не по-зле от всичко друго, което съм писал, но не защото е по-добро, а защото е не по-лошо от онова, което смахнатите ми читатели са готови да понесат.

Вижте, може би ако тази нощ се наспя, утре ще се събудя без този оток. Представяте ли си утре да ида на гишето с тази подута устна и да кажа:

– Двайсет за победа на шести пост.

Да. Знам. Касиерът може изобщо да не забележи. Жена ми ме попита:

– Това отдавна ли го имаш?

Боже мой!

Знаете ли, че котките спят по двайсет часа в денонощието? Нищо чудно, че изглеждат по-добре от мен.

28.08.1992

00:40

В живота има хиляди капани и много от нас се хващат в тях. Номерът е да избегнеш колкото можеш повече капани. Така оставаме живи, докато дойде време да умрем...

Получих писмо от една телевизия. Беше кратко, някой си Джо Сингър искал да ме види. Да обсъдел някои възможности. На първата страница на писмото бяха залепени две стодоларови банкноти. На втората страница – още една. Тъкмо тръгвах за хиподрума. Установих, че стодоларовите банкноти се отлепват лесно от листа. Имаше телефонен номер. Реших да се обадя на Джо Сингър вечерта, след като се върна от състезанията.

Така и направих. Джо се държеше непринудено. Имаше идея за телевизионен сериал за писател като мен. Старец, който още пише, пие и залага на конни надбягвания.

– Съгласен ли сте да се срещнем и да го обсъдим? – попита той.

– Ще трябва да дойдете тук. Вечерта.

– Добре. Кога?

– Вдругиден.

– Чудесно. Знаете ли кой искам да изиграе ролята ви?

– Кой?

Спомена името на един актьор. Да го наречем Хари Дейн. Винаги съм харесвал Хари Дейн.

– Чудесно. И благодаря за тристата долара.

– Искахме да привлечем вниманието ви.

– Успяхте.

Дойде очакваната вечер и Джо Сингър се появи. Изглеждаше симпатичен, интелигентен, непринуден. Пихме, говорихме – за коне и други неща. Не приказвахме много за сериала. Линда беше с нас.

– Разкажете ни повече за филма – каза тя.

– Не бързай, Линда – смъмрих я аз. – Сега разпускаме.

Имах чувството, че основната цел на Джо Сингър при това посещение бе да провери дали съм луд, или не.

– Добре – рече той, като бръкна в куфарчето си. – Ето основната идея...

Подаде ми четири-пет листа. Бяха описание на главния герой и ми се стори, че ме е описал доста добре. Старият писател живее с млада жена, току-що завършила колеж. Тя върши цялата мръсна работа, подрежда книгите му и такива неща.

– Включихме момичето по настояване на компанията – обясни Джо.

– Ясно.

Линда не коментира.

– Е – добави Джо, – прегледайте го добре. Има няколко идеи за сценария, всеки епизод ще бъде на определена тема, но всичко ще бъде основано върху вашия характер.

– Да – отговорих. Но започнах да ставам подозрителен.

Пихме още два часа. Не си спомням много от разговора. Общи приказки. Така мина нощта...

На другия ден след хиподрума погледнах страницата с идеите за сериала.

1. Плановете на Ханк да похапне омар са осуетени от природозащитници.

2. Секретарка проваля шансовете на Ханк да се включи в семинар по поезия.

3. В чест на Хемингуей Ханк изчуква една разгонена кучка на име Мили. Съпругът ѝ, който е жокей, иска Ханк да му плати, задето я е шибал. Трябва да има интрига.

4. Ханк разрешава на млад художник да му направи портрет и докато го рисуват, споделя за свои хомосексуални преживявания.

5. Приятел на Ханк го кани да инвестира в последната му бизнес идея. Индустриално приложение на рециклирана повърня.

Обадих се на Джо.

– По дяволите, човече, какви са тези глупости за хомосексуалните преживявания? Не съм имал такива.

– Добре де, това може да не го включваме.

– Настоявам. Хайде, ще ти се обадя по-късно.

Затворих. Странна работа.

Обадих се на Хари Дейн, актьорът. Беше идвал два-три пъти в града. Имаше хубаво, грубовато лице и говореше като мъжкар. Нямаше навик да маниерничи. Харесвах го.

– Хари, обаждам се за ония от телевизията – дето замислят сериал, основаващ се на моя живот, и искат ти да ме играеш. Говориха ли с теб?

– Не.

– Мислех да се съберем с теб и онзи тип и да обсъдим нещата.

– Кой канал?

Казах му.

– Абе, това е комерсиален канал, всичко се цензурира, дават само реклами и комедийни клипове.

– Оня Джо Сингър ме убеждава, че са му дали голяма свобода.

– Всичко се цензурира, при рекламните агенции няма свобода.

– Най-много ми хареса това, че иска ти да ме играеш. Защо не минеш през нас да се срещнете?

– Харесвам как пишеш, Ханк. Ако успеем да го пробутаме на някого от класата на НВО, може да стане добре.

– Да, така е. Защо все пак не дойдеш да чуеш какво е измислил? И без това отдавна не сме се виждали.

– Прав си. Добре, ще дойда, но главно за да ви видя с Линда.

– Чудесно. Какво ще кажеш за вдругиден вечерта? Ще уредя нещата.

– Дадено.

Обадих се на Джо Сингър.

– Джо, вдругиден в девет. Хари Дейн ще дойде.

– О, чудесно. Мога да изпратя лимузина да го вземе.

– Само за него ли ще е лимузината?

– Може би. А може да има и някой друг от нашите хора.

– Ами, не знам. Чакай да му се обадя...

– Хари, сериозно са захапали. Искат да те вземат с лимузина.

– Само за мене ли ще бъде?

– Не беше сигурен.

– Може ли да ми дадеш номера му?

– Разбира се.

Толкова.

Когато се върнах от хиподрума на другия ден, Линда ми каза:

– Хари Дейн се обади. Говорихме за онази работа с телевизията. Той попита дали имаме нужда от пари. Казах му, че нямаме.

– Ще дойде ли все пак?

– Да.

На другия ден се прибрах малко по-рано от обикновеното. Реших да се понакисна в джакузито. Линда я нямаше, сигурно беше излязла да купи пиене за срещата. Аз малко се страхувах за този сериал. Можеха съвсем да ме омаскарят. Старият писател прави това. Старият писател прави онова. Смях зад кадър. Старият писател се напива, пропуска семинар по поезия. Е, това няма да е толкова зле. Само че аз нямах намерение да пиша сценария, значи нямаше да бъде много добър. Ето, с десетилетия съм се свирал в тесни стаички, спал съм по пейките в парковете, киснал съм по барове, работил съм всякакви тъпи неща, но през цялото време съм писал точно както съм искал, както съм го чувствал. Най-после съм признат. И продължавам да пиша, както искам и както го чувствам. Все още пиша, за да не полудея, пиша, опитвайки се да си обясня този проклет живот сам на себе си. Сега искат да ме представят в сериал по някакъв комерсиален телевизионен канал. Всичко, за което съм се борил толкова усилено, ще бъде осмяно в някакво тъпо комедийно шоу с предварително записан изкуствен смях. Ужасно, ужасно.

Съблякох се и отидох при джакузито. Мислех за сериала, за живота си, за сега и за всичко останало. Не внимавах много. Влязох във ваната от неподходящата страна.

Осъзнах го в момента, когато стъпих вътре. Тук нямаше стъпала. Случи се много бързо. По-надолу имаше малка платформа за сядане. Десният ми крак се закачи за нея, подхлъзнах се и изгубих равновесие.

Мина ми през ума: "Сега ще си фрасна главата в ръба на джакузито."

Опитах се да наклоня главата си напред, докато падах, всичко друго го бях прежалил. Десният ми крак пое тежестта на падането, изкриви се, но успях да не си ударя главата в ръба. Пльоснах се в бълбукащата вода, а кракът ме заболя зверски. Той и преди ме болеше, ама сега беше ад. Почувствах се като глупак. Можех да изгубя съзнание. Можех да се удавя. Линда щеше да ме намери мъртъв във водата.

ИЗВЕСТЕН ПИСАТЕЛ, НЯКОГАШЕН ПОЕТ НА ПРЕДГРАДИЯТА И ПИЯНИЦА НАМЕРЕН МЪРТЪВ В ДЖАКУЗИТО СИ. ТОКУ-ЩО ПОДПИСАЛ ДОГОВОР ЗА СИТКОМ, ОТРАЗЯВАЩ ЖИВОТА МУ

Това дори не беше позорен край. Това бе пълно осиране, изпратено от боговете.

Успях да изляза от джакузито. Едва ходех. При всяка стъпка силна болка прорязваше десният ми крак от глезена до коляното. Докуцуках до хладилника и извадих една бира...

Хари Дейн дойде пръв. С личната си кола. Извадихме виното и аз започнах да наливам. Докато пристигне Джо Сингър, бяхме изгълтали известно количество. Запознах ги. Джо разказа на Хари общата идея за сериала. Хари пушеше и пиеше вино доста бързо.

– Да, да – каза той, – ами саундтрак? Освен това с Ханк искаме да имаме пълен контрол над материала. И все пак, не знам. Има цензура...

– Цензура ли? Каква цензура? – попита Джо.

– Спонсорите, трябва да се съобразявате със спонсорите. Има граници, които не трябва да преминаваме.

– Ще имаме пълна свобода – увери го Джо.

– Това не е възможно.

– Смехът зад кадър е ужасен – намеси се Линда.

– Да – съгласих се аз.

– Снимал съм телевизионни сериали – продължи Хари. – Голям гърч е, киснеш в студиото с часове, по-зле е от снимането на филм. Тежък труд е.

Джо мълчеше.

Продължихме да пием. Минаха два часа. Всеки си пееше своята песен. Хари говореше, че може би трябва да отидем в НВО. Че смехът зад кадър е ужасен. Джо повтаряше, че всичко щяло да бъде наред, че в комерсиалните канали имало голяма свобода, че времената били други. Беше страшно досадно, ужасно. Хари буквално се наливаше с вино. По едно време заговори как светът отивал към гибел и какви били основните причини за това. Повтаряше едно изречение много често. Хубава мисъл. За жалост беше толкова хубава, че съм я забравил. Само че не спираше.

Изведнъж Джо Сингър скочи.

– По дяволите, хора, има много некадърно направени филми! Телевизията създава и добри неща! Ние не раждаме само помия! Вие в киното постоянно бълвате скапани филми!

После изтича в тоалетната.

Хари ме погледна и се ухили:

– Май го ядосах, а?

– Да, Хари.

Сипах си още вино. Седяхме и чакахме. Джо Сингър се забави доста. Когато се върна, Хари стана и започнаха да си приказват. Не чувах какво. Мисля, че на Хари му стана жал за Джо. Скоро    след това Сингър започна да си събира нещата. Тръгна към вратата, обърна се към мен:

– Ще ви се обадя.

– Добре, Джо.

Излезе.

С Линда и Хари продължихме да пием. Хари приказваше как светът отивал към гибел, повтаряше онова умно изречение, което не си спомням вече. Не говорихме много за сериала. Когато реши да си тръгва, се притеснихме как ще кара. Поканихме го да преспи. Той отказа. Увери ни, че ще успее да се прибере. За щастие успя.

На другата вечер ми се обади Джо Сингър.

– Слушайте, не искам този човек. Мързи го да работи. Можем да вземем друг.

– Ама, Джо, основната причина да се заинтересувам от предложението беше идеята Хари Дейн да ме играе.

– Можем да вземем друг. Ще ви пиша. Ще ви изпратя списък, ще измисля нещо.

– Не знам, Джо...

– Ще ви пиша. И още нещо, говорих с нашите хора и те казаха добре, няма да има смях зад кадър. Освен това се съгласиха да отидем в НВО. Това ме изненада, защото работя за тях, а не за НВО. Както и да е, ще ви изпратя списък с актьорите...

– Добре, Джо...

Все още бях в мрежата му. Исках да се измъкна, но не знаех как да му кажа. Това ме изненада, защото обикновено доста лесно се отървавам от досадниците. Чувствах се виновен, защото вероятно беше хвърлил много усилия за тази работа. Освен това първоначално идеята за сериал, отразяващ живота ми, може би бе погъделичкала самолюбието ми. Сега обаче не ми харесваше. Цялата идея ме отблъскваше.

След няколко дни пристигнаха снимките на актьорите, цял куп, и предпочитаните бяха заградени. До всяка снимка бе написан номерът на агента. Започна да ми се повдига от тези лица, повечето – усмихнати. Бяха безлични, измити, съвсем в стила на Холивуд, ужасяващи.

Със снимките имаше кратка бележка: "...отивам за три седмици на почивка. След като се върна, ще задействам нещата..."

Лицата окончателно наклониха везните. Вече не можех да търпя. Седнах на компютъра.

"Много мислих за идеята ви и честно, не мога. Това ще бъде краят на живота ми, както съм го живял и както съм искал да го изживея. Намесата в личното ми пространство е много груба. Това ще ме направи нещастен, ще ме потисне. Това чувство постепенно ме обхващаше, но просто не знаех как да ви го опиша. Когато с Хари Дейн се скарахте онази нощ, изпитах облекчение, казах си: "Край." Вие обаче не се предавате, изпращате ми нов списък с актьори. Отказвам се, Джо, няма да издържа. Имах това чувство от самото начало и то постепенно се засилваше. Не е нищо лично, вие сте умен младеж, който иска да влее малко свежа кръв в телевизионния ефир – но нека да не е моята. Може би не разбирате страховете ми, но повярвайте ми, те са реални, адски реални. Би трябвало да се почувствам поласкан, че искате да разкриете живота ми пред публиката, но тази мисъл ме ужасява, чувствам, че самият ми живот е застрашен. Трябва да се откажа. Вече не мога да спя, не мога да мисля, не мога да правя нищо.

Моля ви, не ми се обаждайте повече, не ми пишете. Няма да променя решението си."

На другия ден, когато отивах към хиподрума, пуснах писмото. Почувствах се като новороден. Може би трябваше да направя още, за да се освободя. Но бях готов на всичко. Ако ще и да се съдим. Малко ми беше жал за Джо Сингър, но по дяволите, пак бях свободен.

На магистралата пуснах радиото и за късмет свиреха Моцарт. Животът е хубав, но понякога това зависи от нас.

30.08.1992

01:30

Слизах с ескалатора след шестия старт и келнерът ме видя.

– Тръгваш ли си вече?

– Не бих ти причинил това, амиго – отговорих му.

Тези клетници носят храна от кухнята на хиподрума към горните етажи и винаги са натоварени с по няколко табли. Ако клиентът се омете, без да плати, сметката се поема от келнера. Може да работи цял ден и пак да е на загуба. Когато има много хора, е още по-зле, защото сервитьорите не могат да следят всеки. Когато все пак им плащат, залагащите почти не оставят бакшиш.

Слязох на първия етаж и излязох навън, на слънце. Прекрасно беше навън. Може би трябваше просто да стоя на слънце, когато съм тук. Рядко мисля за писане, когато съм на хиподрума, но сега се замислих. Спомних си нещо, което бях чел наскоро, че аз съм бил може би най-успешно продаваният поет в Америка, най-влиятелният, най-издаваният. Колко странно. Е, майната му. Единственото важно нещо беше следващият път, когато ще седна на компютъра. Ако още можех да го направя, значи бях жив; ако не можех, нищо преди това нямаше значение. Но какво правех? Мислех за писане? Нещо ми ставаше. Аз не мислех за писане дори докато пишех. Чух да обявяват началото на залаганията за следващия старт. Обърнах се и взех ескалатора. На качване се разминах с един, който ми дължеше пари. Той наведе глава, за да не го видя. Престорих се, че не го забелязвам. Нямаше голяма полза, когато ми върна парите миналия път. След това пак ми поиска на заем. По-рано през деня ме заговори един старец:

– Дай ми шейсет цента!

Дадох му два кинта да залага, пореден шанс да помечтае. Това е тъжно, проклето място, но кое не е? Няма къде да отидеш. Е, има, можеш да се затвориш в стаята си, но жена ти ще започне да се притеснява. Да се депресира. Америка е Страната на депресираните съпруги. И главният виновник са мъжете. Разбира се. Кой друг? Не можеш да хвърлиш вината върху кучетата, котките, червеите, мишките, паяците, рибите или друг. Мъжете са виновни. А мъжете не могат да си позволят да се депресират, защото тогава корабът ще потъне. Скапан свят.

Върнах се на моята маса. На съседната седяха трима мъже и едно дете. На всяка маса имаше малък телевизор, но те бяха надули звука ЯКО. Хлапето гледаше някаква комедия и мъжете постъпваха много добре, като му позволяваха. То обаче изобщо не гледаше, не слушаше, само седеше и подмяташе някаква намачкана хартийка. Целеше с нея чашите, после я вкара в своята. В някои от чашите имаше кафе. Мъжете обаче си приказваха. Боже мой, телевизорът дънеше ЯКО. Помислих да направя забележка на мъжете, да ги помоля да го намалят, но те бяха чернокожи и щяха да кажат, че съм расист. Станах и отидох при гишетата за заявяване на залозите. Нямах късмет, попаднах на бавна опашка. Отпред някакъв старец се моткаше. Беше разпънал фиша и програмата си пред гишето и много се колебаеше какво да направи. Сигурно живееше в старчески дом или някоя лудница, но го бяха пуснали да погледа състезанията. Е, в това нямаше нищо незаконно, а и не е забранено да си изкуфял. Въпреки това беше мъчително. "Бога ми – помислих си, – защо трябва да търпя това?" Бях запомнил как изглежда темето му, ушите му, дрехите му, кривият му гръб. Конете наближаваха финала. Всички от опашката крещяха. Той сякаш не ги чуваше. После, изтерзани, забелязахме как бавно посяга към портфейла си. Бавно, като на забавен каданс. Отвори го и погледна вътре. Бавно бръкна. Не искам да описвам повече. Накрая плати и касиерът бавно му върна рестото. Старецът се изправи, погледна парите и фишовете си. Обърна се пак към касиера и каза:

– Не, аз исках точен резултат за шеста и четвърта пътека, не това...

Някой от опашката се разпсува. Отказах се. Конете пресякоха финиша и аз отидох в тоалетната.

Когато излязох, келнерът ми беше приготвил сметката. Платих, оставих му 20 процента бакшиш и му благодарих.

– До утре, амиго.

– Може би.

– Със сигурност ще си тук – отговорих.

Гонките продължаваха. Заложих предварително на деветата и си тръгнах. Десет минути преди закриване на залаганията. Качих се в колата и потеглих. До входа на паркинга откъм Сенчъри Булевард имаше спряна линейка, пожарна и две полицейски коли. Челен сблъсък. Навсякъде имаше стъкла, двете коли бяха смачкани. Някой бързал да влезе, а друг – да излезе. Комарджии.

Заобиколих катастрофата и завих наляво по Сенчъри.

Още един убит ден, застрелян в главата и погребан. Събота следобед в ада. Включих се в движението с всички други.

15.09.1992

01:06

Днес нещо нямам вдъхновение. Мисля, че ме е ухапал паяк. На три места. През нощта на 8 септември забелязах три големи червени пъпки на лявата си ръка. Около девет часа. Леко болезнени при докосване. Реших да не им обръщам внимание. След петнайсет минути обаче ги показах на Линда. През деня беше ходила в спешното на болницата. Нещо я ужилило по гърба. Сега, след девет, никой не работеше освен спешното отделение на местната болница. Ходил съм само веднъж преди – бях паднал пиян върху горещата камина. Не направо в огъня, а върху нагорещената повърхност, но бях само по гащи. Сега това. Тези пъпки.

– Сигурно ще изглеждам като глупак, ако отида само за това. Там има хора, ранени при катастрофи, боеве с ножове, престрелки, опити за самоубийство, а аз ще се появя само с три червени пъпки.

– Не искам утре да се събудя до мъртъв съпруг – заяви Линда.

Помислих си петнайсетина минути, накрая се съгласих:

– Добре, да тръгваме.

В спешното беше тихо. Жената на регистрацията говореше по телефона. Явно говореше от известно време. След малко затвори.

– Да?

– Мисля, че ме е ухапало нещо. Може би трябва да ме види лекар.

Казах ѝ името си. Бях в компютъра. Последно посещение – за туберкулоза.

Вкараха ме в някакъв кабинет. Сестрата направи обичайните неща. Кръвно. Температура.

Лекарят дойде. Погледна пъпките.

– Вероятно са от паяк. Те обикновено хапят по три пъти.

Сложи ми инжекция за тетанус, предписа ми антибиотик и бенадрил.

Отидохме в денонощната аптека да вземем лекарствата.

На всеки дванайсет часа трябваше да вземам 500 милиграма дурицеф. Бендарила – на четири-шест часа.

Започнах. Ето това е причината. След един-два дни започнах да се чувствам, както когато вземах антибиотици за туберкулозата. Само че тогава бях толкова отслабнал, че едва ходех по стълбите, трябваше да се изтеглям по парапета. Сега просто ми се гадеше и главата ми сякаш беше празна. Болно тяло, празен мозък. След три дни седнах на компютъра да видя дали нещо ще излезе от него. Просто седях. Така трябва да е, помислих си, когато музата окончателно те изостави. На седемдесет и две има реална опасност да те напусне. Способността да пишеш. Обхвана ме страх. Не заради славата. Не заради парите. За мен. Бях разглезен. Нуждаех се от освобождаването, от забавлението, от изпускането на парата чрез писане. Чувството за сигурност. Проклетата работа. Миналото не значеше нищо. Репутацията не значеше нищо. Единственото важно нещо бе следващото изречение. Ако то не дойдеше, значи бях мъртъв, въпреки че теоретически бях жив.

Вече двайсет и четири часа не вземам антибиотици, но мозъкът ми още е като парализиран, болен. Пиша без вдъхновение, без хазарт. Лоша работа.

Утре ще отида при нормален лекар да видя дали трябва да вземам още антибиотици. Пъпките още стоят, макар и понамалели. Кой знае какво ме чака?

О, да, точно когато си тръгвах, любезната дама от регистрацията започна да приказва за ухапвания от паяци:

– Да, имаше едно момче, около двайсетте. Беше го ухапал паяк и сега е парализирано от кръста нагоре.

– Наистина ли?

– Да. Пък имаше един друг случай, дето един младеж...

– Няма значение – прекъснах я, – трябва да си ходим.

– Добре. Приятна вечер.

– Подобно.

06.11.1992

00:08

Тази вечер се чувствам отровен, смачкан, употребен, износен до кокал. Не е само заради старостта, но сигурно е свързано с нея. Мисля, че тълпата, онази тълпа, Човечеството, което винаги ми е било трудно да приема, тази тълпа най-накрая ще ме победи. Мисля, че големият проблем е, че при всички тези хора всичко се повтаря. В тях няма нищо свежо. Няма дори малко чудо. Те просто ме изтощават, изтощават. Ако някой ден видя поне ЕДИН човек, който прави или казва нещо необикновено, това ще ми помогне да се спася. Но те са вкиснати, кирливи. Няма живец. Очи, уши, крака, гласове, но... нищо. Те се мумифицират, самозаблуждават се, преструват се на живи.

По-добре беше, когато бях млад, когато все още търсех. Скитах по нощните улици и гледах, гледах... комбинирах, мъчех се, търсех... и нищо не намерих. Но все още не бях осъзнал истината, пълната безнадеждност. Така и не намерих истински приятел. С жените – всяка нова ми носеше надежда, но само в началото. Доста рано се примирих, престанах да търся момичето на мечтите; просто исках някоя, която не е кошмарна.

А пък хората – вечно живите в литературата, в класическата музика – вече бяха мъртви. Това обаче ми помагаше, за известно време. Но когато живите и омагьосващи книги се изчерпаха, вече нямаше спасение. Класическата музика беше моята крепост. Слушах я главно по радиото, все още слушам. Винаги се изненадвам, дори сега, когато чуя нещо силно и ново, нечувано досега, а това ми се случва доста често. Докато пиша това, слушам по радиото нещо, което не съм чувал досега. Пирувам с всяка нота като човек, гладуващ за нов приток на кръв и смисъл, и ето, той идва. Удивлявам се колко много прекрасна музика е създавана, век след век. Сигурно е имало много велики хора в миналото. Не мога да го обясня, но съм голям късметлия, че имам това, че го чувствам, че се зареждам с него и го приветствам. Никога не пиша, ако не съм пуснал радиото на класическа музика, тя винаги е била неразделна част от работата ми. Може би някой някога ще обясни защо толкова много от енергията на Чудото се съдържа в класическата музика. Съмнявам се, че някога ще узная. До края на живота си ще се чудя. Защо, защо няма повече книги с такава сила? Какво не им достига на писателите? Защо добрите са толкова малко?

Рок музиката не ме зарежда. Бил съм на един рок концерт, главно заради Линда. Вижте колко съм добър, а? Както и да е, билетите ни бяха безплатни благодарение на солиста, който харесваше книгите ми. Сложиха ни във ВИП зоната с големите клечки. Един режисъор, бивш актьор, дойде лично да ни вземе със спортната си кола. С него имаше и един друг актьор. Това са талантливи творци, по техен си начин, и нелоши хора. Отидохме в дома на режисъора, там беше гаджето му, видяхме бебето им и после всички се натоварихме на някаква лимузина. Пихме, приказвахме си. Концертът беше на стадион "Доджър". Бяхме закъснели. Групата свиреше, дънеше яка музика. 25000 души. Имаше енергия, но беше за кратко. Беше доста опростено. Предполагам, че текстовете бяха добри, ако ги разбереш. Говореха за Причини, Морал, Любов, намерена и изгубена, и така нататък. Хората имат нужда от това – бунт срещу установения ред, срещу родителите, срещу нещо. Но тези преуспели музиканти, милионери, каквото и да пееха, вече бяха ЧАСТ ОТ УСТАНОВЕНИЯ РЕД.

След известно време солистът обяви:

– Посвещавам този концерт на Линда и Чарлс Буковски!

Двайсет и пет хиляди души посрещнаха това изявление с овации, сякаш знаеха кои сме. Беше смехотворно.

Около нас беше пълно с кинозвезди. Познавахме се от преди. Това ме безпокоеше. Не ми харесваше и когато вкъщи идваха режисьори и актьори. Не обичах Холивуд, филмите рядко ме вдъхновяваха. Какво правех с тези хора? Дали и аз ставах един от тях? Нима седемдесет и две години съм се борил, за да се влея сега в сивата маса?

Концертът беше към края си и с режисъора отидохме в барчето за ВИП гости. Ние бяхме сред избраните. Леле!

Имаше маси, бар. И знаменитости. Отидох на бара. Напитките бяха безплатни. Барманът беше огромен чернокож. Поръчах си питие и му казах:

– След като изпия това, ще излезем отзад и ще те проверя колко си отворен.

Барманът се ухили:

– Буковски!

– Познаваш ли ме?

– Чел съм "Записки на стария мръсник" в "Ел Ей фрий прес" и "Оупън сити".

– Проклет да съм!

Стиснахме си ръцете. Одобрихме се.

С Линда приказвахме с различни хора за неща, от които не разбирам. Често се връщах на бара за следващата водка. Барманът ми сипваше щедро. На идване бях заредил и в лимузината. Ставаше ми все по-лесно да издържа, достатъчно бе да пия – по много, бързо и често.

Когато певецът дойде, вече бях доста натряскан, но все още в съзнание. Седнахме и поговорихме, но не знам за какво. Бях в пълно затъмнение. В крайна сметка той си тръгна. Знам само онова, което ми разказаха по-късно. Лимузината ни закарала до нас, но когато съм стигнал до стълбището на къщата, съм паднал и съм ударил главата си в тухлите. Наскоро бяхме платили да ги сложат. От дясната страна на главата ми потекла кръв, ударил съм също дясната ръка и гърба си.

Усетих какво е станало чак на другата сутрин, когато станах да пикая. Видях се в огледалото. Изглеждах, както навремето след пиянско сбиване. Боже мой! Отмих част от кръвта, нахраних деветте котки и пак си легнах. Линда също не се чувстваше добре. Но поне беше видяла концерта.

Знаех, че няма да мога да пиша три-четири дни и ще трябва да изчакам ден-два, преди да отида на хиподрума.

Разбрах, че класическата музика е моето спасение. Иначе бях поласкан. Супер е, когато известен рокмузикант чете книгите ми, но знам, че в затворите и лудниците също има хора, които ги четат. Не мога да определям кой да ме чете и кой – не. Абсурд.

Хубаво е, че седя сега тук, в тази стаичка на горния етаж и слушам радио. Старото ми тяло, старият ми ум реанимират. Мястото ми е тук, така. Така. Така.

21.02.1993

00:33

Днес бях на хиподрума в дъжда, пуснаха седем фаворита от девет пътеки. В такава ситуация няма как да улучиш. Часовете се забиваха като куршуми в главата ми, гледах хората, зяпащи програми, вестници, фишове за залагане. Повечето си тръгнаха рано, качиха се на ескалаторите и отпратиха. (Докато пиша това, отвън се чуват гърмежи, животът следва нормалния си ход.) След четири-пет старта слязох от клубното помещение в района със свободен достъп. Тук беше по-различно, разбира се. По-малко бели, повече бедни. Тук долу аз бях един от малцинството. Помотах се наоколо и почувствах отчаяние във въздуха. Тук хората правеха дребни залози. Не залагаха на фаворитите. Залагаха на големи коефициенти, точен резултат и поредни състезания. Искаха да спечелят много пари с малък залог и се давеха. Давеха се в дъжда. Тъжна картинка. Трябваше да си намеря друго хоби.

Хиподрумът се е променил. Преди четирийсет години тук хората се забавляваха, дори губещите.

Баровете бяха пълни. Това тук бяха други хора, друг град, друг свят. Сега нямаше пари за пилеене, нямаше пари за забавление, нямаше пари за черни дни. Това беше краят на света. Вехти дрехи. Разкривени и мрачни лица. Парите за наема. Петте долара на час. Парите на безработните, парите на нелегалните емигранти. Парите на джебчиите, на обирджиите, на лишените от наследство. Атмосферата бе тягостна. Опашките бяха дълги. Караха бедните да се редят на дълги опашки. Бедните бяха свикнали да чакат. Редяха се на дълги опашки, за да видят как мечтите им се разбиват на пух и прах.

Това беше Холивуд парк, намиращ се в квартала на чернокожите, кварталът на латиноамериканците и другите малцинства.

Качих се в клуба, при по-късите опашки. Наредих се, заложих двайсетарка за втория фаворит.

– Кога ще дойде моментът? – попита ме касиерът.

– Кой момент?

– Моментът, когато ще осребрите печелившия фиш.

– Скоро.

Обърнах се и се отдалечих. Касиерът каза още нещо. Прегърбен, беловлас старец. Сигурно не му беше ден. Много от касиерите също залагат. Стремя се всеки път, когато залагам, да ходя при различен касиер. Не искам да се сближаваме. Кретенът нямаше какво да ме занимава. Не му влизаше в работа дали ще спечеля, или не. Чиновниците се вълнуват с теб, когато си разпален. Питат се един друг: "На какво заложи той?" Ако ги отсвириш обаче, започват да се дразнят. Трябва да напънат сами мозъците си. Това, че ходя там почти всеки ден, не означаваше, че съм професионален комарджия. Бях професионален писател. От време на време.

Както си вървях, видях някакъв келеш да тича към мен. Досетих се какво ще последва. Изтъпани се пред мен.

– Извинете, вие не сте ли Чарлс Буковски?

– Не, аз съм Чарлс Дарвин.

Заобиколих го. Не исках да слушам, каквото и да искаше да ми каже.

Гледах надбягването и конят ми финишира втори, след един друг фаворит. При неподдържано или кално трасе твърде много фаворити печелят. Не знам защо, но така става винаги. Тръгнах си.

Прибрах се, поздравих Линда. Прегледах пощата.

Писмо с отказ от "Оксфорд американ". Погледнах стихотворенията. Не бяха лоши, хубави, но нищо особено. Още един пропилян ден. Но все още бях жив. Беше почти двехилядната година, а аз бях още жив, каквото и да означаваше това.

Излязохме на мексикански ресторант. Поговорихме доста за боксовия мач тази вечер. Чавес срещу Хогин пред 130000 зрители в Мексико Сити. Хогин нямаше шанс. Нямаше кураж да удря, беше скован и от три години не беше във форма. Чавес щеше да бие.

Тази нощ всичко мина, както си трябва. Чавес дори не сядаше между рундовете. Почти не се задъха. Беше чист, първичен, брутален бой. Силата на ударите му ме караше да присвивам очи. Млатеше противника си в ребрата като с парен чук. На Чавес накрая му писна да раздава тупаници и нокаутира Хогин.

– По дяволите – казах на жена си, – платихме да гледаме онова, което знаехме, че ще видим.

Изгасихме телевизора.

На другия ден щяха да дойдат някакви японци за интервю. Една от книгите ми бе преведена на японски, а друга се подготвяше. Какво можех да им кажа? За конете? За потискащия живот в мрачния салон за свободен достъп? Може би просто щяха да ми задават въпроси. Би трябвало, все пак бях писател. Много странно, но всеки трябва да бъде някакъв, нали? Бездомен, известен, гей, луд, някакъв. Ако пак пуснат седем фаворита на девет пътеки, ще се захвана с нещо друго. Тичане за здраве. Или ходене по музеи. Рисуване с пръст. Шах. По дяволите, нещо не по-малко глупаво.

27.02.1993

00:56

Капитанът отиде на обяд и моряците завзеха кораба.

Защо има толкова малко интересни хора? От милиони срещаш само неколцина. Трябва ли да продължаваме да живеем като сив и скучен вид? Като че ли единственото, което им се удава, е Насилието. Много са добри в това. Истински разцъфтяват в тази среда. Лайняни цветя, които ни усмърдяват живота. Проблемът е, че се налага да продължавам да общувам с тях. Ако искам лампата ми да свети, ако искам компютърът ми да работи, ако искам в тоалетната ми да има вода, да си купя нови гуми, да ми извадят зъб или да ми разпорят корема, трябва да продължавам да общувам. Тези кретени са ми нужни заради такива досадни дреболии, въпреки че ме отвращават. Отвращение, това е точната дума.

Те обаче измъчват съзнанието ми с некадърността си в жизнено важни области. Например всеки ден, докато карам към хиподрума,  сменям каналите на радиото, търсейки музика, свястна музика. Всичко, на което попадам, е некадърно, унило, безжизнено, немелодично, апатично. Въпреки това някои от тези песни носят милиони и създателите им се смятат за истински хора на Изкуството. Това са ужасни, ужасни глупости, които дълбаят съзнанието на младите. Това им харесва. По дяволите, дай им лайна и ще ги изядат. Не разбират ли? Не чуват ли? Не чувстват ли промиването, баналността?

Не мога да повярвам, че няма нищо. Продължавам да сменям станциите. Имам тази кола от по-малко от година, но копчето на радиото вече е изтъркано. В черната боя има бяло петно, като оголена кост, което сякаш ме гледа.

Е, да, има класическа музика. Ще трябва да се задоволя с нея. Тя обаче винаги е на мое разположение. Слушам я по три-четири часа нощем. Затова постоянно търся друга музика. Нея просто я няма. А трябва да я има. Това ме притеснява. Чувствам се измамен. Помислете колко хора никога не са чували свястна музика. Нищо чудно, че са кисели, нищо чудно, че убиват, без да се замислят, нищо чудно, че нямат сърце.

Какво мога да направя? Нищо.

Филмите не са по-свестни. Слушаш или четеш критиците. Страхотна лента, казват те. Отиваш да гледаш въпросния филм. Седиш в залата и се чувстваш като глупак, чувстваш се ограбен, измамен. Досещам се за всяка сцена, преди да я видя. И очевидните мотиви на героите, стремежите им, желанията им, важните неща за тях са толкова инфантилни и жалки, толкова отегчително тъпи. Любовните сцени са унизителни, изтъркани, глупави.

Мисля, че повечето хора гледат прекалено много филми. Критиците – със сигурност. Когато твърдят, че филмът е страхотен, имат предвид, че е хубав в сравнение с другите филми, които са гледали. Те са загубили способност за преценка. Затъпяват от гледане на още и още нови филми. Те просто не знаят, загубили са нишката. Забравили са кое е истински скапано, а то е почти всичко, което гледат.

Да не говорим за телевизията.

Дали като писател... и аз съм един от тях? Ами... Като писател аз трудно чета чужди писания. Просто не намирам какво да ме грабне. За начало, те не знаят как да подреждат редовете, абзаците. Дори когато гледаш написаното отдалеч, изглежда скучно. А ако се зачетеш – още по-лошо. Няма ритъм. Няма нищо изненадващо или свежо. Няма хазарт, няма огън, няма живот. Какво правят тези хора? Изглежда като тежък труд. Нищо чудно, че повечето писатели казват, че за тях писането е мъчително. Много добре ги разбирам.

Понякога, когато пиша и нямам вдъхновение, съм пробвал други неща. Поливал съм листовете с вино, държал съм ги над клечка кибрит и съм прогарял дупки в тях.

– Какво ПРАВИШ там? Мирише ми на изгоряло.

– Няма нищо, мила, всичко е наред...

Веднъж кошчето ми се запали. Изнесох го на балкончето и го залях с бира.

За собственото ми писане ми помага гледането на боксови мачове. Как се използва ляв прав, десен кръстосан, ляво кроше, ъперкът, париране. Обичам да гледам как се млатят, как се нокаутират. Трябва да се научи нещо от това, нещо да се приложи в писането, в начина на писане. Човек има само един шанс и той отминава. Остават само листове хартия и може би със същия успех можеш да ги запалиш.

Класическата музика, пурите и компютърът карат думите да танцуват, да ликуват, да се смеят. Кошмарният живот също помага.

Всеки ден, когато отида на хиподрума, знам, че пропилявам часовете си. Но все пак ми остават нощите. Какво правят другите писатели? Застават пред огледалото и оглеждат ушите си. После пишат за тях. Или за майките си. Или за спасяването на света. Е, за мен могат да го спасят, ако не пишат тези скучни неща. Тези слаби, сухи глупости. Стига! Стига! Стига! Имам нужда от нещо да чета. Няма ли нищо за четене? Съмнявам се да има. Ако намерите нещо, кажете ми. Всъщност не, не ми казвайте. Знам – вие сте го написали. Откажете се. Идете да се изпикаете.

Спомням си едно дълго гневно писмо. Авторът му твърдеше, че не съм имал право да казвам, че не харесвам Шекспир. Твърде много млади хора щели да ми повярват и никога нямало да прочетат Шекспир. Нямал съм право да заемам такава позиция. Безкрайни писания на тази тема. Не му написах отговор. Но ето тук ще му отговоря.

Да го духаш, мой човек. Толстой също не го харесвам!

За книгата

Илюстрации:

РОБЪРТ КРЪМ

Charles Bukowski

THE CAPTAIN IS OUT TO LUNCH

AND THE SAILORS HAVE TAKEN OVER THE SHIP

Copyright © 1998 by Linda Lee Bukowski

Published by arrangement with HarperCollins Publishers Inc.

Чарлс Буковски

КАПИТАНЪТ ОТИДЕ НА ОБЯД

И МОРЯЦИТЕ ЗАВЗЕХА КОРАБА

Американска Първо издание

Превод © Марин Загорски

Технически редактор: Олга Стоянова

Коректор: Мария Христова

Художествено оформление © ФАМА

©ФАМА 2010

Предпечат: Митко Ганев

Формат: 60/90/16, печ. коли 10

ИК ФАМА София 1000

пл. "Славейков" 11

ISBN 978-954-597-379-6

тел./факс:9877-965

e-mail: famapublishers@abv.bg

www.famapublishers.com

Представителство за продажби на едро:

Книжна борса "Болид"

София, бул. "Искърско шосе" № 19

тел. 0894799728

Печат СИМОЛИНИ

сканирал: buba 2015 год.

корекция и форматиране: buba 2015 год.

Бележки под линия

1

Акура – модел на "Хонда".

Content

Буковски Чарлс Капитанът отиде на обяд и моряците завзеха кораба

ЧАРЛС БУКОВСКИ КАПИТАНЪТ ОТИДЕ НА ОБЯД И МОРЯЦИТЕ 3AВЗEXA КОРАБА

28.08.1991

29.08.1991

11.09.1991 г.

12.09.1991

13.09.1991

21.09.1991

25.09.1991

26.09.1991

26.09.1991

30.09.1991

02.10.1991

03.10.1991

09.10.1991

14.10.1991

15.10.1991

20.10.1991

22.10.1991

31.10.1991

03.11.1991

22.11.1991

09.12.1991

18.01.1992

08.02.1992

16.03.1992

16.04.1992

23.06.1992

24.08.1992

28.08.1992

30.08.1992

15.09.1992

06.11.1992

21.02.1993

27.02.1993

За книгата

Бележки под линия