Ники Френч

Натрапчиви мисли за петък

Фрида Клайн  #5

1

Петгодишната Кити беше намусена и сърдита. Бяха чакали на дълга опашка в Музея на кралските принадлежности[1], които не й се бяха сторили особено интересни. Опашката в Музея на Мадам Тюсо беше още по-дълга, повечето от восъчните фигури й бяха непознати, а и тя не успя да ги види добре заради многолюдната тълпа. Освен това навън валеше, да не говорим за това, че мразеше метрото. Докато чакаха на перона, се чу грохотът на приближаващата мотриса и Кити се почувства така, сякаш някакъв страшен звяр всеки миг ще изскочи от тъмното.

Но когато се качиха на туристическото корабче, настроението й се подобри. Реката беше толкова широка, а водите й се надигаха като океан заради подводните течения и прилива. Край тях се носеше пластмасова бутилка.

— Къде отива? — попита Кити.

— Към морето — отвърна майка й. — Ще плава все към морето.

— Преградата в Темза[2] ще я спре — обади се баща й.

— Няма да я спре, защото не е естествена, а изкуствена — възрази майка й.

Когато корабчето се отдалечи от пристана, Кити започна да тича от едната му страна до другата. Ако видеше нещо интересно на единия бряг на реката, пропускаше да види интересните неща на другия бряг или отпред.

— По-спокойно, Кити — каза майка й. — Защо не запишеш в тетрадката си всичко, което виждаш?

И Кити извади новата си тетрадка със слонче на корицата, а също и химикалката си. После я отвори на чиста страница, написа номер едно и около него нарисува сърце. След малко видя интересна гледка.

— Какво е онова голямо нещо?

— Кое голямо нещо?

— Онова.

— „Окото на Лондон“[3].

И така, това беше номер едно.

Туристическото корабче беше почти празно. Беше петък и току-що беше спряло да вали. Родителите й пиеха кафе, а Кити, чието училище този ден беше затворено заради семинари за обучение на учителите, и която от седмици беше чакала тази екскурзия, сбърчи чело над тетрадката си, докато глас от високоговорителя обясняваше, че река Темза е била свидетел на безброй исторически събития. Именно оттук мореплавателят Франсис Дрейк се отправил на околосветско пътешествие и пак тук се завърнал с кораб, натоварен с всякакви богатства и бил удостоен с титлата „сър“.

Кити беше толкова погълната от заниманието си, че неволно се подразни, когато баща й седна до нея.

— Спряхме — каза той. — Сега можем да погледаме Темза и Лондонския мост.

— Знам — каза Кити.

— А знаеш ли песничката „Лондонският мост се срути“?

— Изучихме я в училище.

— Учихме я.

Кити не обърна внимание на забележката му и продължи да пише.

— Е, какво видя?

С изплезено от усилие езиче Кити довърши думата, която пишеше. После вдигна тетрадката си.

— Пет неща — обясни тя.

— Кои пет неща?

— Птица.

Баща й се засмя. Тя се намръщи.

— Какво?

— Нищо. Това е много хубаво. Птица. Какво друго?

— Корабче.

— Това корабче ли?

— Нее — Кити извъртя очи с досада. — Друго корабче.

— Добре.

— Дърво.

— Къде?

— Вече го отминахме. — Тя погледна отново в тетрадката си. — Лека кола.

— Да, покрай реката се движат много коли. Чудесно, Кити. Това ли е всичко?

— А също и един кашелот.

Баща й погледна в тетрадката.

— Правилно е да се пише „кашалот“. К-А-Ш-А-Л- О-Т. Но това е река. В нея няма кашалоти.

— Но аз го видях.

— Кога?

— Преди малко.

Кити посочи с пръст. Баща й се изправи и отиде до едната страна на корабчето. И тогава денят от вълнуващ стана още по-вълнуващ. Бащата изрече нещо на висок глас, а после се обърна към Кити и й извика да не мърда от мястото си. След това изтича по палубата и надолу по стъпалата, а човекът, който говореше по радиоуредбата, млъкна и след малко заговори отново, но с променен глас. Хората се втурнаха по палубата и се наведоха през перилата от едната й страна, като крещяха разтревожено, а една дебела жена се разплака.

Гласът от високоговорителя призова струпалите се до перилата хора да се отдръпнат, но те не помръднаха. Майката на Кити дойде и седна при нея, започна да й обяснява какво планират да правят по-нататък; каза й, че през лятната ваканция, която щеше да настъпи съвсем скоро, ще отидат на къмпинг. После Кити чу ръмженето на двигател, стана и видя голяма моторна лодка, която се носеше по реката с висока скорост. След няколко мига се приближи, спря и Кити почувства как образувалите се вълни разклатиха тяхното корабче толкова силно, че тя едва не падна. Майка й се изправи и отиде при останалите край перилата. Кити виждаше само гърбовете и вратовете им. Това й напомни за Музея на Мадам Тюсо, където баща й я беше качил на раменете си, за да вижда добре.

Този път тя отиде в единия край на събралата се група. Прочете надписа от едната страна на моторната лодка: „Полиция“. Това щеше да бъде номер шест в нейния списък. Двама мъже се спуснаха от лодката, стъпвайки на малък ръб в задната й част. Единият беше облечен в широки жълти дрехи, на ръцете си имаше гумени ръкавици и след миг вече беше във водата. С помощта на въжета мъжете започнаха да издърпват нещо от реката. От хората на корабчето, които ги наблюдаваха, се чуха ужасени стонове. Някои се отдръпнаха от перилата и сега Кити можеше да вижда по-добре. Други бяха вдигнали телефоните си и снимаха. Намереното нещо изглеждаше странно — цялото подуто, с млечен цвят и на петна, но тя знаеше какво е. Мъжете го сложиха в голям черен чувал и дръпнаха ципа му.

Полицейската лодка и туристическото корабче потеглиха заедно и единият от двамата мъже се прехвърли на долната палуба на корабчето. Другият мъж — този с широките жълти дрехи, остана на моторната лодка. Той връзваше възел на едно въже. Когато приключи, се изправи и погледна към Кити, която му махаше с ръка. Той се усмихна, помаха й на свой ред и тя му отвърна.

Повече нищо не се случи, ето защо Кити се върна и седна на мястото си. Написа в тетрадката си номер шест, огради го и добави „Полиция“. После погледна номер пет. Внимателно, буква по буква, тя зачеркна „Кашалот“, след което грижливо изписа думата „Ч-О-В-Е-К“.

2

Главен криминален инспектор Сара Хусейн и детектив Глен Брайънт слязоха от колата. Хусейн извади от джоба си мобилния си телефон, а Брайънт извади своя пакет цигари и розова пластмасова запалка. Той беше едър и висок, с ниско подстригана коса, големи длани и ходила и широки рамене като на състезател по ръгби. Беше се изпотил. До него Хусейн изглеждаше дребна, добре сложена и овладяна.

— Изникна нещо непредвидено и ще се прибера късно — каза Хусейн на някого по телефона. — Знам. Съжалявам. Можеш да приготвиш на момичетата паста за вечеря. Или пици. Те са във фризера. Не бива да ме чакат. Нито пък ти, Ник. Трябва да затварям. Извинявай.

Един мъж идваше към тях. Лицето му беше зачервено, а косата му разчорлена. Приличаше повече на моряк от риболовен кораб, отколкото на полицай.

— Здравейте — протегна той ръка към Брайънт, който го погледна недоумяващо, но все пак се здрависа с него. — Аз съм детектив 0’Нийл от „Речна полиция“. А вие сигурно сте главен криминален инспектор Хусейн. — Всъщност… — започна Брайънт.

— Това е детектив Брайънт — обясни сдържано Хусейн. — Аз съм главен криминален инспектор Хусейн.

— О, извинете. Помислих, че…

— Не се притеснявайте. Свикнала съм.

Хусейн хвърли поглед към реката. Отдясно се извисяваше Тауър Бридж, отляво беше Канари Уорф, а отсреща се виждаха красивите крайречни сгради на квартал Родърхайд.

— Хубаво местенце.

— Трябва да го видите през ноември — каза O’Нийл.

— Чудно как още не са го продали на някоя строителна компания. Точно край Темза.

— Нали все някъде трябва да си държим лодките.

Детектив O’Нийл махна с ръка към нещо като голяма правоъгълна палатка, направена от синьо полиетиленово фолио. Хусейн повдигна вежди.

— Нима?

— Тук ги донасяме за бърз първоначален оглед. След това решаваме дали да ви се обадим. — O’Нийл дръпна завесата на входа и я въведе вътре. Там две фигури с найлонови бонета, калцуни и бели престилки се движеха плавно около тялото. — Понякога не сме сигурни. Но на този са му прерязали гърлото.

Брайънт си пое шумно въздух и O’Нийл го погледна с усмивка.

— Зле ли ви звучи? Трябва да ги видите, когато са престояли във водата месец-два. Често пъти не можем да разпознаем пола им. Дори ако са съвсем голи.

Трупът беше сложен в плитка метална вана. Беше толкова подут, сякаш го бяха напомпали. Плътта беше неестествено бяла, на ивици и петна и с охлузвания по лицето и дланите. Все още беше облечен с тъмна риза, сиви панталони, масивни кожени обувки — по-скоро боти, отколкото обувки. Хусейн забеляза, че връзките им бяха двойно завързани и си го представи как се е навел и ги стяга здраво.

Тя се насили да разгледа лицето му. Забеляза остатъци от носа, малки парчета хрущял. Чертите се бяха слели в обща маса, но прерязаното гърло се виждаше много ясно.

— Гледката е жестока — каза Хусейн накрая.

До нея Брайънт издаде неясен звук на съгласие. Беше извадил носната си кърпа и се преструваше, че духа носа си.

— Не могат да се направят кой знае какви заключения — обади се O’Нийл. — Да, гърлото му е прерязано. Но водите на реката са го блъскали и подмятали, птиците са го кълвали. А и през лятото разлагането се ускорява.

— Къде е бил намерен?

— Близо до кораба „Белфаст“, недалеч от Лондонския мост. Но това още нищо не означава. Може да е бил хвърлен в реката от всяка точка между Ричмонд и Улуич.

— Имате ли представа колко време е престоял във водата?

O’Нийл наклони глава, очевидно пресмятайки нещо.

— Тялото се е носило по течението — предполагаемо една седмица, най-много десет дни, съдейки по състоянието му.

— Това не ни помага особено.

— Хитър начин да се отървеш от нечий труп — отбеляза O’Нийл. — Много по-лесно е, отколкото да го заровиш.

— Имаше ли нещо в джобовете му?

— Не, нито портфейл, нито телефон, нито ключове, нито часовник, нито дори носна кърпа.

— Значи не разполагате с нищо?

— Не, по-точно вие не разполагате с нищо. Мъртвецът вече си е ваш. И все пак, има нещо налице. Вижте китката му.

Хусейн си сложи латексовите ръкавици и се наведе над трупа. Усети лека сладникава миризма, за която предпочиташе да не мисли. Около лявата китка имаше пластмасова гривна. Тя внимателно я повдигна.

— Такива се носят в болниците.

— И ние си помислихме същото. На нея като че ли е написано името му.

Хусейн се наведе по-близо. Надписът беше избледнял и едва се различаваше. Прочете го наум буква по буква.

— Клайн — каза тя накрая. — Д-р Ф. Клайн.

Те зачакаха да дойде микробусът, мълчаливо наблюдавайки реката, която проблясваше на светлината на следобедното слънце. Дъждът беше спрял и по бледосиньото небе се носеха розови облаци.

— Ще ми се да не се беше случило в петък — въздъхна Брайънт.

— Такъв е животът.

— Всъщност това е любимият ми ден. За мен той е като бонус към уикенда.

Хусейн свали латексовите ръкавици. Замисли се за ангажиментите, които трябваше да отмени, за разочарованите лица на дъщерите си, за недоволството на Ник. Той щеше да се опита да го прикрие, което само щеше да влоши нещата. Едновременно с това тя прехвърляше в ума си списъка със задачи, които предстоеше да се изпълнят, подреждайки ги по важност. Винаги беше така, когато започваше ново разследване.

— Аз ще отида с микробуса до моргата, а ти ще трябва да разбереш кой е този д-р Клайн и от коя болница е тази гривна, ако въобще е болница. Ти нали я засне?

Брайънт й показа снимката в телефона си.

Според надписа на пластмасовата гривна рождената дата на д-р Клайн беше 18 ноември, но годината не се четеше. Виждаха се две букви и серия от трудно различими цифри под името, до които имаше нещо, което приличаше на баркод.

— Ще провериш в регистрите за изчезнали лица — продължи Хусейн. — Мъж на средна възраст, за чието изчезване е било съобщено в период от пет дни до две седмици, считано от настоящия момент.

— Ще ви се обадя, ако открия нещо.

— При всички случаи ми се обади.

— Разбира се.

Пластмасовата идентификационна гривна беше от болница „Крал Едуард“ в Хампстед. Брайънт се обади на номера им и след дълго прехвърляне от един отдел на друг най-накрая го свързаха със секретарката на медицинския управител. Тя му обясни с нетърпящ възражения тон, че трябва да отиде и да направи лично запитването си, преди да му дадат информация, отнасяща се за персонала или пациентите.

И така той се качи в колата и му се наложи да пълзи с нея по един хълм в най-натоварената част от деня, изнервен и потен от горещината. Сигурно щеше да стигне по-бързо, ако беше вървял пеша: може би трябваше да си купи скутер или мотоциклет, помисли си Брайънт. В кабинета на медицинския управител слаба жена с червен костюм внимателно прегледа служебната му карта и той отново обясни целта на посещението си, показвайки й снимката в телефона си.

— Предположих, че може би е на човек, който работи тук.

Жената му хвърли безизразен поглед.

— Тези гривни са за пациентите, а не за персонала.

— Разбирам. Извинете.

— Служителите носят ламинирани пропуски.

— Интересува ме конкретно тази гривна.

Тя го помоли да почака. Минутната стрелка на големия стенен часовник се премести напред. Целият плувнал в пот, Брайънт не можеше да се отърве от гледката на подутото тяло, което приживе беше принадлежало на мъж и което реката беше влачила безмилостно по пътя си. Жената се върна, държейки в ръка разпечатка.

— Пациентът е бил приет тук преди три години след нападение — каза тя и погледна в листа. — Разкъсвания. Прободни рани. Отвратителна история.

— Преди три години? — Брайънт се намръщи и каза почти като на себе си: — Тогава защо му е било да носи идентификационната си гривна от болницата?

— Всъщност пациентът е бил жена. Д-р Фрида Клайн.

— Имате ли адреса й?

— Адрес, телефонен номер.

В съзнанието на Хусейн сякаш проблесна лампичка.

— Защо това име ми звучи познато?

— Нямам представа. Да й се обадя ли?

— Да. Помоли я да дойде в моргата.

— За да идентифицира трупа? Дано да няма нищо против.

Хусейн чакаше пред залата за аутопсии на отдела по криминология, ядеше чипс и наблюдаваше Фрида Клайн, която вървеше след полицая по коридора без прозорци. Може би беше на възрастта на Хусейн, но по-висока. Беше облечена със сиви ленени панталони и бяло поло, а черната й коса беше вдигната високо. Движеше се бързо и леко, но Хусейн забеляза, че едва доловимо влачи крака си, подобно на ранена танцьорка. Когато жената се приближи, тя видя, че не носи грим и лицето й е бледо. Очите й бяха много тъмни и Хусейн улови изучаващия й поглед, който сякаш проникваше в нея.

— Д-р Фрида Клайн?

— Да.

Докато представяше себе си и Брайънт, Хусейн се опита да прецени настроението на жената. Тя си спомни какво й беше казал Брайънт, след като беше разговарял с нея: Д-р Клайн не изглеждаше особено изненадана.

— Може би гледката ще ви разстрои.

Жената кимна с глава.

— Разбрах, че на китката му е имало гривна с моето име.

— Да.

Моргата беше ярко осветена, вътре беше тихо и много студено. Усещаше се познатата миризма на мъртва плът и дезинфектант, която се полепваше по гърлото.

Те се изправиха до циментовата плоча. Тялото беше покрито с бял чаршаф.

— Готова ли сте?

Тя отново кимна. Един санитар прекрачи напред и отметна чаршафа. Хусейн не погледна към тялото, а се взря в лицето на Фрида Клайн. Изражението й остана непроменено, дори челюстта й не помръдна. Тя се вгледа внимателно и се наведе по-близо, без да мига. Очите й се спряха на зеещата рана на шията.

— Не знам — изрече тя накрая. — Не мога да кажа.

— Може би ще успеете да го разпознаете, ако видите дрехите, с които беше намерен.

Те бяха на един рафт, сгънати в прозрачни найлонови пликове. Един по един Хусейн ги свали за оглед. Просмукана с вода тъмна риза. Сиви панталони. Масивни кожени обувки, чиито връзки бяха сини и вързани с двоен възел. Хусейн долови слаба въздишка до себе си. За един кратък миг лицето на Фрида Клайн се промени, през него премина сянка и то сякаш замръзна. Тя сви леко дланта си, като че ли готова да се протегне и да докосне плика, в който бяха обувките. После се обърна към страховития труп и застана с изправен гръб, вперила поглед в него.

— Знам кой е — каза тя с тих и спокоен глас. — Това е Санди. Александър Холанд. Познах го по обувките.

— Напълно сигурна ли сте? — попита Хусейн.

— Познах го по обувките — повтори Фрида Клайн.

— Д-р Клайн, добре ли сте?

— Добре съм, благодаря.

— Имате ли представа защо е носил на китката си старата ви болнична идентификационна гривна?

Тя погледна Хусейн, после отново се втренчи в трупа.

— С него имахме интимна връзка. Преди доста време.

— Но вече не?

— Вече не.

— Разбирам — каза Хусейн с равен тон. — Благодаря ви. Сигурно не ви е лесно. Очевидно ще ни трябват всички подробности, които можете да ни дадете за господин Холанд. Както и повече данни за вас самата. Ще ви потърсим отново.

Фрида Клайн кимна леко. Хусейн имаше усещането, че тя се владее с усилие.

— Бил е убит, така ли?

— Както виждате, гърлото му е било прерязано. — Да.

След като записаха данните й и Фрида Клайн си тръгна, Хусейн се обърна към Брайънт.

— Има нещо странно в нея.

Брайънт беше гладен и му се пушеше. Той се полюшна на пръсти и на пети и накрая каза:

— Не може да й се отрече, че запази спокойствие.

— Реакцията й, когато видя обувките му — беше необичайна.

— В какъв смисъл?

— Не знам. Но трябва да я държим под око.

3

Когато сестрата на Александър Холанд отвори входната врата, Хусейн забеляза няколко неща едновременно. Че Елизабет Расън се готвеше да излиза: беше облечена с красива синя рокля, но още не си беше обула обувки и изглеждаше нервна, все едно я бяха прекъснали. Че в къщата имаше малко дете, което плачеше, а мъжки глас го успокояваше. Че тя беше висока, с тъмна коса и кокалесто тяло и че Брайънт, който беше точно зад нея, стоеше неподвижно и с изпъната стойка, сякаш беше войник на парад. Тя усети, че той е притаил дъх, чакайки я да изрече думите, които щяха да променят живота на тази жена.

— Елизабет Расън?

— Какво има? Моментът не е особено подходящ. След малко излизаме.

Тя погледна зад тях, надолу по улицата и изпусна недоволна въздишка.

— Аз съм главен криминален инспектор Сара Хусейн. Това е моят колега детектив Брайънт. — Двамата показаха служебните си карти.

В моменти като този гърлото на Хусейн се стягаше. Колкото и да се владееше и колкото и подготвена да беше, досега не беше успяла да приеме като рутинна част от работата си да погледне някого в очите и да му каже, че някой, когото обича, е мъртъв. Тя беше дошла тук право от моргата, където на една циментова плоча лежеше подутото и разлагащо се тяло на брата на тази жена.

— Полицаи? — каза недоумяващо жената. Очите й се присвиха. — По какъв въпрос?

— Вие ли сте сестрата на Александър Холанд?

— На Санди? Да. Какво му се е случило?

— Може ли да влезем?

— Защо? Нещо неприятно ли му се е случило?

Кажете го просто, ясно, без да го увъртате — така ги бяха учили в полицейската школа преди много години. И тя правеше точно това, когато случаят го изискваше — гледаше човека право в очите и му съобщаваше, без да трепне, че някой, когото е познавал и може би обичал, е починал.

— Съжалявам, но трябва да ви съобщя, че брат ви е мъртъв, госпожо Расън.

Изведнъж на лицето на Елизабет Расън се изписа объркване и чертите й се сгърчиха като на герой от комиксите.

— Много съжалявам за загубата ви — каза съчувствено Хусейн.

— Нищо не разбирам. Това е невъзможно.

Зад тях по тротоара се появи тичешком млада жена, отвори портата и влезе в предната градина. Конската й опашка се беше преметнала на една страна, а кръглите й бузи бяха пламнали.

— Извинявай, Лизи. В петък вечер автобусите се движат бавно. Дойдох възможно най-бързо.

Хусейн направи отривист жест и Брайънт пристъпи към младата жена, хвана я за ръката и я отведе навън.

— Тази вечер трябваше да излезем на вечеря с приятели — обясни с глух глас Лизи Расън.

— Може ли да вляза за малко?

— Казвате, че Санди е мъртъв?

Хусейн я заведе в дневната.

— По-добре седнете.

Но Лизи Расън остана права в средата на стаята. От привлекателното лице очите й гледаха с празен поглед. На горния етаж плачът на детето ставаше все по-силен и по-писклив — достатъчно пронизителен, за да счупи стъкло. Хусейн си представи сърдитото му, зачервено личице.

— Как е починал? Той беше здрав. Ходеше да тича почти всеки ден.

— Тялото на брат ви беше намерено по-рано днес в Темза.

— В Темза ли? Санди се е удавил? Но той беше добър плувец. И защо е бил в реката?

Хусейн замълча за момент, а после каза:

— Гърлото му е било прерязано.

Изведнъж плачът спря. Стаята се изпълни с тишина. Лизи Расън се огледа наоколо, сякаш търсеше нещо; празният й поглед минаваше по мебели, книги, семейни фотографии. После тръсна глава.

— Не — изрече тя с уверен глас. — Това не може да бъде.

— Знам, че това е ужасен удар за вас, но ще трябва да ви зададем някои въпроси.

— Гърлото му?

— Да.

Лизи Расън се отпусна тежко в един фотьойл, леко разкрачила дългите си крака. Изведнъж доби тромав и непохватен вид.

— Откъде знаете, че е той? Може да е някой друг.

— Беше идентифициран.

— Идентифициран? От кого?

— От д-р Фрида Клайн.

Докато говореше, Хусейн наблюдаваше лицето на Лизи Расън. Забеляза неволното потрепване, присвиването на устните й.

— Фрида? Миличкият Санди — отрони тихо тя, сякаш говореше на себе си. — Горкият, бедният Санди.

Те чуха бързи стъпки надолу по вътрешната стълба и след миг в стаята влезе едър мъж с открито лице и червеникава коса.

— Сигурно ще се зарадваш, че той най-после заспа. Шона ли беше отвън на входа? — избърбори той на един дъх, но видя Хусейн, видя потресения вид на жена си и млъкна.

— Санди е мъртъв. — Изричайки на глас злокобната вест, Лизи Расън сякаш едва сега повярва на случилото се. Тя вдигна длан към лицето си, притисна устата си, докосна бузата си.

— Тя казва, че гърлото му е било прерязано.

— Мили боже! — възкликна съпругът й. Той се подпря на стената за по-голяма сигурност. — Санди е бил убит?

— Тя твърди това.

Мъжът прекоси стаята, клекна до фотьойла, в който се беше отпуснала жена му, и хвана в огромните си шепи дългите й, елегантни длани.

— Сигурни ли са?

От гърдите й се откъсна глухо, гневно ридание.

— Фрида го е идентифицирала.

— Фрида?! Боже мой, Лизи.

Ръката му обгърна раменете й и синята рокля се нагъна. Очите й се пълнеха със сълзи, които се стичаха по бузите й.

— Да, знам. — Тя преглътна мъчително и избърса нос с китката си.

Едва сега той се обърна към Хусейн.

— Не трябва да вярвате на всичко, което онази жена ви казва. — Приятното му лице беше добило сурово изражение. — Впрочем, защо точно тя го е идентифицирала?

В стаята се появи Брайънт и застана до Хусейн. Тя усети миризма на цигари и разбра, че е пушил, преди да влезе. Той мразеше моменти като този.

— Съжалявам — отвърна Хусейн, — но има въпроси, които трябва да ви зададем и колкото по-скоро го направим, толкова по-добре за разследването.

Гледайки към семейство Расън, тя се запита дали осъзнаваха какво точно им говори. Брайънт вече държеше бележника си.

— Преди всичко, бихте ли ни казали пълното име на брат си, рождената му дата и настоящия му адрес, а също и кога го видяхте за последен път?

Когато си тръгнаха от дома на семейство Расън, се беше стъмнило, но все още беше топло и въздухът приятно галеше кожата им.

— Какво знаем до този момент? — попита Хусейн, качвайки се в колата.

Брайънт отхапа голямо парче от сандвича, който си беше купил. Риба тон с майонеза, помисли си Хусейн — той обикновено си вземаше такъв или пиле с песто.

— Знаем — продължи тя, без да изчака отговора му, — че Александър Холанд е бил на четиридесет и две години и че се е занимавал с преподавателска и научна дейност в областта на неврологията в университета „Кинг Джордж“. Върнал се е от Съединените щати преди две години след кратък престой там. Живеел е в апартамент недалеч от Каледониан Роуд.

Тя извади ключа, който Лизи Расън им беше дала.

— Знаем още, че е живял сам. Че не е имал постоянна приятелка, доколкото е известно на сестра му. Че го е видяла за последно преди единайсет дни, в понеделник, на девети юни, когато е изглеждал както обикновено. Че гърлото му е било прерязано от ляво на дясно, което предполага, че убиецът му е човек, който си служи с дясната ръка. И че тялото му е било намерено в Темза. Не е известно от кое място е бил хвърлен в реката. Предполага се, че е бил мъртъв поне от седмица, т. е. е убит в границите между десети юни или късно вечерта на девети и петък, тринайсети юни.

— Фатално число за някои — подхвърли Брайънт.

Хусейн не обърна внимание на репликата му.

— Знаем, че беше намерен в петък, на двайсети юни. И че по думите на сестра му е имал много приятели и никакви врагове. Последното очевидно не е вярно.

Хусейн протегна ръка и Брайънт й подаде сандвича си. Тя отхапа от него и му го върна. Телефонът й вибрираше в джоба, но тя не го извади: най-вероятно беше някоя от дъщерите й, а това щеше да я разсее и да я накара да се чувства виновна.

— Нещо друго? — продължи тя.

Те не харесват особено Фрида Клайн.

4

— Очаквах да видя нещо по-различно — въздъхна Брайънт.

— Изглежда, си разочарован — каза Хусейн.

Хусейн и Брайънт бяха в апартамента на Санди Холанд. Краката им бяха обути в калцуни, а на ръцете си бяха сложили латексови ръкавици.

— Мислех си, че ще има кръв — отвърна той. — Следи от борба. Но няма нищо такова. Жилището изглежда така, сякаш е излязъл по работа.

Хусейн поклати глава.

— Ако убиеш някого в собствения му дом, най-лесно е да го оставиш там. Опиташ ли се да изнесеш трупа, поемаш твърде голям риск.

— А не смятате ли, че може да е бил убит тук и след това убиецът да е почистил всичко?

— Възможно е — каза Хусейн, но в гласа й се прокраднаха нотки на съмнение. — Криминолозите ще кажат. На мен жилището ми изглежда непокътнато.

Двамата бързо обходиха апартамента. Той заемаше последните два етажа на сградата. Имаше дневна с два големи прозореца и тясна кухня в съседство, а също и малък кабинет; на горния етаж имаше спалня и тераса на покрива, която гледаше към покривите на други сгради и към строителни кранове.

Във всяка от стаите имаше лавици с книги. Брайънт извади един дебел том, отвори го и направи гримаса.

— Дали е изчел всичко? Не разбирам нито дума от текста.

Хусейн тъкмо щеше да му отговори, когато телефонът й иззвъня. Тя вдигна и Брайънт забеляза как по лицето й се изписа отначало раздразнение, после изненада, а накрая тревога.

— Да — каза Хусейн. — Да, тръгвам веднага.

Тя затвори телефона и постоя замислено. Като че ли беше забравила къде се намира.

— Лоши новини? — обади се Брайънт.

— Не знам — отвърна бавно Хусейн. — Отнася се за жената, която идентифицира трупа: Фрида Клайн. Регистрирана е в информационната система. Преди две седмици се е обадила за изчезнало лице.

— Александър Холанд?

— Не, за някой си Майлс Торнтън. Докато Софи проверявала обаждането, позвънили от кабинета на комисаря.

— На комисар Крофорд ли? Защо?

— Във връзка с разследването. И относно Фрида Клайн. Той иска да се срещне с мен. Веднага.

— Неприятности ли ни очакват?

Хусейн го погледна озадачено.

— Защо неприятности? Все още нищо не сме предприели.

— Искате ли да дойда с вас?

— Не, по-добре остани тук.

— Откъде да започна? Какво да търся?

Хусейн се замисли за момент.

— Докато обхождахме стаите, се огледах за мобилен телефон, компютър или портфейл, но не открих нищо такова. Ще провериш ли отново?

— Разбира се.

— До входната врата се е събрала поща. От нея ще разберем кога за последно си е бил вкъщи. И се опитай да поговориш със съседа и да разбереш кога го е видял за последен път.

— Добре.

— Криминолозите скоро ще дойдат. Знам, че не обичат да им се казва какво да правят, но на вратата на банята са окачени два халата. А в нощното шкафче има презервативи. Трябва да проверят чаршафите.

— Ще им напомня.

Детектив Софи Бърн се качи с Хусейн в колата и докато пътуваха край парка „Сейнт Джеймс“, я запозна с разпечатките, които беше приготвила. Хусейн се чувстваше като някой, който се явява на изпит, без да е успял да преговори изпитния материал. Тя не беше такъв човек и това я правеше неспокойна. Обичаше винаги да е подготвена.

В управлението я очакваха. Един униформен полицай мина с нея през охраната и двамата се качиха в асансьор, който ги отведе до етаж, където се влизаше с електронна карта. Там я пое една секретарка, която я заведе в кабинета на комисаря. В потока от дневна светлина Хусейн изведнъж осъзна на какъв висок етаж се намира. Почувства непреодолим импулс да се затича като дете към прозореца и да се полюбува на панорамната гледка към парка.

Докато гледаше към Крофорд, забеляза няколко неща едновременно. Усмихнатото му червендалесто лице. Униформата му. Огромното му бюро. Както и това, че на него нямаше нищо друго, освен една папка. Нямаше ли документи за разписване? Или беше твърде високопоставен, за да се занимава с това?

— Главен криминален инспектор Хусейн — изрече бавно и отчетливо Крофорд, сякаш се наслаждаваше на всяка произнесена дума. — Мисля, че отдавна трябваше да се запознаем с вас.

— Всъщност… — Хусейн не можа да измисли какво друго да каже.

— Горди сме, че в редиците си имаме старши офицер от вашата община.

— Благодаря, сър.

— А иначе откъде сте, Сара?

— От Бирмингам, сър.

Последва мълчание. Хусейн се загледа през прозореца. Слънцето грееше приятно. Тя изведнъж си представи колко хубаво би било да бъде навън и да се разхожда в парка в топлия летен следобед, вместо да стои тук.

— Този случай с Александър Холанд — обади се Крофорд. — Разкажете ми за него. — Той я покани с жест да седне на един стол пред бюрото му.

Хусейн му разказа как е намерено тялото му, в какво състояние е било, а също и за апартамента му.

— И сте се срещнали с Фрида Клайн?

— За кратко.

— Какво мислите за нея?

— Тя разпозна трупа. На китката на Холанд беше нейната болнична идентификационна гривна.

— Това звучи доста странно.

— Преди време са имали интимни отношения.

— Чувал съм за хора, които носят нечии пръстен, но това…

— Имам намерение пак да говоря с нея.

— Какво всъщност знаете за Фрида Клайн?

— Само това, което една от моите сътруднички ми разказа по пътя за насам. Името й ми се струваше познато, но не можех да се сетя откъде. Сега разбирам, че това е онази психотерапевтка, която помогна за намирането на малкия Матю Фарадей преди няколко години и която беше разкрила как е било извършено онова убийство в Дептфорд. Беше успяла да се добере и до убийците в делото, което таблоидите нарекоха „Къщата на ужасите в Кройдън“.

— Не бива да вярвате на всичко, което пише във вестниците.

— Просто се придържам към факти, изложени в полицейските архиви. Нали е сътрудничила на полицията в споменатите случаи?

— Има разлика между „сътруднича“ и „сътруднича“ — изсумтя Крофорд.

— Не ви разбирам.

— Нали знаете как става — каза той. — Когато се получат добри резултати, всеки се втурва да изтъкне своя принос. А и на вестниците им харесва историята за някаква си психотерапевтка, която се появява в полицията и започва да ни обяснява как да си вършим работата.

— Единственото, което съм чела за нея във вестниците, е, че я обвиняваха за нещо, но не мога да си спомня какво точно беше.

— Не знаете и половината от цялата истина — изрече мрачно Крофорд.

Отново настъпи пауза.

— Извинете — прекъсна мълчанието Хусейн, у която започваше да се надига раздразнение. — Може би не успявам да следя мисълта ви, но не ми е ясно какво намеквате.

Крофорд се наведе напред и с връхчетата на пръстите си побутна папката към нея.

— Това е другата папка с информация за Фрида Клайн — каза той. — Моята папка. Можете да я вземете. — Комисарят стана и отиде до прозореца. — Но мога да ви направя резюме. — Той обърна лице към нея и Хусейн забеляза, че на него е изписан гняв. — Ето какво, Сара… Мога ли да ви наричам Сара?

— Разбира се, сър.

— Когато ми се обадиха и ми съобщиха, че е бил намерен труп и че Фрида Клайн го е идентифицирала, реших, че този път ще се информирам кои са поели разследването и ще ги предупредя навреме. Вие вече сте се срещнали с Клайн и вероятно сте я възприели като разсъдлива и компетентна лекарка…

— Всъщност аз…

— Но тя не е. Казвате, че сте чели за нея във вестниците. — Крофорд пристъпи напред и потропа с пръсти по бюрото. — Ще ви разкажа онова, което не го пише във вестниците. Знаете ли, че тя уби една млада жена?

— Убила я е?

— Намушка я с нож. Преряза й гърлото.

— Повдигнаха ли й обвинение?

— Възприеха го като акт на самозащита. Клайн дори не си призна, че именно тя го е извършила. Твърдеше, че го е извършил Дийн Рийв, похитителят на децата в случая „Фарадей“.

Хусейн сбърчи чело.

— Дийн Рийв? Но нали той се самоуби? Обеси се преди полицията да го залови.

— Точно така. Но ето това е истинската Фрида Клайн. Тя живее по свои собствени правила. Втълпила си е, че Дийн Рийв е жив, а обесилият се под моста е неговият еднояйчен близнак. Пълен абсурд! Още нещо: всички говорят за това, че благодарение на Клайн са били намерени малкият Матю Фарадей и отвлеченото преди години момиче. Но никой не говори за младата жена, която Клайн изложи на риск и която в крайна сметка загуби живота си.

— По какъв начин Клайн я е изложила на риск?

— Моля? — Крофорд като че ли се затрудни да отговори. — Не си спомням подробностите. Всичко е описано в папката. Има случай, при който Клайн беше арестувана за хулиганство. Това се случи преди няколко години, когато предизвика скандал в ресторант в Уест Енд и нападна един от посетителите.

— Осъдиха ли я?

— По неясни за мен причини не й бяха повдигнати обвинения — отвърна Крофорд. — Той почука с пръст по папката. — Но тук всичко е описано.

— Тя още ли е на щат като сътрудник на полицията?

За бога, не, разбира се. Аз лично се погрижих за това. Чух, че наскоро била в Съфолк, където по своя инициатива разследвала някакво изнасилване. Хвърляла обвинения наляво и надясно, а мъжът, когото обявила за изнасилван, накрая също бил убит. Ето това се опитвам да ви кажа, Сара: там, където се появи тази жена, винаги се случват беди и биват убити хора. Единственото хубаво нещо около жалкото й разследване е, че този път е създала грижи на колегите в Съфолк, а не на нас.

— Изнасилване? Тя ли е била изнасилена, или е разследвала нечие изнасилване? — поинтересува се Хусейн.

— И двете, доколкото разбрах. Всичко е завършило с убийството на двама души — типично за случаите, в които се намесва д-р Клайн.

Хусейн протегна ръка към папката и я взе.

— Съжалявам, но искам да съм наясно с нещата — каза тя. — За какво всъщност става дума? Твърдите, че тази жена е объркана и заблудена, или я обвинявате, че целенасочено причинява проблеми? Или може би имате някакви подозрения спрямо нея? Или… какво по-точно?

— Сигурен съм, че в хода на разследването ще искате да разговаряте с определени хора. Смятам да ви свържа с един експерт в областта на психологията, който е наш щатен сътрудник — Хал Брадшо. Той отдавна споделя моите съмнения относно нейната компетентност, имаха някакви професионални търкания и ето че накрая къщата му беше подпалена и изгоря до основи. Но той благородно й прости.

— Нима твърдите, че освен всичко друго Фрида Клайн е и пироман?

Крофорд разпери длани, демонстрирайки безпомощна невинност.

— Нищо не твърдя — възрази той. — Аз съм само един полицай. Боравя с факти и доказателства, а във въпросния случай фактите сочат, че там, където е замесена Фрида Клайн, настъпва хаос. Каква точно е нейната роля, е трудно да се каже. Както вероятно ще установите, Фрида Клайн има много странно обкръжение. Как се случват тези неща, на мен самия не ми е ясно, но те наистина се случват и продължават да се случват.

— А докато е сътрудничила на полицията, с кого е работила? — попита Хусейн.

— Вижте, тя е хитра и интелигентна. Работеше с един от нашите главни криминални инспектори — Малкълм Карлсън. Той се поддаде на влиянието й и тя се възползва от това.

— Поддал се е на влиянието й? Имало ли е нещо между тях?

— Крофорд направи гримаса.

— Не казвам, че е имало, и не казвам, че не е имало. Не знам нищо и не искам да спекулирам. Мога единствено да кажа, че Мал Карлсън изгуби способността си реално да преценява нещата. Но вие сигурно ще поискате лично да се срещнете с него. Длъжен съм да ви предупредя, че не бива да му се доверявате напълно, когато разговорът е свързан с Фрида Клайн.

— Хусейн хвърли поглед към папката. — Възможно е Фрида Клайн да няма нищо общо със случая. Крофорд заобиколи бюрото и помогна на Хусейн да се изправи.

— Възможно е и да попаднеш на място, пълно с акули, и те да не те изядат — подхвърли той. — Но е по-сигурно да си в клетка.

Хусейн се усмихна на остроумната метафора и каза:

— Тя е просто свидетел.

— Предупредените винаги имат тактическо предимство — заключи Крофорд. — А ако тя ви създаде някакви грижи, помнете, че аз стоя плътно до вас.

5

— Какво имаме? — Хусейн погледна към екипа от мъже и жени в стаята за съвещания.

Какво имаме? Тя винаги използваше тази фраза в началото на поредното разследване, когато очертаваха параметрите му и преди да се заемат с детайлите, които впоследствие щяха да изградят цялостната картина на престъплението.

— Може ли аз да започна? — каза Брайънт. — Жертвата е Александър Холанд. Той е… — Брайънт погледна в разпечатката пред себе си — … професор по когнитивна наука[4] в университета „Кинг Джордж“ в Лондон.

— Какво ще рече това? — попита Крис Форчън. Той беше нов в екипа; Хусейн забеляза, че енергично дъвче дъвка и едното му коляно подскача нервно. Вероятно се опитваше да откаже цигарите.

— Ще рече, че е по-умен от нас. По-точно, бил е по-умен. Лятната ваканция в университета е започнала на шести юни, което обяснява защо никой не е забелязал отсъствието му. Въпреки че системата е отчела, че една жена… — Брайънт погледна в бележника си, — … някоя си д-р Елисън е позвънила в полицията, за да съобщи, че е изчезнал. Не е ясно защо е била разтревожена. От началото на ваканцията са били изминали само няколко дни, но тя е била озадачена, че той не я е потърсил.

— Д-р Елисън?

— Да. Продължавай.

— Сравнително отскоро е бил назначен на тази работа. Мястото е било открито специално за него. Преди осемнайсет месеца се е завърнал от Съединените щати, където е работил в продължение на две години.

— Защо? — попита Хусейн.

— Моля?

— Защо се е върнал?

— Не знам.

— Продължавай.

— Бил е на четиридесет и две години. По-рано е бил женен за някоя си Мария Локхарт, но са се развели преди осем години.

— Къде е тя сега?

— Живее в Нова Зеландия с новия си съпруг. Но не е посещавала Лондон наскоро, за да убие бившия си съпруг. Той няма деца. И двамата му родители са починали. Има една сестра. Срещнахме се с нея.

Хусейн си спомни шокираната жена в синя рокля, която кършеше ръце и поклащаше невярващо глава.

— Поддържал ли е интимна връзка с някого?

— Не ни е известно.

— Софи — Хусейн кимна към младата жена, която седеше с изправен гръб и изглеждаше притеснена. — Разкажи ни какво беше открито в апартамента му.

Докато Софи говореше, Хусейн слушаше внимателно. Александър Холанд отдавна не беше обитавал жилището си, но атмосферата в него се беше запазила. Очевидно е обичал да готви — кухненските съдове бяха скъпи и си личеше, че са били употребявани. В шкафовете грижливо бяха подредени всякакви подправки, както и готварски книги. Явно е обичал да си пийва. В контейнера за стъклени отпадъци под стълбището бяха изхвърлени множество празни бутилки от вино, а в кухнята имаше солиден запас от същите, но неотваряни, както и няколко бутилки уиски. Обичал е спорта, съдейки по ракетите за тенис и скуош, анцузите за джогинг и няколкото чифта маратонки. Бил е конте: на закачалките в гардероба висяха скъпи ризи и сака. Обичал е изкуството — по стените имаше картини, а в спалнята му бяха окачени две графики. Бил е сексуално активен: в нощното му шкафче имаше презервативи.

— Вероятно сексуално активен — поправи я Хусейн.

На вратата на банята бяха закачени два халата един мъжки и един по-малък, очевидно дамски — и дамският беше обличан от няколко различни жени. В шкафчето имаше достатъчно четки за зъби, парацетамол и вода за уста. Четял е много, най-вече книги, свързани с работата му.

— Прави впечатление липсата на някои обичайни неща — отбеляза Софи Бърн. — Няма паспорт, нито портфейл, нито компютър, нито мобилен телефон.

— А ключове?

— Комплект ключове в купа до входната врата. Както и ключове, които не са от апартамента му.

— Може би са на сестра му.

— В момента проверяваме.

— Някаква кореспонденция?

— Не — но вероятно е била в компютъра му, а той липсва.

— Предполагам, че можем да я получим от сървъра му. Или пък има компютър в кабинета си в университета. Ще трябва да проучиш това, Крис.

— Разбира се. — Крис задъвка още по-енергично дъвката си.

— На бюрото му имаше бележник — продължи Софи Бърн. — Но вътре има главно списъци със задачи за изпълнение и с неща за пазаруване. Написан е и нещо като график, с дати и часове, отбелязани със звездички. Озаглавен е със съкращението „СКЛ.“.

— „СКЛ.“?

— Да.

— Добре. А телефонните му обаждания? Имаш ли някаква информация, Глен?

— Да — отвърна Брайънт със задоволство, изкашля се и взе снопче листи, прихванати с телбод. — Както знаем, мобилният му телефон липсва. Но разполагаме с разпечатка на обажданията му за период от шест месеца назад.

— И?

— Повече от една трета от всички обаждания са до един и същи телефонен номер.

— И чий е този телефонен номер? — попита Хусейн, която вече се досещаше за отговора.

— На Фрида Клайн.

— Ще свикате ли пресконференция? — попита Брайънт Хусейн след съвещанието.

— Утре.

— Ще я извикаме ли да присъства?

— Д-р Клайн ли? Засега не. Първо искам да разговарям с двама души.

След малко се сети за нещо, което я тревожеше.

— Когато името на Фрида Клайн за първи път се появи в системата, то беше заради обаждането й за изчезването на някой си Майлс Торнтън. Можеш ли да провериш това?

— Заповядайте, влезте — каза той, стискайки здраво ръката й.

Хал Брадшо беше с боси крака, косата му беше артистично разрошена, а очилата му — с дълги и тесни правоъгълни рамки, през които се виждаше само част от очите му. Може би това беше търсен ефект. Той я поведе към кабинета си — светла, пълна с книги стая, с поставени в рамка дипломи над бюрото, с негова снимка, на която се ръкуваше с известен политик, и дълъг диван, на който с жест я покани да седне. Тя се настани в единия му край, а той се разположи близо до нея. От него се носеше лек дъх на сандалово дърво.

— Благодаря ви, че се съгласихте да се видим, д-р Брадшо. Особено в неделя.

— Всъщност съм професор. Съвсем отскоро — поясни той скромно, усмихвайки се. — Очаквах ви.

Тя вътрешно се учуди.

— Предполагам. Нали ви се обадих, за да си уговорим среща.

— Не, имам предвид, че ви очаквам от момента, в който научих, че тя е намерила трупа на приятеля си. На бившия си приятел.

— Мога ли да ви попитам как разбрахте за това?

Брадшо повдигна леко рамене.

— Това е част от уговорката ни за сътрудничество.

— С полицията ли?

— Точно така — отвърна той. — Те ме държат в течение на всичко случващо се. Лично комисарят ми се обади във връзка с този инцидент.

— Всъщност трупът на Александър Холанд не беше намерен от д-р Клайн. Тя беше тази, която го идентифицира.

— Да, да — отвърна Брадшо, сякаш без да обръща внимание на казаното. — Желаете ли чай? Или кафе?

— Не, благодаря. Тук съм, защото комисар Крофорд сметна, че ще е ми е от полза да получа странична информация за д-р Клайн.

Хубавото лице на Брадшо стана тъжно и замислено.

— Ще направя каквото мога.

— Прочетох папката, която ми даде комисарят. Да започнем ли със случая „Дийн Рийв“?

— Дийн Рийв е мъртъв.

— Знам, но…

— Но Фрида Клайн е убедена, че той все още е жив. И… — той се наведе към Хусейн, — че се разхожда на свобода и я преследва.

— Знаете ли защо си мисли така?

— Написал съм книга на тази тема.

— Бихте ли ми обяснили накратко?

— Хората като нея — умни, речовити, невротични, самокритични и отстояващи позициите си, могат да развият синдром, който в психологията е известен като нарцистична заблуда[5].

— Искате да кажете, че тя си измисля разни неща?

— Личност като Фрида Клайн изпитва потребност светът да се върти около нея и е неспособна да си признава грешките и провалите, нито пък да поема отговорност. Може би не знаете, но Дийн Рийв уби една стажантка в резултат на нейната необмислена намеса.

— В документацията по делото прочетох, че млада жена на име Кати Рипън по всяка вероятност е била убита от Дийн Рийв.

— Тя компенсира очевидната си вина със самозаблудата, че той все още е жив и я преследва. Така Клайн превръща себе си в мишена и жертва, в герой на събитията, вместо да си даде ясна сметка за последиците от собствените си действия.

— И все пак, именно тя е спасила Матю Фарадей.

— Тя обича да се намесва в хода на някое разследване, след което обира лаврите. Но това не е необичайно, просто е още един симптом на нейната нарцистична обсебеност. Вероятно знаете за онова клето младо момиче, Бет Кърси, което тя уби?

— Прочетох, че Бет Кърси е била с психическо заболяване и че е било случай на самоотбрана.

— Да. Но Фрида Клайн не твърди същото, нали? Тя казва, че не е убила Бет Кърси при самоотбрана или по някаква друга причина. Започвате ли да схващате нейния модел на мислене и поведение?

Разбирам какво се опитвате да ми внушите. Но може би тя казва истината — възрази Хусейн.

— Брадшо повдигна вежди.

— Сара — започна той. — Може ли да ви наричам Сара? — Също като комисаря, помисли си Хусейн с раздразнение и не си направи труда да му отговори. — И така, Сара, Клайн вероятно смята, че казва истината. Нейната версия за истината. Аз съм толерантен човек и съм склонен да проявявам разбиране. — Той направи пауза, очаквайки реакцията на Хусейн, но тя си замълча. — Дори когато имам всички основания да мисля, че Клайн подпали къщата ми.

— Нямате доказателства за това.

— Знам, каквото знам.

— Защо би го направила?

— Може би защото аз съм това, което тя самата иска да бъде, но не е. Спечелил съм си нужното уважение, а нея това я дразни.

— Подпалила е къщата ви от професионална завист?

— Това е моята хипотеза.

— Какво се опитвате да ми кажете, д-р Брадшо?

— Професор Брадшо. Опитвам се да ви кажа да бъдете предпазлива и много да внимавате. Тя може да бъде много убедителна. Освен това се е заобиколила с хора, които подхранват чувството й за собствена значимост. Вероятно ще се срещнете с някои от тях. Но тя не само е ненадежден свидетел. Тя е опасна. Преди година и половина беше разследвала на своя глава някакво изнасилване и двама души бяха убити. Освен това преди време беше арестувана за нападение над друг психотерапевт — може би и в негово лице е виждала конкурент. Как мислите?

— Не й е било повдигнато обвинение.

— Според мен нейното нарцистично разстройство се задълбочава. Не бях изненадан, когато научих, че приятелят й е бил намерен мъртъв.

— За какво намеквате?

— Само искам да знаете с кого си имате работа, Сара.

— С опасна подпалвачка и фантазьорка, която може би е убила няколко души, така ли? Наистина ще внимавам.

Брадшо се намръщи, сякаш долови нещо подозрително в тона й.

— На чия страна сте, Сара?

— Не знаех, че става дума за вземане на страна.

— На комисаря едва ли ще му хареса, ако пренебрегнете предупрежденията му.

Хусейн си спомни червендалестото лице на комисар Крофорд. Спомни си и тъмните очи на Фрида Клайн, мълчаливото й присъствие и едва доловимото потрепване на лицето й, когато застана до мъртвото тяло в моргата.

— Благодаря ви за отделеното време — каза тя и се изправи.

На вратата Брадшо докосна ръката й.

— Ще се срещнете ли с Малкълм Карлсън?

— Може би.

— Все пак той и Клайн са работили заедно.

— Казвате го така, сякаш е нещо лошо.

— Той се сдуши с нея.

— Това звучи още по-зле.

— Сама ще прецените.

— Какво бих могъл да кажа? — въздъхна главен криминален инспектор Карлсън. — Тя ми беше безценен сътрудник, а освен това с нея сме близки приятели.

— А познавахте ли Александър Холанд?

— Санди — изрече сдържано Карлсън, без да отмества поглед от нея.

— Да.

— Може би знаете, че той е бил убит?

Карлсън беше видимо шокиран. Той погледна настрани, опитвайки се да се овладее. След това започна да й задава въпроси и Хусейн трябваше подробно да му обясни за откриването на трупа, за състоянието му, за пластмасовата идентификационна гривна на китката му с името на Фрида Клайн, както и за посещението на Фрида в моргата. Карлсън седеше наведен напред и слушаше съсредоточено.

— Можете ли да ми кажете нещо за връзката му с д-р Клайн? — попита го тя.

— Не много.

— Но нали казахте, че с нея сте близки приятели?

— Фрида е изключително дискретна. Тя не говори за подобни неща. Те скъсаха преди повече от година, това е единственото, което мога да ви кажа.

— Кой прекрати връзката?

— Ще трябва да попитате Фрида.

— Виждали ли сте го оттогава?

Карлсън се поколеба.

— Два-три пъти — отвърна неохотно той. — За кратко.

— Той беше ли разстроен заради прекратяването на връзката им?

— И за това ще трябва да попитате Фрида. Аз не мога да коментирам.

— Извинете, но отговорът ви е незадоволителен — каза троснато Хусейн.

— Имам предвид, че наистина нищо не знам. Фрида никога не би споделила такова нещо с мен.

— Комисар Крофорд смята, че д-р Клайн не е човек, на когото може да се има доверие; нещо повече: той е убеден, че тя е опасно нестабилна.

— Виж ти!

— Той ви е началник.

— Да. Вие сама ще трябва да прецените.

— Смятам да го направя. А д-р Брадшо… — Тя млъкна за момент и се усмихна вътрешно. — Извинете. Професор Брадшо има още по-крайно мнение за нея.

— Не сте си губили времето!

— Не знаете нищо, което би ми помогнало, така ли?

— Абсолютно нищо.

Тя тръгна да излиза, но се спря.

— Имате ли представа какво може да означава съкращението „СКЛ.“?

Карлсън се замисли за момент.

— Може би означава „Складовете“.

— Какво е това?

— Клиника по психотерапия.

— Д-р Клайн свързана ли е по някакъв начин с нея?

— Тя работи там в определени дни от седмицата. Освен това е член на Съвета на директорите.

— Благодаря.

Детектив Ивет Лонг я придружи до изхода, като през цялото време й хвърляше сърдити погледи, все едно Хусейн я беше обидила с нещо.

На излизане от управлението й се обади Брайънт.

— Лицето, за чието изчезване д-р Клайн е съобщила в полицията.

— Да?

— Майлс Торнтън. Бил е неин пациент.

— По-конкретно?

— Не е бил от редовните пациенти — ту е идвал на терапевтичните сеанси, ту не се е появявал. Напоследък повечето пъти е отсъствал, защото е бил настанен в болница за няколко седмици. Психичноболен е и лекарите смятат, че представлява опасност както за себе си, така и за околните. Сега обаче е изчезнал. Или поне не са го виждали от известно време. Близките му не са особено разтревожени: казват, че той често бяга от вкъщи.

— Но д-р Клайн е съобщила, че е изчезнал.

Настъпи кратка пауза. Хусейн си представи как Брайънт дъвче замислено връхчето на палеца си.

— Какво общо има това? — попита той накрая.

— Вероятно няма нищо общо. Но не ти ли се струва странно, че тя е заобиколена от страдание, болка и насилие? Брадшо би казал, че това е доказателство за нейната нарцистична заблуда.

— Моля?

— Няма значение. Това разследване започва да изобилства от доктори и професори.

6

Клиника „Складовете“ се разминаваше с представата на Брайънт за медицинско заведение. С нейната облицовка от чам, метал и шлифовано стъкло тя приличаше по-скоро на център по изкуствата, из който развеждат ученически групи в свободен от занятия ден. А и жената, с която беше разговарял по телефона предишния ден, Паз Алварес, по нищо не приличаше на мениджър. Черноока, облечена с пъстри дрехи, тя изглеждаше по-скоро като танцьорка на фламенко или гадателка.

Брайънт й беше казал, че ще дойде, за да проведе разговор за Фрида Клайн, и тя го гледаше подозрително. При Рубен Макгил в момента имаше пациент. Налагаше се да почака.

Брайънт се разположи в офиса на Паз. Когато говореше по телефона, тя беше съвсем различна — смееше се, флиртуваше, убеждаваше, заповядваше. След като затвореше телефона, поглеждаше наоколо и лицето й добиваше мрачно изражение. Брайънт се опита да завърже разговор. Познава ли Фрида Клайн? Естествено. Отдавна ли я познава? От няколко години. Често ли я вижда? Когато идва в клиниката. Това често ли се случва? Паз само повдигна рамене.

Той престана с въпросите и хвърли поглед на стаята. На стената имаше тъкано пано, а всяка свободна повърхност беше заета от малки скулптури и метални украшения. Един мъж се появи на вратата и погледна към Паз, а тя кимна към Брайънт. Той се изправи.

— Д-р Макгил?

— Елате с мен.

Брайънт тръгна с Макгил по коридора, след което двамата влязоха в стая, която имаше спартански вид: една абстрактна репродукция на стената и две дървени кресла едно срещу друго.

— Мислех, че тук ще има диван за терапевтични сеанси — обади се Брайънт.

Макгил не се усмихна на репликата му, само го покани с жест да седне в едното кресло, а той се настани в другото. Макгил не отговаряше на представата на Брайънт за лекар със солидна практика. Носеше маратонки, сиви платнени панталони и избеляла синя риза, а гъстата му прошарена коса беше отметната назад. Когато хората се срещат със служители на полицията, обикновено изглеждат нервни и притеснени. Понякога стигат дори до конфликт. Макгил не каза нищо, просто беше отегчен.

— Тук съм във връзка с разследването на убийството на Александър Холанд — започна Брайънт.

— Аз го познавах като Санди — каза Макгил. — Името Александър ми звучи странно, сякаш говорим за друг човек. Не мога да повярвам, че това се е случило. Ужасно нещо, особено за Фрида.

— Познавахте го, така ли? — продължи Брайънт.

— Да, разбира се. Запознахме се преди няколко години.

— Чрез Фрида Клайн?

— Точно така. Те имаха интимна връзка, която приключи преди известно време.

— Търсим хора, които са го познавали добре. Като например д-р Клайн.

— Не разбирам. Защо не говорите лично с нея?

— Шефката ми ще се срещне с д-р Клайн днес следобед. Но попаднахме на вашето име.

— По какъв начин?

— Фрида Клайн е психоаналитик. Но вие сте били неин психоаналитик. Какво значи това?

Макгил леко се развесели и това подразни Брайънт.

— Какво ли? Означава, че тя идваше на сеанси при мен няколко пъти седмично. Но това беше преди много години.

— Нищо не разбирам — каза Брайънт. — Нормално ли е да бъдеш анализиран от някого, който ти е приятел?

Макгил махна нетърпеливо с ръка.

— Когато се обучаваш да бъдеш психотерапевт, първо ти самият трябва да се подложиш на психотерапия.

— Защо?

Строгото изражение на Макгил леко се смекчи.

— Това е добър въпрос — каза той. — Може би основната причина е тази, че когато дойде моментът ти самият да се подложиш на терапевтични сеанси, вече си изразходвал толкова време и средства, че се очаква да бъдеш добър и послушен „пациент“ и да не задаваш безсмислени въпроси за старите светила в областта на психоанализата или за ефикасността на това, което практикуваме. Освен това е полезно да се справиш с някои от собствените си проблеми, за да не те затормозяват, когато започнеш да работиш с пациенти. — Той отново се намръщи. — С нея се сприятелихме по-късно. Първо бях неин психотерапевт, после я наех на работа в клиниката и чак след това станахме приятели.

— И чрез нея се запознахте с Александър Холанд. — Да.

— Те са били двойка.

— Да.

— А после са се разделили.

— Да.

— Знаете ли защо?

Макгил скръсти ръце на гърдите си. Брайънт усети неговата резервираност.

— Сигурно имате приятели.

— Естествено.

— Когато прекратят връзката си с някого, знаете ли истинската причина за това?

— Да, в повечето случаи. Или единият е изневерил, или често са се карали, или някой от двамата се е отегчил.

— Е, аз не знам защо се разделиха.

— Знаете ли кой от двамата е сложил край?

Макгил отпусна ръцете си.

— Защо се интересувате от всичко това? Вие като че ли ме разпитвате за Фрида, а не за Санди.

— Холанд е бил убит. Искаме да знаем какво се е случвало в живота му.

— Фрида е прекратила връзката им.

— Знаете ли защо?

— Тя е твърде независима. Може би се е почувствала прекалено обвързана. Нямам представа.

— Той как прие раздялата?

— Вие как мислите? Не беше щастлив.

— Как го показваше?

Макгил сви рамене.

— Просто не беше щастлив. Оплакваше се. Опитваше се да я накара да размисли.

— Заплашваше ли я? Проявяваше ли агресия?

— Не знам за подобно нещо.

— Разговаряхте ли с него, след като връзката им приключи?

— Един-два пъти.

— Защо?

— Може би се е надявал чрез мен да успее да се сближи отново с Фрида.

— Какво беше държанието му?

— Държанието му? — Макгил се усмихна. — Полицаите и адвокатите много обичат да използват тази дума… На всички ни се е случвало. Най-безнадеждното нещо в света е да накараш някого да те заобича отново.

Брайънт извади фотокопие от папката си и го плъзна по масата.

— Това говори ли ви нещо?

Макгил се взря в листа, на който се виждаха колонките от дати и часове, които Санди беше написал под съкращението „СКЛ.“.

— Абсолютно нищо.

— Логично е да предположим, че съкращението „СКЛ.“ означава „Складовете“. — Макгил не реагира. — Ако е така, за какво, според вас, биха могли да се отнасят тези дати и часове?

— Не се сещам.

— Дали не са датите и часовете, когато д-р Клайн работи тук?

— Ще трябва да проверя.

— Благодаря ви.

— Би било по-лесно, ако попитате Фрида.

— Ще направим и това. — Брайънт надзърна в бележника си. — Още нещо. Името Майлс Торнтън познато ли ви е?

— Да. — Макгил застана нащрек. — Той е наш пациент. По-точно беше.

— В полицията е било съобщено за неговото изчезване.

— Да.

— Защо?

— Защото престана да посещава предвидените за него терапевтични сеанси.

— Сеансите му при д-р Клайн?

— Да.

— Защо това толкова ви е разтревожило? Предполагам, че много от пациентите пропускат сеансите си.

— Това какво общо има със смъртта на Санди?

Брайънт, който не знаеше отговора на този въпрос, изчака мълчаливо обяснението на Макгил.

— Майлс Торнтън е млад мъж с психическо разстройство. Може би изобщо не трябваше да го приемаме тук — лечението в психиатрична болница би било по-подходящо за него. За известно време беше приет в психиатричното отделение на една многопрофилна болница и когато го изписаха, той реши, че ние — и по-специално Фрида — сме го измамили. Майлс е в състояние да проявява агресия, на моменти е много объркан и губи реална представа за нещата. Ето защо когато изчезна… — Макгил отново сви рамене, — това доста ни обезпокои. Бяхме длъжни да съобщим в полицията.

— Разбирам. — Брайънт се изправи. — Моля да ме уведомите за този списък. Разчитам на вас. Има ли други в клиниката, с които бих могъл да разговарям?

— Вече се запознахте с Паз. Тук е и Джак Дарган, който преди беше специализант на Фрида, а сега работи при нас. Но те едва ли ще ви кажат нещо по-различно.

Брайънт го изгледа неодобрително.

— Оставете на нас да преценим.

Джак Дарган беше млад мъж, облечен в ярки цветове. Самият Брайънт не обичаше да се набива в очи и независимо дали беше на работа, или почиваше, носеше дрехи в приглушени тонове, чиито отделни части можеха да се съчетават. Но мъжът, който влезе в стаята, носеше фино изплетен жълт пуловер с остро деколте, под което се виждаше небесносиня тениска, а панталоните му бяха широки и приличаха на долнище на пижама. Може би психотерапевтите се обличаха по този начин, когато приемаха пациенти. Косата му също беше екстравагантна — кафяво-оранжева на цвят с вълнообразен кичур по средата, през който той енергично прокарваше длан, щом чуеше поредния въпрос. Джак Дарган не можеше да седи спокойно, въртеше се насам-натам и за Брайънт беше трудно да се съсредоточи върху отговорите му, но беше ясно, че през цялото време казваше не. Не, той не знаеше подробности за прекратяването на връзката между Фрида Клайн и Александър Холанд; не, не го беше срещал, откакто Фрида беше скъсала с него — с изключение на един-два пъти, когато го беше зърнал от разстояние (тук той плъзна поглед встрани); и не, той нямаше какво да добави към казаното от Рубен Макгил за Майлс Торнтън.

— Александър Холанд често ли идваше в „Складовете“?

Джак захапа кокалчетата на пръстите си и присви очи.

— Не.

— Виждали ли сте го някога гневен, или да се държи агресивно?

— Агресивно? Не, нищо такова не съм виждал.

— Проявявал ли е гняв?

— Не мога да повярвам, че това се е случило — каза Джак.

— Беше ли гневен?

— Не знам. Беше разочарован — както всеки човек, чиято интимна връзка се е провалила. На всички ни се е случвало.

— До каква степен беше разочарован?

— Беше загубил Фрида.

— Нямате ли какво друго да ми кажете, така че да помогнете на разследването? Нали си давате сметка, че в случая не става въпрос за някого, който си е хвърлил фаса на улицата. Човек, когото сте познавали, е бил убит.

— Наясно съм с това. Ужасно съжалявам и съм потресен от случилото се. Но не мога да се сетя за нищо, което би ви било от полза. Трябва да попитате Фрида.

Всички казваха едно и също: попитайте Фрида.

— Сигурно ви е трудно — каза Хусейн.

Фрида наливаше чай и като че ли не чу репликата.

Тя постави подложка на масата пред Хусейн и сложи върху нея керамична чаша чай. После отпи глътка от своята чаша.

— В какъв смисъл?

— С Александър Холанд сте били твърде близки, а…

— Може ли да го наричате Санди? Никога не съм го наричала Александър. Звучи ми като име на непознат.

— Разбира се. Със Санди сте били твърде близки, а ето че някой го е убил.

— Забелязала съм — отвърна Фрида, — че когато се случи нещо, хората се стремят да станат част от него. Ако някого го сполети житейска трагедия, останалите искат да откъснат частица от нея за себе си, сякаш тя се е случила и на тях. Случилото се със Санди не е моята трагедия. Тя е на Санди и на семейството му. По-реалистично е да се каже, че съм дълбоко потресена от това, което се случи с него.

— Това звучи доста безсърдечно.

— Съжалявам, но не умея да роня сълзи пред другите. — Тя млъкна за момент, а после добави: — Знам, че вероятно ви изглеждам коравосърдечна. Но както е известно, хората изживяват по различен начин болката и гнева. Аз лично се затварям в себе си, а останалите мислят, че съм сурова и жестока.

— Добре. Благодаря.

— Обяснявам ви, не се извинявам.

— Предупредиха ме, че трудно се общува с вас — каза Хусейн, която се подразни от думите на Фрида.

— Кой по-точно?

— Комисар Крофорд. Той ми разказа за впечатленията си от работата си с вас. А също и професор Брадшо.

Хусейн беше изненадана от реакцията на Фрида. Тя не показа нито раздразнение, нито смущение. Просто прояви любопитство.

— Как се стигна до тези подробности?

— Името ви е в полицейските регистри. И Крофорд сметна за необходимо да ми даде повече информация за вас.

— Това обяснява всичко — каза Фрида с тънка усмивка. — Имам предвид вашето посещение.

— Нищо не обяснява. Александър… — Хусейн млъкна за момент. — Санди Холанд беше намерен убит. На китката му беше вашата болнична идентификационна гривна. С него сте имали интимна връзка. Разбира се, че трябва да ви разследвам. Разбира се, че трябва да ви задам въпроси.

— Задайте ги тогава.

— Поддържахте ли контакт с починалия?

— Не бях го виждала от месеци — в истинския смисъл на думата.

Последва пауза.

— Бихте ли се изяснили?

— Не ви разбирам.

— Вие казахте „не бях го виждала“. Аз ви попитах „поддържахте ли контакти изобщо не ми е ясно какво означава „в истинския смисъл на думата“.

— Означава, че съм го виждала съвсем бегло.

— Виждали сте го съвсем бегло?

— Да.

— И това е всичко?

— Да.

— Искате да кажете, че той случайно е минавал и вие сте го зърнали през прозореца? Или от автобуса? Или е вървял по отсрещната страна на улицата? Или сте се засекли в дома на общ познат?

— Видях го няколко пъти близо до мястото, където работя от години.

— „Складовете“?

— Точно така. Ходя там два-три пъти седмично.

— Но не сте разговаряли с него.

— Не. Или в най-добрия случай сме разменили няколко думи.

— Кога го видяхте за последно?

— Може би преди две седмици. Не си спомням добре.

— Преди две седмици? През първата седмица на юни ли?

— Предполагам.

— Не си ли спомняте точната дата?

— В момента не. Ще трябва да си помисля.

— Сестра му го е видяла за последен път в понеделник, на девети юни. Вие след това ли го видяхте?

— Фрида помисли малко.

— Аз обикновено работя в „Складовете“ всеки вторник, затова си мисля, че може би е било същата седмица във вторник.

— Не по-късно?

— Не мисля. Почти съм сигурна.

— Значи според вас сте го видели за последно във вторник, на десети юни. Някоя си д-р Елисън се е обадила в полицията, защото смятала, че е изчезнал. Никой не обърнал сериозно внимание на този сигнал. Това е станало на шестнайсети юни, шест дни по-късно. Случайно да сте го виждали бегло в периода между десети юни, когато сте го засекли край „Складовете“, и шестнайсети юни, когато е бил подаден сигналът?

— Не.

— И сте напълно сигурна?

— Да.

— Контактували ли сте по друг начин?

— Понякога Санди ми се обаждаше по телефона.

— Понякога?

— Да, звънеше ми от време на време.

— Предполагам се досещате, че имаме разпечатка от телефонните му обаждания.

— Той искаше да поддържа връзка с мен.

— Имате предвид, че е искал да подновите връзката си?

Фрида се поколеба, преди да отговори.

— През цялото време му давах ясно да разбере, че нещата между нас са приключили.

— Той гневеше ли се от това?

Фрида отговори с пресилено спокойствие:

— Много държах на Санди. И все още е така. Желаех му единствено доброто.

— Може би следва „но“?

— Но прекратяването на една връзка обикновено е трудно и болезнено. Често се говори за цивилизовани раздели, без лоши чувства и от двете страни. Аз никога не съм виждала подобно нещо.

На входната врата се позвъни. Фрида стана и отиде да отвори. Чуха се гласове и след малко тя се появи, следвана от един мъж. Той беше едър и внушителен. Холът на Фрида сякаш стана по-тесен. Мъжът носеше прашни масивни обувки, дънки и сив вълнен пуловер с релефна шарка, въпреки че денят беше горещ. Косата му беше тъмно кестенява и разрошена, а по бузите му имаше набола брада.

— Това е мой приятел — представи го Фрида. — Джоузеф Морозов. А това е главен криминален инспектор Хусейн. Дошла е, за да разговаряме за Санди.

Джоузеф протегна широката си длан и докато се ръкуваше с него, Хусейн видя, че тя беше груба, захабена и с мръсни петна по нея.

— Ужасно нещо! — Той изгледа подозрително Хусейн.

— Седни — обърна се Фрида към Джоузеф. — Ние скоро ще приключим.

— Не чак толкова скоро — натърти Хусейн.

Джоузеф седна отстрани на един стол, извън полезрението на Хусейн. Тя беше сигурна, че Фрида го е извикала, за да присъства на разпита. Тази мисъл силно я подразни. Хусейн се извърна към Джоузеф, който я гледаше равнодушно.

— Господин Морозов, вие познавахте ли господин Холанд?

— Три години — отвърна той. — Четири години. Приятелите на Фрида са и мои приятели. — И той й кимна, все едно я предупреждаваше.

— Тук ли живеете? — попита го тя.

— В Англия ли?

— Не, в тази къща.

— Не.

Хусейн се обърна отново към Фрида.

— Около една трета от всичките му обаждания са били до вас.

— Това въпрос ли е?

— Какъв е вашият коментар?

— Не знам какво да кажа.

— В апартамента му намерихме предмети, свързани с вас.

— Какви предмети?

— Например снимки.

— Когато сте прекарали години наред заедно с някого, все нещо остава по домовете и на двамата.

— Тук има ли неща, останали от господин Холанд?

— Вероятно има.

— Какви?

— Не знам. В момента не се сещам.

— Говорите така, сякаш се опитвате да се защитите.

— От какво трябва да се защитавам?

— Знаете ли какво не мога да разбера? Ако съм била близка с някого и той е бил намерен жестоко убит, и аз съм била тази, която е идентифицирала трупа му, а после полицията е поискала да разговаря с мен по случая, бих напрегнала паметта си, за да изровя поне едно нещо, което би помогнало на разследването. Бих им предоставила всякаква информация, която да ги улесни. Сигурно бих била толкова натрапчиво услужлива, че накрая биха се подразнили.

— Намеквате, че ви е нужна помощта ми ли?

— От това, което чух за вас, разбирам, че обичате да помагате на полицията. Казаха ми, че когато някой случай ви заинтригува, нищо не е в състояние да ви попречи да се намесите в разследването.

— Едва ли това е всичко, което са ви казали. Предполагам, че в момента цитирате комисар Крофорд и че той не го е изрекъл като комплимент. Но ако ви трябва помощта ми, ще направя всичко, каквото мога. Разбира се, че ще го направя.

— Не ми е нужна помощта ви — каза Хусейн. — От вас искам да изпълните гражданския си дълг.

Фрида вдигна поглед към Хусейн. Тъмните й очи светнаха сурово, лицето й пребледня, тя стисна зъби.

— Добре — изрече Фрида с толкова тих глас, че Хусейн се наведе напред, за да я чуе. — Това може би не е помощта, която очаквате, но мисля, че знам кой е убил Санди.

— И кой го е убил?

— Един човек на име Дийн Рийв. — Фрида млъкна за момент, сякаш очакваше реакция. — Аз не съм полицай, но когато някой посочи името на човек, когото подозира, че е извършил убийство, което се разследва, очаквам от вас поне да си извадите бележника и да си запишете това име. В противен случай то може да не се появи в протокола, а аз държа да бъде протоколирано.

— Не е нужно да го записвам. Прочетох досието ви.

— Изненадана съм, че имам полицейско досие. Никога не съм била подвеждана под съдебна отговорност.

— Е, ако вземете информация оттук-оттам, разпечатате я и я съберете на едно място, се получава досие. И едно от нещата, което се появява във вашето досие, са постоянните ви обвинения срещу Дийн Рийв за извършването на различни убийства и нападения. Проблемът обаче е, че Дийн Рийв е мъртъв от пет години.

— Щом сте чели досието, значи би трябвало да знаете, че не вярвам, че той е мъртъв.

— Наясно съм с това.

— Дийн Рийв е все още жив и е много опасен. Обсебен е от натрапчивата идея да не ме изпуска от очи, изпитва перверзното желание да ме пази и може би да ме контролира. Ако е решил, че Санди ме притеснява, лесно би го убил. Би го направил с удоволствие. — Тя притвори очи за момент, отвори ги отново и впери поглед в Хусейн, очаквайки коментара й.

— Чух това, което казахте — обади се накрая Хусейн.

— Единственото, за което ви моля, е да погледнете досието ми през вашите очи, а не през очите на Крофорд или на Брадшо.

Хусейн се изправи.

— Добре — отвърна тя. — Така да бъде. Но очаквам от вас да сте честна и откровена с мен.

— Честна и откровена? — повтори Фрида. — Не виждам причина да се съмнявате.

— Казах ви. Прочетох досието ви.

7

Мъжът и жената, които живееха в апартамента под този на Александър Холанд, го познаваха бегло, но казаха, че е бил приятен, дружелюбен и ненатрапчив съсед. От време на време имал гости, но те не вдигали шум. На няколко пъти го посещавали различни жени, но не познавали никоя от тях. Често го виждали рано сутрин, когато излизал да тича. Асистентката му в университета, Тери Кийтън, кръглолика млада жена с руса коса, подстригана на бретон, не го беше виждала от началото на лятната ваканция. Каза, че много го е харесвала, и беше видимо разстроена. Не знаеше да е имал напрежение в работата или в личния си живот — но той бил дискретен човек, въпреки че бил винаги приятелски настроен и проявявал уважение. Не познавала Фрида Клайн. Неговият стар приятел Даниел Либерман, с когото бяха учили заедно в началното училище, каза, че за последен път го е видял в неделя, на осми юни, дванайсет дни преди тялото му да бъде открито в Темза. Двамата играли скуош и после отишли да пийнат по едно-две питиета; бил в отлична форма. Да, Либерман бил виждал Фрида Клайн няколко пъти. Потвърди, че приятелят му е бил разстроен от раздялата си с нея, и добави, че се е върнал от Щатите, за да бъдат заедно, поради което страдал още повече, след като връзката им приключила. Когато Софи Бърн го попита какво мисли за д-р Клайн, той направи гримаса. „По-добре е човек Алтем и каза, че е дошла да съобщи нещо за Александър Холанд. Хусейн отиде да поговори с нея. Жената очевидно се подлагаше на химиотерапия в момента: косата й беше опадала, под очите си имаше бледолилави сенки, а тялото й беше болезнено слабо.

— Не бях сигурна дали трябва да дойда — помислих си, че може би изобщо не е важно — но съпругът ми ме убеди, че съм длъжна да го направя. И ето ме тук. — Тя направи жест с костеливите си ръце.

— Разбирам, че сте дошли във връзка с Александър Холанд.

— Да.

— Познавахте ли го?

— О, изобщо не го познавах. Но когато видях лицето му по телевизията, веднага се сетих за него.

— Откъде ви е познато лицето му?

— Видях го само веднъж, но няма как да го забравя. Прибирах се вкъщи и той изведнъж се появи там.

— Там?

— Да. Изведнъж се появи, като тичаше и се препъваше по тротоара, и едва не ме събори. През цялото време крещеше. Крещеше много силно. Лицето му беше така изкривено от гняв, че се изплаших. Помислих, че ще прояви някакво насилие. В ръката си държеше полупразна торба за боклук и я хвърли по нея. Отвътре изпаднаха тениска и книга, той се наведе, взе ги и отново ги хвърли по нея. Изглеждаше като обезумял.

— Споменахте „нея“. Той по някаква жена ли крещеше?

— Да.

— И по същата жена хвърли торбата за боклук?

— Да. Предположих, че й връща някакви нейни вещи.

— Тя близо до него на тротоара ли беше?

— Не, беше до вратата, която е на няколко метра от улицата, и…

— Почакайте, госпожо Фокстън. Можете ли да ми кажете къде точно се случи това? Коя е тази врата?

— Мислех, че съм го споменала. Става въпрос за онази клиника в Примроуз Хил.

— Имате предвид „Складовете“ ли?

— Не й знам името. Намира се край градинския център „Уерам“.

— Значи е същата. А на коя дата беше?

— По-миналата седмица във вторник — връщах се от болницата. Около три и половина следобед.

Хусейн пресметна наум: десети юни. Десет дни преди тялото на Александър Холанд да бъде открито как се носи по Темза с прерязано гърло; в най-добрия случай три дни преди да бъде убит. И същия ден, когато по думите на Фрида тя го е „видяла бегло“.

— Как изглеждаше жената?

— Не я огледах добре. С бледа кожа. Мисля, че беше с тъмна коса. Във всеки случай не беше руса.

— Имате ли представа на каква възраст беше?

— Не съм сигурна. Нито млада, нито възрастна. Може би между трийсет и пет и четиресетгодишна.

— Тя отвърна ли му?

— Не. Не си спомням дали изобщо каза нещо. Един мъж се присъедини към нея. Той понечи да се намеси, но тя го спря.

— Как?

— Мисля, че просто го хвана за ръката. Не съм сигурна. Повече ме притесни човекът на тротоара. Беше ей на такова разстояние от мен. — Тя разпери длани, за да покаже на Хусейн. — Не можех да мина покрай него.

— Какво стана по-нататък?

— Мъжът ритна една кофа за смет и се отдалечи с широки крачки, а тя вдигна торбата за боклук, сложи в нея книгата и тениската и я завърза. Изглеждаше напълно спокойна. Дори прекалено спокойна. После влезе вътре. Това беше всичко. Всъщност нищо особено не се случи. Просто си помислих, че може да ви е от полза. Може би само ви губя времето.

— Не ни губите времето. Признателни сме ви, госпожо Фокстън.

— Тръпки ме побиват, като си спомня лицето му. Толкова разярено. А после научих, че е бил убит. По-малко бих се изненадала, ако той беше убил някого.

Хусейн се срещна отново с Фрида Клайн във вторника след като беше намерено тялото. Това стана в полицейския участък в присъствието на адвокат. Хусейн седна от едната страна на масата, а те седнаха срещу нея. Никой не пожела чай или кафе; нямаше светски разговор.

Хусейн и преди беше виждала Таня Хопкинс. Тя беше жена на средна възраст, пълничка, с прошарена коса и лице без грим. Носеше меки измачкани дрехи и обувки с равна подметка. В цялото й излъчване имаше нещо майчинско — но сивите й очи бяха проницателни, а мисълта й ясна и точна.

— Имам няколко въпроса — започна Хусейн.

Фрида Клайн кимна и сложи длани на масата пред себе си. Не изглеждаше притеснена и не сваляше тъмните си очи от лицето на Хусейн, но изглеждаше потисната.

— Повече от ясно е, че Александър Холанд все още е бил обсебен от вас. Бихте ли ми разказали нещо повече за тази обсебеност?

Хопкинс се наведе към Клайн и й каза нещо с тих глас, което Хусейн не разбра. Клайн не й отговори, само й се усмихна леко.

— Добре — обърна се тя към Хусейн. — Със Санди прекратихме връзката си преди около година и половина.

— Вие сте сложили край на връзката си с него.

— Да. На него му беше трудно да повярва, че нещо, което преди беше толкова важно и за двама ни, беше приключило. Не бих нарекла това обсебеиост.

— На китката си е носил старата ви идентификационна гривна от болницата.

Изражението на Фрида беше сериозно.

— Всеки има своите странности — отвърна тя лаконично.

— Да, така е. Разбрах, че се е върнал от Америка, за да бъде с вас.

— Да.

— А също и че ви е оказал силна подкрепа, когато сте се намесили в случай, който е събудил у вас болезнени спомени.

— Да говорим направо. Когато бях тийнейджър, ме изнасилиха. Върнах се в родния си град, за да открия кой го е извършил. Да, той направи всичко, за да ме подкрепи в търсенето ми.

— И въпреки това вие сте скъсали с него.

Последва пауза. Хусейн чакаше. След малко Фрида наруши мълчанието.

— Извинете. Не разбрах, че това е въпрос. Да, скъсах с него. Не можеш да бъдеш с някого просто от благодарност.

— Той много ли беше гневен?

— Беше разстроен.

— А гневен?

— Понякога нечие огорчение може да премине в гняв.

— Година и половина по-късно той все още е бил гневен?

— Все още беше разстроен.

— Някога давали ли сте му надежди, че за връзката ви има шанс?

— Не — каза тя рязко. — Не съм му давала подобни надежди.

— И не се върнахте при него?

— Не.

— Въпреки това той ви е звънял или ви е изпращал есемеси почти всеки ден, понякога по няколко пъти на ден.

До този момент Фрида говореше бързо и уверено. Сега замълча и когато се обади отново, от гърдите й се изтръгна въздишка.

— Беше много болезнено.

— За вас или за него?

— И за двама ни, разбира се. Но може би повече за него.

Вратата се отвори и в стаята влезе Брайънт, затваряйки тихо след себе си. Той кимна на Фрида, представи се на Таня Хопкинс и притегли един стол към масата. Хусейн го изчака да седне и заговори отново.

— Отговаряхте ли на обажданията му, когато ви звънеше по телефона?

— Понякога. Отначало отговарях, но не и напоследък. — Тя се намръщи. — Реших, че това само ще влоши нещата.

— Когато му отговаряхте, как протичаха разговорите ви?

— Не разбирам въпроса ви.

— Много е просто. Той умоляваше ли ви, крещеше ли ви, обиждаше ли ви?

— Санди беше горд човек.

— Това не е отговор.

— Опитвате се да го изкарате… — Фрида леко повдигна дланта си, после я сложи обратно на масата — … объркан и неуравновесен.

— А не беше ли объркан и неуравновесен?

— Беше в мрачен период от живота си и вероятно се е държал по този начин. В повечето случаи не отговарях на обажданията му, а ги прехвърлях към гласовата си поща.

Хусейн извади фотокопието с датите и часовете, които бяха написани в бележника на убития.

— Това познато ли ви е?

Фрида се вгледа в листа.

— Това е графикът ми в „Складовете“ — каза тихо тя.

— Значи е бил наясно с ангажиментите ви.

— Очевидно е така.

— При предишния ни разговор ми казахте, че е минало доста време, откакто реално сте се срещали, и че — каква беше фразата? Сте го видели бегло около две седмици преди да бъде намерен мъртъв. Във вторник, на десети юни. Считайте това за въпрос — добави Хусейн, забелязвайки немигащия поглед на Фрида.

— Да, точно така.

— Искам да разбера малко повече за тази ваша последна и неочаквана среща с него. Какво беше настроението му?

Преди Фрида да отговори, на вратата се почука. Хусейн се огледа недоволно. Тя кимна на Брайънт, който отиде да отвори. Чу се как говори с някого отвън, после влезе обратно. С него влезе и един мъж, облечен с тъмен костюм и строга тъмносиня вратовръзка. Сивата му коса беше разрошена, на очите си носеше очила с рогови рамки и докато оглеждаше стаята, примигваше като бухал. Под мишницата си беше стиснал кафява папка.

— Може ли да седна? — попита той.

— Това не е публично събитие — отвърна троснато Хусейн.

— Знам, знам. — Мъжът порови във вътрешния си джоб, извади бяла визитна картичка и й я подаде. Докато Хусейн я разглеждаше, той се огледа наоколо, сякаш не беше сигурен къде точно се намира.

— Не сте ли от столичната полиция? — попита тя накрая.

— Не — отвърна мъжът.

— Не ми е съвсем ясно кой сте.

— На визитката е посочен номер, на който можете да се обадите, ако желаете — каза той с благ тон.

— Естествено. Вземи, Глен. — Хусейн подаде картичката на Брайънт. — Моля те, иди и провери това. — Тя погледна към непознатия. — Ще почакаме, докато се върне детектив Брайънт и тогава ще продължим.

— Разбира се. Извинете, ако ви досаждам.

Брайънт излезе от стаята, а Хусейн зачака, свивайки и разпускайки длани на масата. Фрида Клайн седеше срещу нея неподвижно, с изправен гръб. Когато Брайънт се върна след няколко минути, на широкото му лице беше изписано комично объркване, но той кимна на Хусейн и прошепна нещо в ухото й.

Хусейн гневно присви устни.

— Очевидно вашите приятели са по-високопоставени от моите — каза сухо тя.

— Ще се постарая да не ви преча.

Мъжът не седна, а отиде в далечния край на стаята и се облегна на стената, скръстил ръце на гърдите си и прегърнал папката.

— Не се притеснявайте — обърна се той към останалите с невъзмутимо изражение на лицето. — Все едно ме няма. Аз не участвам в разследването.

— И по-добре. — Хусейн насочи вниманието си към Фрида. — Докъде бяхме стигнали?

Фрида не отговори веднага. Тя се извърна към облегналия се на стената непознат мъж, който се усмихваше с едва доловима усмивка.

— Бих предпочела да застанете така, че да мога да ви виждам.

— Напълно сте права. — Мъжът направи няколко крачки и застана странично на Фрида. — Така добре ли е?

Фрида кимна с глава, после отново впери поглед в Хусейн.

— Интересува ви дали си спомням да съм виждала Санди близо до „Складовете“. И отговорът е, да, спомням си много добре.

— И държанието му беше агресивно?

— Не бих го нарекла така.

— Крещял е, хвърлил е по вас торба за боклук, ритнал е кофата за смет. Как според вас се нарича това?

— По-скоро беше превъзбуден.

— Добре. Да приемем, че е бил „превъзбуден“. Защо не счетохте за необходимо да ми кажете за тази ваша бегла среща с бившия ви партньор?

— Не смятах, че е от значение.

— Нали си давате сметка, че това е бил един от последните пъти, когато е бил видян, преди да изчезне. От онзи момент нататък не му е оставало много да живее. Най-много още ден-два.

Фрида я погледна съсредоточено; лицето й беше като маска, а тъмните й очи проблясваха.

— В продължение на година и половина Александър Холанд непрекъснато ви е притеснявал и накрая е бил убит. Как ще коментирате това?

— Това е несериозен въпрос — намеси се Хопкинс.

— Добре. Интересува ме как така сте заобиколена от събития, свързани с насилие и душевни травми. Вече говорихме за някои случки от последните няколко години…

— Да спрем до тук — прекъсна я Хопкинс. — Ако имате конкретни въпроси във връзка с разследваното престъпление, д-р Клайн може да ви отговори.

— Можете ли да ми кажете нещо за Майлс Торнтън?

Фрида Клайн се намръщи и леко се наведе напред.

— Майлс? Намерили ли са го?

— Не — обади се Брайънт за пръв път от началото на разпита. — Но вие сте съобщили за изчезването му и доколкото разбрах, той също се е държал агресивно с вас.

Таня Хопкинс поиска да се намеси, но Фрида се обърна към нея:

— Всичко е наред. Знам, че искате да ме защитите от самата мен, но аз предпочитам да отговоря на тези въпроси. Да, аз съобщих, че Майлс е изчезнал. Да, той е склонен да проявява агресия и да създава напрежение, често е объркан и губи реална представа за нещата.

— Значи сега имаме не един, а двама агресивни мъже, които са се нахвърлили срещу вас през последните няколко седмици. Единият от тях е изчезнал, а другият е бил убит — заключи Хусейн.

— Достатъчно. — Таня Хопкинс се изправи и погледна към Фрида, очаквайки и тя да направи същото.

— Може би е достатъчно — съгласи се тя, без да помръдне. — Но искам да подчертая, че Майлс е неуравновесен млад човек, който може да представлява опасност за другите, но най-вече за себе си. Затова съобщих, че е изчезнал. Съжалявам, че не е бил открит или върнат на близките му. — За пръв път Фрида като че ли се отпусна и изостави хладния тон, с който говореше досега. — Всъщност именно него очаквах да видя в моргата.

— Майлс Торнтън? — Хусейн си спомни тръпката, която беше преминала по лицето на Фрида Клайн.

— Да. Не Санди.

— Разбирам.

— Той реши, че съм го предала, когато преди няколко месеца го изпратихме на лечение в едно психиатрично отделение. Донякъде беше така. И, разбира се, в известен смисъл бях предала и Санди. Сигурно ме е помислил за жестока и безсърдечна. Понякога и аз самата мисля същото за себе си.

Таня Хопкинс отново се отпусна на стола.

— Не мисля, че трябва да продължаваме разговора в тази посока.

— Д-р Клайн, бихте ли ни разрешили да претърсим къщата ви?

— Моята къща? — На лицето й се изписа объркване и огорчение. — Но защо? — Хусейн чакаше невъзмутимо. — Не, не съм съгласна. Ако възнамерявате да се ровите из личните ми вещи, ще ви трябва заповед за обиск.

— Много добре.

— А сега наистина трябва да тръгваме. — Таня Хопкинс отново се изправи и Фрида Клайн също стана от стола. Тя измери с поглед Хусейн, а после Брайънт.

— Тръгнали сте в грешната посока — каза тя. — Така давате възможност на човека, който е убил Санди, да се измъкне безнаказано.

— Имате предвид Дийн Рийв?

— Да. Имам предвид Дийн Рийв. Вие очевидно сте жена, която трудно би приела нечия друга версия за истината. Следвайте това, което ви казах.

— Д-р Клайн…

— Познавам този търпелив тон. Стига с това д-р Клайн. Явно сте решили, че се заблуждавам.

— Вие не само се заблуждавате. Вие възпрепятствате работата ни.

— Имате предвид заповедта за обиск ли? Добре. — Фрида уморено повдигна рамене. — Претърсете дома ми. Къде трябва да се подпиша?

— Понякога — каза Таня Хопкинс, като я хвана за лакътя и я задърпа към вратата, — разпитваният се превръща в техния най-голям враг. Тръгваме.

— Д-р Клайн?

Фрида, Хусейн и Таня Хопкинс се озърнаха. Беше мъжът, който стоеше облегнат на стената.

— Да?

— Може ли да ви задам един въпрос? — попита мъжът.

— Кой сте вие? — попита на свой ред Фрида. — Нямам представа защо сте тук.

Мъжът отново примигна.

— Моля да ме извините — каза той. — Пропуснах да ви се представя. Казвам се Левин. Уолтър Левин.

— В качеството си на какъв сте тук?

— Нямам нищо общо с разследването. Изпратен съм от Министерството на вътрешните работи. Малко е трудно за обяснение.

— Ако имате въпроси, ще трябва да ги зададете чрез мен — обади се Таня Хопкинс.

— Не се интересувам от настоящия случай. — Левин се отмести от стената и изпъна гръб. — Прочетох досието ви. — Той се усмихна широко. — Впечатляващо. Направо изумително. Исусе! Потресаващият случай с момичето, за което сте помогнали да бъде открито в онова мазе. В къщата в Кройдън.

— Моля ви! — Хусейн започваше да губи търпение. — В момента провеждаме разпит.

— Всичко е наред. — Едва сега Фрида се вгледа внимателно в него и забеляза усмихнатото му лице и проницателния му поглед. — Какво по-точно ви интересува?

— Любопитен съм да узная — тъй като от документите по случая не става ясно — какво събуди първоначалното ви подозрение?

Фрида се замисли за момент. Струваше й се, че се е случило доста отдавна, и то на някой друг.

— В кабинета ми дойде млад човек. После се оказа, че е бил мним пациент — подставено лице в проект, предназначен за медиите. В хода на разговора ми разказа една история: как като дете е подстригвал косата на баща си. Тя ми прозвуча странно и в същото време в нея имаше нещо истинско. Поставих си за цел да разбера откъде тръгва тази история. Това е всичко.

— Невероятно! — възкликна Левин.

— Вие за това ли сте дошли? Да разпитвате за разследване отпреди две години? — попита Хусейн с рязък тон.

— Не. Исках лично да се запозная с д-р Клайн — отвърна Левин. — Изумителна история!

— И все пак, освен че сте възхитен, за какво точно сте тук? — настоя Хусейн.

Левин не отговори, само гледаше Фрида с почуда.

— Ужасно съжалявам за всичко това — каза той накрая.

— Аз също — отвърна Фрида.

8

Хусейн беше участвала в многобройни обиски на жилища и беше наясно как се държат различните заподозрени. Едни се гневяха, други бяха разстроени, трети го изживяваха като душевна драма. Тършуването из шкафчета и чекмеджета в тяхно присъствие приличаше на едно повтарящо се вмешателство в личния живот на напълно непознати хора. Понякога заподозреният я развеждаше из дома си, разказвайки й за него, сякаш тя беше потенциален купувач.

С Фрида Клайн беше различно. Докато полицаите претърсваха къщата й, започвайки от долния етаж и качвайки се на горния, като отваряха и затваряха гардероби, шкафове и чекмеджета, тя беше седнала в хола и разиграваше партия шах на малката масичка за шах с напълно съсредоточен вид — или по-скоро се преструваше. Хусейн я наблюдаваше. Какво ли изпитваше вътре в себе си? Шок, гняв, възмущение, упорство или ненавист? По едно време Клайн вдигна очи и срещна погледа на Хусейн и Хусейн доби усещането, че тя гледа през нея.

По вътрешната стълба се чу топуркане — някой слизаше, вземайки по две стъпала наведнъж. Брайънт влезе в хола и сложи нещо на масата. Хусейн видя, че беше кожен портфейл.

— Намерихме го на горния етаж — съобщи Брайънт. — Беше в шкафче за бельо. Най-отдолу, увит в тениска. Можете ли да предположите чий е?

Хусейн погледна към Клайн. В изражението й нямаше и следа от шок, изненада или тревога.

— Ваш ли е?

— Не.

— Знаете ли на кого е?

— Не.

— Тогава защо е в дома ви? И защо е скрит?

— За пръв път го виждам.

— Как е попаднал тук?

— Не знам.

— Да погледнем ли вътре? — продължи Хусейн, наслаждавайки се на усещането за триумф.

Фрида я изгледа с пламтящите си тъмни очи, без да отговори.

Хусейн си сложи латексовите ръкавици и Брайънт й подаде портфейла, ухилен до уши. Хусейн го отвори.

— Няма пари — каза тя. — Няма кредитни карти. Но има няколко членски карти. — Хусейн извади една от тях и я обърна така, че Фрида да може да я види. — „Британска библиотека — прочете тя. — Д-р Александър Холанд, валидна до март 2015.“ Ето още една. „Галерия „Тейт“, валидна до ноември 2014.“ Това не е стар портфейл. — Тя погледна Фрида. — Не изглеждате особено изненадана. Как се е появил тук, д-р Клайн?

— Не знам. Но мога да предположа.

— И какво е вашето предположение?

— Бил е подхвърлен, разбира се.

— Разбира се?

— Да. От Дийн Рийв.

Глен Брайънт изсумтя. Хусейн остави портфейла на масата.

— Мисля, че ще трябва отново да поговорите с адвокатката си.

Таня Хопкинс се озадачи, когато Фрида пристигна на срещата им в четвъртък сутринта с мъж на средна възраст, облечен с костюм, и направо се смая, когато тя й го представи като главен криминален инспектор Малкълм Карлсън.

— Нищо не разбирам — каза Хопкинс.

— Тук съм само като неин приятел — обясни Карлсън. — Да й помогна със съвети.

— Мисля, че това е мое задължение.

— Няма да се конкурирам с вас.

Хопкинс очевидно се двоумеше.

— Ако главен криминален инспектор Хусейн научи, че неин колега е присъствал на срещата между заподозряна и нейната адвокатка…

— Днес е почивният ми ден. Просто съм се срещнал с моя близка приятелка.

Хопкинс се извърна към Фрида, която беше отишла до прозореца и гледаше навън. Кантората на Хопкинс гледаше към Риджънс Канал в Излингтън, където деца с яркожълти спасителни жилетки плаваха с канута.

— Свързан ли сте с разследването по някакъв начин? — попита Хопкинс.

— Не.

— Имате ли привилегирован достъп до информацията по него?

— Не.

— Аз съм адвокатка на Фрида, а не ваша адвокатка. Ако бях ваша адвокатка, щях да ви хвана за врата и да ви изхвърля от стаята.

— Това ми е известно.

Тримата седнаха на столове около ниска стъклена масичка за кафе. Хопкинс взе сноп листи, извади една писалка и отвори капачката й.

— Казаха ни да се явим в полицейския участък в Алтем утре в десет. Със сигурност ще ти предявят обвинение за убийството на Александър Холанд.

Тя се огледа, сякаш очакваше реакция, но такава нямаше. Карлсън беше забил поглед в пода. Фрида мислеше напрегнато, но не каза нищо.

— Ще те пуснат под парична гаранция, но ще задържат паспорта ти — продължи Хопкинс. — Ще ти поставят известни условия, но те не са проблем. А сега трябва да обмислим нашата стратегия.

— Нашата стратегия? — повдигна вежди Фрида.

— Възнамерявам да те свържа с една адвокатка, Дженифър Сидни, която има правото да пледира в съда. Тя би свършила чудесна работа.

— Същата, която беше защитник на Съмършам в процеса срещу него — обади се Карлсън с мрачна усмивка.

— Нещо смешно ли има? — попита Фрида.

— Няма нищо смешно. Но щом успя да отърве Андрю Съмършам, значи би могла да отърве всеки.

— Присъдата му беше съобразена със закона — основаваше се на наличните веществени доказателства — каза Хопкинс.

— Много удобна формулировка.

— Както и да е. В случая и ние се стремим към справедлива присъда.

— А защо изобщо ми е адвокат? — попита Фрида.

— Моля?

— Ако ми предявят обвинение…

— Ще ти предявят обвинение.

— Добре. Когато ми предявят обвинение, просто ще се явя в съда и ще им разкажа съвсем откровено моята версия за убийството и тогава те ще преценят дали да ми повярват, или не.

Хопкинс внимателно остави писалката си на масичката. Карлсън забеляза пребледнялото й лице.

— Фрида — каза тихо тя. — Сега не е време да се правиш на горда и независима, нито да изнасяш лекции по философия. Съдебната система е система на противопоставяне. Държавата е длъжна да образува дело срещу теб. А ти трябва да отхвърлиш отправените срещу теб конкретни обвинения. Никой не очаква да докажеш, че си невинна, или да спечелиш награда за добродетелност. Трябва да направиш така, че да не те посочат за виновна. Така работи системата.

Фрида поиска да каже нещо, но Хопкинс я спря с длан.

— Достатъчно — каза тя. — До този момент стоях до теб и те слушах мълчаливо, докато сама се саботираш. Ако искаш да продължаваш в същия дух, можеш да си намериш друг адвокат или да се откажеш от адвокат. Но първо ме изслушай.

Фрида кимна в знак на съгласие и Хопкинс продължи:

— Основната стратегия е ясна. Всичко се свежда до портфейла. Разбира се, може да се намери цял арсенал от скалъпени улики, но няма как да ги използват — при положение че се държиш дисциплинирано.

— Какво означава това?

— Не трябва да споменаваш твоята теория за Дийн Рийв.

— Защо?

— Дори ако само споменеш името му, те ще извадят всичко, с което разполагат. Връзката ти със смъртта на Бет Кърси, смъртта на Юън Шо, пожара в къщата на Хал Брадшо, арестите ти за побой над други лица.

— И?

— И? — каза Хопкинс. — Сигурна съм, че ако тези инциденти се представят пред едно съдебно жури, почти няма съмнение, че ще бъдеш осъдена и ще прекараш следващите петнайсет-двайсет години в затвора. Но, както казах, не виждам причина да бъдат представени. Всичко се свежда до намерения в дома ти портфейл. Така че, смяташ ли, че е възможно последния път, когато сте се срещнали с господин Холанд, той просто да го е забравил?

— Не. Настъпи мълчание.

— Фрида — обади се Карлсън. — Мисля, че не осъзнаваш колко сериозни са нещата.

— Портфейлът беше намерен скрит в едно чекмедже — каза Фрида. — Ако Санди го беше оставил там — без пари и кредитни карти — щях да кажа на полицията.

— Тази работа с претърсването изобщо не ми харесва. Предупредиха ли те за правата ти, преди да те попитат за портфейла?

— Не.

— Чудесно, няма що.

— Санди не го е оставил там — каза Фрида. — Не беше идвал у дома от една година. По-точно от година и половина. Всички членски карти в него бяха валидни.

Последва ново, още по-продължително мълчание. Карлсън и Хопкинс си размениха погледи. Когато Карлсън заговори, тонът му беше предпазлив.

— Следва логичен въпрос, Фрида. Но не съм сигурен, че искам да го задам.

— Внимавайте — предупреди го Хопкинс.

— Както казах, не знам как е попаднал там. — Фрида хвърли поглед към двамата. — Въпреки че се досещам.

— Моля те — изрече Таня Хопкинс с рязък тон. — Нека да се съсредоточим върху това, което знаем, вместо да разсъждаваме върху твоите теории. Последния път, когато си видяла Санди. Тази кавга пред клиниката. Той си изпуска неволно портфейла, после ти го вземаш. Отнасяш го у вас с намерението да му го върнеш.

Фрида тръсна глава.

— Не мога да се съглася с това — просто не е вярно.

Хопкинс сбърчи чело. Изглеждаше недоволна.

— Възможно ли е да е имало още една среща между вас, за която не ни казваш?

— Не. Последният път, когато го видях, беше през онзи вторник пред входа на „Складовете“.

— Това, което не ми харесва в този казус, е, че постоянно научавам неща, за които не си ми казала и които са все лоши.

— Говорите за стратегии — каза Фрида. — Какви други варианти има?

— Ако не желаеш да се ориентираме към защитна стратегия в съда, тогава на процеса можем да пледираме „виновна за извършено непредумишлено убийство“. Имам познати психолози, които ще дойдат и ще се произнесат в твоя полза.

Карлсън погледна притеснено Фрида. За пръв път тя изглеждаше истински разтревожена.

— Какво се очаква да кажат? — попита тя.

Хопкинс взе писалката си и почука замислено с нея по масичката.

— Станала си жертва на изнасилване — започна да изрежда тя. — Била си обект на физическо нападение, което едва не те е убило. Освен това има свидетели, че Холанд ти е отправил груби заплахи.

— Не бяха заплахи…

— Мога да ти гарантирам, че ще получиш условна присъда.

— Значи от мен се иска да си призная, че съм убила Санди, и всичко ще приключи дотук — каза Фрида.

— Не е точно така — отвърна Хопкинс. — До края на живота ти в досието ти ще пише, че си била съдена за непредумишлено убийство. Това е сериозно престъпление. Но все пак, условната присъда е по-малкото зло.

— Звучи примамливо — каза Фрида.

— Просто ти обяснявам какви са възможните варианти.

Фрида погледна към Карлсън, който седеше неспокойно на стола си.

— Ти какво мислиш?

— Поразпитах тук-там — отговори той. — Хусейн е добра в работата си. Умна е и изпипва нещата. Подготвила е силно обвинение. Искам да те предупредя, че съм запознат с тази стратегия от противоположната позиция. Подлагаш на съмнение дадена улика, не си съгласен с определена процедура и така, стъпка по стъпка, отхвърляш всички доводи. — Карлсън се обърна към Хопкинс. — Вероятно сте обмислили възможността да настоявате, че полицията е подхвърлила портфейла.

— Да, мислих върху това.

— Внимавайте — предупреди я Карлсън. — Това е взривоопасен вариант. Не се знае кой ще спечели и кой ще загуби.

— Полицията не е подхвърлила портфейла — обади се Фрида.

— Ти беше ли там, когато го намериха? — попита Хопкинс.

— Не в същата стая.

— Наистина ли? Това може да свърши работа, ако нещата загрубеят.

— Хубавото на всички тези стратегии е, че ползата от приложението им ще бъде една и съща, без значение дали съм го извършила, или не.

— Хопкинс, която машинално рисуваше сложна плетеница от различни фигури, вдигна глава.

— Ако нямах толкова благ характер, бих ти изнесла лекция за значимостта на една система, която дава на обвиняемия правото да се съмнява и не го принуждава да свидетелства срещу себе си или да разкрива несъществена лична информация. — Тя се усмихна. — Но аз съм мил човек и няма да го направя. — Хопкинс се изправи. — Ще се срещнем утре сутринта в девет и половина. Има едно кафене край канала, само на триста ярда от полицейския участък. Нарича се „Уотърхоул“. Ела там. След това двете заедно ще отидем в участъка и ти няма да отговаряш на никакви въпроси с изключение на тези, за които предварително сме се уточнили.

Тя протегна ръка и Фрида я пое.

— Знам, че ти е трудно — каза Хопкинс. — Но съм сигурна, че ще намерим решение, от което всички ще бъдем доволни.

— Съжалявам — промълви Фрида.

— Не те разбирам.

— Не бях добър клиент. Но ви благодаря за всичко, което направихте.

— Да не избързваме.

— Напротив. Искам да знаете, че каквото и да се случи, съм ви благодарна — каза Фрида.

Карлсън и Фрида слязоха надолу по стълбите. Вън на тротоара те се погледнаха напрегнато.

— Ще ми обясниш ли какво се случи току-що горе? — попита Карлсън.

Фрида пристъпи напред и го прегърна, после отстъпи назад.

— Какво беше това? — каза той със смутена усмивка.

— Горе имаше само едно нещо, което беше от значение — изрече тихо тя.

— И по-точно?

— Че ти беше там.

— Но аз нищо не съм направил.

— Напротив. Ти дойде. Пренебрегна правилата — безпардонно и непрофесионално.

— Да, надявах се, че ще ти хареса.

— Напълно сериозно. Ако се разчуе, не знам какво ще стане с теб. Беше трогателен жест на приятелство и аз никога няма да го забравя.

— Е, това звучи доста патетично.

— Нали знаеш — изживявай всеки миг така, сякаш ти е последен.

Карлсън присви подозрително очи.

— Добре ли си?

— Сега ще се прибера вкъщи пеша. Ще повървя край канала. Естествено, че съм добре.

Карлсън постоя, гледайки я как се отдалечава с изправен гръб и с ръце в джобовете. Той потръпна, сякаш внезапно беше захладняло.

9

Същия следобед Фрида Клайн имаше само един сеанс — с Джо Франклин, който й беше пациент от години. Достатъчно й беше да види израза на лицето му, когато влезеше в кабинета, стойката на тялото му, начина, по който стъпваше, за да отгатне душевното му състояние. Днес беше тъжен и мълчалив, но не отчаян. Бавно и с тих глас й говореше за нещата, които беше изгубил заради депресията си. Разказа й за кучето си, което беше имал като дете — кафяв мелез на тъмни ивици и умоляващи очи.

Преди Джо да си тръгне, Фрида каза:

— Може би няма да мога да те приемам за известно време.

— Няма да можете да ме приемате? За колко време? — Не знам.

— Но…

— Знам, че това ще бъде болезнено за теб и ако можех да го избегна, щях да го направя. Но ще ти дам едно име. Това е колежка, която познавам и на която имам пълно доверие. Искам утре да й се обадиш. Предварително ще говоря с нея. И искам да провеждаш сеансите с нея, докато се върна.

— Кога? Кога ще се върнете? Защо заминавате?

— Случи се нещо неочаквано. — Фрида го погледна сериозно. — Сега не мога да ти обясня, Джо. Но ще бъдеш в добри ръце. Ти и аз се сработихме добре и постигнахме напредък. С теб всичко ще бъде наред.

— Така ли мислите?

— Да. Не забравяй да се обадиш на този номер. И се пази.

Тя му протегна ръка. По правило никога не правеше физически контакт с пациентите си и Джо пое смутено ръката й, като я задържа за малко в своята.

— Не искам да заминавате — каза тихо той.

Фрида прекара останалата част от следобеда в телефонни разговори с пациенти, като отменяше насрочените сеанси и се уговаряше с тях за пренасочване към нейни колеги. На всеки един тя казваше едно и също нещо: че ще отсъства за неопределено време. На всеки един тя препоръчваше да продължи сеансите при друг психотерапевт; междувременно се обади на въпросните колеги, за да повери пациентите си на грижите им, докато се върне.

Едва когато се увери, че успешно е пренасочила всички, Фрида си тръгна към вкъщи, движейки се по задните улички. Спря се пред бистрото, което държаха нейни приятели. Тя ходеше там почти всеки ден, но днес то беше затворено и изглеждаше така, сякаш беше изоставено. След няколко минути Фрида се озова на малката павирана улица, където тясната й къща стоеше притисната между гаражите отляво и общинските жилища отдясно. Тя превъртя ключа в ключалката и отвори входната врата, пристъпвайки в прохладното антре с познатото облекчение. Но сега видя дома си — хола с масичката за шах и камината, която редовно палеше в студените зимни дни; банята с великолепната вана, която нейният близък приятел Джоузеф беше монтирал, без да поиска съгласието й, създавайки невъобразима бъркотия; малкото ателие под покрива, където обичаше да седи и да размишлява, докато рисуваше разни неща с графит и въглен — изпълнена с някакво ново чувство. Не знаеше кога ще го види отново.

Фрида си приготви каничка с чай и се отпусна в любимия си фотьойл, а котаракът с костенуркова окраска, когото беше приютила по принуда, побърза да се настани в скута й. Започна да мисли усилено, изреждайки наум нещата, които трябваше да свърши. А те никак не бяха малко. Като за начало някой трябваше да храни котарака и да полива цветята. Това беше лесно. Тя взе телефона си и набра един номер.

— Да, Фрида. Всичко наред? — Той беше от Украйна и въпреки че вече от няколко години живееше в Лондон, все още говореше с тежък акцент.

— Искам да те помоля за нещо.

— Можеш да ме помолиш за всичко. — Тя си го представи как говори, сложил широката си длан на сърцето си.

— Утре сутринта трябва да се явя в полицията. Ще ми предявят обвинение за убийството на Санди.

Настъпи мълчание, а после от гърдите му се изтръгна стенание и неспирен поток от думи, от които тя почти нищо не разбра, но между тях със сигурност имаше и ругатни, и заплахи за отмъщение, и обещания, че ще я защити.

— Не, Джоузеф, това не е…

— Идвам още сега. На момента. С Рубен. А също и със Степан, да? — Степан беше негов приятел от Русия — едър, силен и със съмнителни занимания. — Ще се справим с проблема.

— Не, Джоузеф. Наистина имам нужда от помощта ти, но не по този начин.

— Тогава кажи.

— Трябва ми човек, който да се грижи за котарака, а също и…

— За котарака! Фрида, това шега?

— Не. А също и да полива цветята. И — продължи тя, надвиквайки се с него — искам да те помоля за още нещо.

Фрида се зае да изпълни останалите точки от списъка. Първо написа дълъг, внимателно обмислен имейл до племенницата си Клои, към която проявяваше силна загриженост, откакто бащата на Клои — братът на Фрида, Дейвид, с когото се бяха отчуждили — беше напуснал Оливия преди доста години. Клои беше преживяла трудно детство, през юношеските си години беше дръзка и неуравновесена, постоянно търсеща обич и внимание, а сега, вече на двайсет, беше прекратила следването си в медицинския университет и планираше да се занимава с дърводелство. После Фрида написа по-кратък, но също толкова внимателно обмислен имейл до Оливия, с която не искаше да говори лично: Оливия щеше да изпадне в истерия, после най-вероятно щеше да се напие, след което щеше да дотърчи и да избухне в сълзи. Посегна към телефона да се обади на Рубен, но той я изпревари: беше научил от Джоузеф какво се случва. За нейна изненада Рубен беше спокоен. Той й предложи да отиде с нея в полицейския участък на следващата сутрин, но тя му обясни, че адвокатката й иска да се срещнат преди това. Рубен й каза, че ще дойде веднага при нея, за да й прави компания, но Фрида отвърна, че предпочита да остане сама и той не настоя. Рубен се държеше твърдо и уверено, успокояваше я и това й напомни за прекрасния ръководител, какъвто беше той за нея по време на стажа й преди толкова много години.

След като приключи разговора с него, Фрида приседна и се замисли. Никой — нито адвокатката й, нито Карлсън, нито Рубен, нито Джоузеф — не я беше попитал дали тя е убила Санди. Дали смятаха, че тя го е убила, или не вярваха, че го е убила; дали не искаха да знаят, или не смееха да попитат? Или може би за тях това не беше от значение: те заставаха до нея твърдо и безусловно, независимо от това какво беше или не беше направила. Фрида впери невиждащ поглед в празната камина, сякаш щеше да намери отговора там.

Имаше още един човек, на когото трябваше да каже, но не можеше да го направи нито по телефона, нито с имейл. Сърцето й се сви.

Бавачката на Итън, Кристин, отвори вратата. Фрида я беше виждала и преди, но за кратко. Тя беше висока и енергична, със силни ръце. Косата й винаги беше вързана отзад и прихваната с многобройни фиби; имаше делови вид и крачеше из къщата уверено и целенасочено. Фрида имаше усещането, че Саша се страхува от нея и се питаше какво ли изпитва Итън.

— Да? — каза Кристин, все едно виждаше Фрида за пръв път. — Саша още не се е прибрала.

— Може би малко съм подранила.

— Не. Тя закъснява. Отново.

— Предполагам, че ще се върне всеки момент. Ако искате, можете да си тръгнете, а аз ще се погрижа за Итън.

— Да, добре.

— На Саша сигурно й е много трудно, след като вече сама се грижи за всичко — каза Фрида.

— Без съмнение.

Тя отвори по-широко вратата и Фрида я последва в кухнята. Итън седеше в столчето си за хранене, закопчан с колан. По бузите му имаше червени петна, а на лицето му — войнствено изражение, което Фрида добре познаваше.

— Здравей, Итън. Сега ще се гледаме двамата с теб.

— Фрида — каза той. Гласът му беше необичайно дрезгав за толкова малко дете.

Кристин премести погледа си от Итън към цапаницата на пода, където лежаха съборени купичката му с храна и чашата му с вода.

— Ти си лошо момче — каза тя с хладен, нетърпящ възражения тон.

— Оттук поемам аз — обади се Фрида. — А вие трябва да внимавате, когато наричате някого „лош".

— Само че аз ще трябва да почистя мръсния под.

— Спокойно, аз ще го почистя. Вие си тръгвайте.

Кристин си тръгна, а Фрида отиде при Итън, целуна го по потното чело, откопча колана и го извади от столчето. Той сложи лепкавата си длан в нейната. Итън имаше тъмните очи и коса на Франк и бледата кожа и крехката фигура на Саша, а също и упоритостта на Франк и приветливостта на Саша. Фрида го беше видяла за пръв път, когато той беше на по-малко от един ден — сбръчкано и слабичко малко същество с лице като на угрижен старец; беше му сменяла памперсите (нещо, което никога не беше правила за нечие друго дете); беше се грижила за него, когато Саша беше много болна и депресирана и не можеше да се справи сама; беше го извеждала на разходка и му беше чела приказки. Но и сега той все още беше загадка за нея.

— Какво ще правим, докато Саша се върне от работа?

Преди Итън да успее да отговори, външната врата се отвори със замах.

— Съжалявам — провикна се Саша. — Автобусът закъсня.

— Фрида надникна от стаята. Косата на приятелката й беше разрошена, а лицето й — зачервено.

— Здравей, Саша.

— Господи, Фрида. Прибрах се възможно най-бързо.

— Всичко е наред. Закъсня само с няколко минути. Саша се наведе и вдигна Итън на ръце, но той се заизвива нетърпеливо и тя го пусна. Итън се отпусна на ръце и колене, запълзя и се скри под масата — неговото любимо място за игра. Ако го оставеха, би седял там с часове: с висящата надолу покривка той се чувстваше като в убежище, където местеше миниатюрните си дървени играчки и им говореше с настойчив шепот.

— Къде е Кристин?

— Изпратих я да си върви.

— Всичко наред ли беше с нея?

— Да… Е, нямаше търпение да си тръгне.

— Малко ме е страх от нея, когато е сърдита.

— Не бих казала, че това са здравословни работни взаимоотношения.

— Не са — съгласи се унило Саша. — Откакто Франк си тръгна, винаги закъснявам с половин час за всичките си ангажименти. Нищо чудно, че тя губи търпение.

— Да си направим по чаша чай. Има нещо, което трябва да ти кажа.

Саша напълни чайника и пусна две торбички чай в каничката за запарване. Фрида, която я наблюдаваше мълчаливо, за пореден път забеляза колко красива беше приятелката й и колко крехка и ранима изглеждаше. Те се бяха запознали, когато Саша беше дошла при нея като пациент след опустошителна любовна афера с предишния си психотерапевт, но малко след това Саша й беше помогнала професионално с един микробиологичен тест и двете постепенно се бяха сприятелили. Когато Саша срещна Франк, за известно време сияеше от щастие, но след като се роди Итън, тя изпадна в тежка следродилна депресия и оттогава не можеше да възстанови напълно психическото си равновесие.

— Франк ще дойде след около половин час. Всеки четвъртък прекарва вечерта с Итън.

— Може би вече ще съм си тръгнала.

— Предполагам, че предпочиташ да не го срещаш след последния път.

Франк беше бащата на Итън и бившият партньор на Саша, а за известно време беше приятел на Фрида. Но това беше преди взаимоотношенията му със Саша да се влошат. Отначало Фрида стоеше настрана и мълчаливо наблюдаваше как приятелката й все повече унива и губи самочувствие, напомняйки й за времето, когато за пръв път се бяха срещнали: тогава Саша беше потърсила Фрида за помощ, защото душата й беше наранена. Накрая Фрида не издържа и каза на Саша, че не е длъжна да продължава да живее с човек, който я кара да се чувства безполезна; че макар и в момента да не го осъзнава, тя винаги има избор. Можеше да избере да остане с него или да си тръгне.

— Не се притеснявам да се срещнем — каза Фрида. — Но не искам да има сцени в присъствието на Итън.

— Няма, не се безпокой. Саша сложи голяма чаша чай пред Фрида и седна срещу нея.

— Какво искаше да ми кажеш?

— Когато Фрида й разказа какво се случва, отначало тя като че ли не можа да схване смисъла на чутото. В следващия миг на слабото й лице се изписа тревога, а очите й станаха огромни.

— Как е възможно да си помислят подобно нещо?

— Мога да предположа — каза Фрида. — Например заради скрития в чекмеджето портфейл.

— Как е станало това? Фрида сви рамене.

— Няма смисъл да го обсъждаме отново. Проблемът е, че утре сутринта трябва да се явя в полицейския участък и моята адвокатка, която очевидно знае какво говори, е сигурна, че ще ми повдигнат обвинение.

— Какво ще стане след това?

— Не съм съвсем наясно.

— Не знам какво да кажа.

— Не е нужно нищо да казваш.

— Напротив. — Очите на Саша се напълниха със сълзи. — Ти си моята най-скъпа приятелка и винаги си била до мен — в добри и лоши мигове.

— Двете взаимно се подкрепяме.

— Ти винаги си била до мен — повтори Саша. — От момента, в който се запознахме — когато удари с юмрук в лицето онова влечуго психотерапевта, и после те задържаха в полицейския участък, чак досега, когато ми помагаш след раздялата ми с Франк. Без теб не знам как бих се справила с всичко това — самотна майка с малко дете.

— Щеше да се справиш.

— Едва ли. Не мога да позволя да постъпят така с теб. Кажи ми какво мога да направя. Кажи ми как да ти помогна.

— Двамата с Итън ще се справите.

— Фрида, всичко, което казваш, звучи толкова сериозно.

Фрида се усмихна.

— Наистина е сериозно. Ще ми повдигнат обвинение за убийството на мъжа, в когото преди бях влюбена.

— Но няма да се стигне до съдебен процес, нали? В полицията ще разберат, че си невинна, и ще те освободят.

— Възможно е.

— Твоята адвокатка…

— Моята адвокатка изглежда много компетентна. Но в случая не може да направи много.

— Не мога да повярвам, че това се случва.

— Наистина е странно — като в сън — каза Фрида. — Все едно че е история, която се е случила с други хора.

— Как можеш да си толкова спокойна?

— Спокойна ли съм? Може би.

— Ще направя всичко за теб. Абсолютно всичко. Само кажи какво.

— Няма какво да се направи. Ще ми се да имаше такава възможност. Доста съм уморена.

Саша се премести на стола до нея и взе ръката й в своята.

— Каквото и да се е случило, просто ми кажи — каза тя накрая.

Фрида я погледна с любопитство.

— Не те разбирам.

— Разбираш ме.

— Искаш да знаеш дали съм убила Санди ли?

Саша кимна с глава.

— Бих те разбрала, ако си го направила. Това няма да промени чувствата ми към теб. Ако имаш нещо за казване, настоявам да ми го кажеш.

— Защо не? — отвърна Фрида. — Последва пауза. Итън се размърда под масата; чу се как мести играчките си по плочките.

— Продължавай — подкани я Саша.

— Нямам много за казване, освен че от доста време насам чувствах, че Санди никога не е трябвало да ме среща. Животът му би бил много по-щастлив, ако аз не присъствах в него. Вината за това, че не беше щастлив, беше изцяло моя и се чувствам отговорна за смъртта му.

— Ще трябва да поговорим за всичко това — каза Саша. — Но ти така и не ми отговори.

Фрида й се усмихна.

— Ти си единственият човек, който се осмели да ме попита за това.

Изведнъж лицето на Саша пребледня.

— Извинявай — промълви тя. — Чувствам, че… — Саша замлъкна.

— Какво чувстваш?

На външната врата се потропа силно и припряно, след което тропането се повтори.

— Това е Франк — каза Саша и стана от стола. — Той винаги тропа така — нетърпеливо, сякаш съм го оставила да чака отвън. — Но тя изрече това със спокоен глас, след което отиде да му отвори, а Фрида надникна под покривката.

— Франк е тук — каза тя.

Итън вдигна поглед към нея. Лицето му беше много близо до нейното и тя видя отражението си в дълбоките му кафяви очи.

— Ела в моята пещера — прошепна той. — Тук е най-сигурно.

В девет и двайсет и пет на следващата сутрин, петък, 27 юни, една седмица след като Санди беше намерен в Темза с прерязано гърло, Таня Хопкинс пристигна в кафене „Уотърхоул“ и седна на една свободна маса, която гледаше към канала. Беше приятен юнски ден, във въздуха все още се усещаше чистотата и свежестта на утрото. Край прозореца минаваха хора, други тичаха, трети караха велосипеди. Патици плуваха между боклуците в проблясващата кафява вода.

Таня Хопкинс си поръча капучино и сладкиш. Провери телефона си за получени съобщения, но нямаше нищо важно. Тя отпи от кафето и хапна от сладкиша. После извади бележника си и го разтвори пред себе си на масата. Още веднъж провери телефона си. Набра номера на Фрида и почака известно време. Позвъняването беше прехвърлено към гласовата поща и Хопкинс с рязък тон остави кратко съобщение.

Тя написа датата най-отгоре на страницата в бележника си и я подчерта, допи кафето си и се замисли дали да не си поръча второ. Не, по добре да почака, докато дойде Фрида. Започна да драска по буквите, след което с нетърпелива ръка ги зачеркна изцяло.

Когато отново погледна телефона си, минаваше десет без петнайсет. След по-малко от петнайсет минути трябваше да са в полицейския участък. Още веднъж набра номера на Фрида, но този път не остави съобщение. Раздразнението й прерасна в силен гняв, който натежа като камък в стомаха й.

В десет без пет Таня Хопкинс плати и излезе навън, оглеждайки в двете посоки алеята край канала с надеждата да види своята клиентка. Качи се по стъпалата и хвърли поглед наоколо. За всеки случай позвъни още веднъж на Фрида. Изчака до десет и три минути, след което влезе в участъка и съобщи, че е пристигнала. Придружиха я до стаята на главен полицейски инспектор Хусейн.

— Вероятно нещо е попречило на Фрида да дойде — каза тя с приятен глас. — Ще трябва да пренасрочим срещата.

Хусейн я погледна втренчено от мястото си зад бюрото. Седеше тихо, с навъсено лице.

— Така значи — изстреля тя накрая. — Нали не говорите сериозно?

10

Комисар Крофорд посочи с треперещ показалец към стола и Карлсън седна.

— Знаеш ли защо си тук?

— Мога да предположа.

— Само не ми разигравай театър. Разбира се, че знаеш. Твоята Фрида Клайн е избягала. Изчезнала е. Покрила се е. Няма я.

Карлсън не помръдна. Нито един мускул не трепна по лицето му. Беше вперил поглед в комисаря, седнал зад огромното бюро. Неговото лице беше почервеняло от гняв, от него сякаш се издигаше пара. Гневът се разливаше и по врата му, над яката на ризата.

— Знаеше ли? Питам те знаеше ли?

— Научих, че е изчезнала.

— Не. — Той удари с юмрук по бюрото толкова силно, че празната порцеланова чаша подскочи, а химикалките му се търкулнаха. — Питам те знаеше ли, че се готви да избяга?

— Не, не знаех.

— Знам, че си разговарял с нея.

— Като приятел.

— Като приятел. — От подигравателните нотки в гласа на Крофорд Карлсън се стегна и стисна зъби.

— Всички знаем за теб и д-р Клайн.

— Разговарях с нея като приятел.

— В присъствието на нейната адвокатка. Бил си там заедно с шибаната й адвокатка. Исусе! Затънал си до гуша в лайна, Мал.

— Освен че е моя приятелка, Фрида Клайн е и колежка. Трябва да се грижим за нашите хора.

— Бивша колежка.

— Знам, че между вас имаше различия…

— Стига, Мал. Тази приятелка, тази колежка е убила човек и се покри, преди да успеем да й повдигнем обвинение.

— Сигурен съм, че за това си има обяснение. — Тъпата болка в очите на Карлсън се усили и скоро го заболя цялата глава. Замисли се за срещата си с Фрида предишния ден — как го беше прегърнала, въпреки че никога не бяха имали физически контакт, с изключение на леко докосване по рамото, и как му беше благодарила. Осъзна, че по този начин се е сбогувала с него, и през пулсиращата болка се чу да казва на Крофорд: — Аз й вярвам.

— Напусни веднага. Ако разбера, че по някакъв начин си й помогнал, ще те разнищя.

На излизане насреща му се зададе мъж с посивяла коса и очила с рогови рамки, който държеше папка.

— Вие сте Малкълм Карлсън, нали?

— Да. Мога ли да ви помогна?

Мъжът замълча за миг, сякаш наистина се опитваше да измисли нещо, с което Карлсън би могъл да му помогне.

— Не, благодаря. В момента не.

— Извинете, кой сте вие?

— О, не ми обръщайте внимание. Тук съм по работа.

Хусейн погледна към Рубен, но той беше извърнал глава. Двамата седяха край масата в заседателната зала на „Складовете“. Една от стените беше цялата остъклена и от нея се откриваше панорамна гледка към южната част на града, която смайваше новодошлите. В ясно време — а днес денят беше ясен и слънчев — можеха да се видят възвишенията на графство Съри, отдалечени на двайсет мили. След една цяла минута Рубен се обърна с лице към Хусейн.

— След малко имам пациент — каза той. — Така че ако имате някакви въпроси, по-добре ги задайте.

— Известен ли ви е терминът „възпрепятстване работата на правосъдието“?

— Знам, че е нещо, което човек не бива да си позволява да прави.

— Максималната присъда за това е доживотен затвор.

— Значи е нещо много сериозно.

— Знаете ли, че е издадена полицейска заповед за арест на Фрида Клайн?

— Не.

Хусейн направи пауза. Тя се вгледа внимателно в лицето на Рубен. Искаше да види как ще реагира на това, което щеше да му каже.

— Знаете ли, че е изчезнала?

— Изчезнала? Как така?

— Тази сутрин трябваше да се яви в полицейския участък заедно с адвокатката си. Но изобщо не дойде.

— Може да е станала някаква грешка. Може да й се е случило нещо.

— Тази сутрин е отишла в банката и е изтеглила над седем хиляди лири в брой.

Рубен замълча. Той разтри лицето си с длани, сякаш за да се събуди.

— Някак много спокойно приемате случилото се — подхвърли Хусейн.

— Просто мислех, това е всичко.

— Ще ви кажа над какво трябва да се замислите. Ако по някакъв начин сте помогнали на д-р Клайн, ако сте обсъждали евентуалното й бягство, значи сте възпрепятствали работата на правосъдието и следователно сте извършили криминално деяние. Ако сте направили нещо, ако подозирате нещо, по-добре е да ми кажете още сега.

Рубен докосна много внимателно масата с връхчетата на пръстите си.

— Вие наистина ли мислите, че тя е убила Санди? — попита той.

— Няма значение какво мисля аз. Направихме щателно разследване, изградихме убедителна версия и Кралската прокуратура настоява д-р Клайн да бъде подведена под съдебна отговорност. — Тя се наведе напред. — Бягството няма да й помогне. Не живеем в деветнайсети век, нито дори в края на двайсети. Не може човек като Фрида Клайн просто да изчезне. Постъпката й е не само противозаконна, но и безразсъдна. Когато я заловят — а тя ще бъде заловена — положението й няма да е никак розово, а освен това ще пострада и всеки, който й е помогнал. Разбирате ли?

— Да.

— Добре. Знаете ли къде е тя?

— Не.

— Или къде би могла да бъде?

— Не.

— Знаехте ли, че тя планира да се укрие?

— Не.

— Към кого друг би се обърнала д-р Клайн?

— Не знам. Тя е твърде независима.

— Когато я посетих, с нея беше и един мъж, чужденец.

— Вероятно имате предвид Джоузеф.

— Да, точно така се казваше. Кой е той?

— Приятел на Фрида. Строителен работник от Украйна.

— Как човек като него би могъл да бъде приятел на Фрида Клайн?

— Това обида към украинците ли е, или към строителните работници?

— Как мога да се свържа с него?

Рубен се замисли за момент, после извади телефона си, порови в него и написа номера на къс хартия. Побутна листчето към нея.

— Кой друг би могъл да й помогне?

— Нима искате от мен да ви посоча имена на хора, при които после да отидете и да ги заплашвате?

— От вас се иска да спазвате закона. Тя има ли близки роднини?

Рубен поклати глава.

— Единият й брат живее в чужбина, а другият близо до Кеймбридж. Тя не би се обърнала към него, а той не би й помогнал, дори и да го направи. — Рубен отново порови в телефона си, пресегна се за листчето и добави едно име и телефонен номер. — Има снаха, с която често се виждат. Оливия Клайн. Разговорът ви с нея ще е губене на време.

Хусейн взе листчето и се изправи.

— Вие сте били неин психотерапевт — каза тя. — Мислех, че хората споделят всичко с психотерапевтите си.

Рубен се изсмя.

— Бях неин психотерапевт преди доста години и дори тогава тя ми казваше само онова, което иска.

— Знам, че не ви е грижа какво мисля аз — каза Хусейн. — Но е бил убит човек, а вашата Фрида Клайн предприема саморазрушителни действия. Саботира разследване на убийство, нарушава закона. Защо го прави?

Рубен се изправи.

— Права сте — отвърна лаконично той. — Не ме е грижа какво мислите.

Оливия Клайн също живееше в Излингтън, малко по на изток, но на по-малко от миля от жилището на Санди. Когато отвори вратата и Хусейн й се представи, очите й се насълзиха. А когато Хусейн спомена името на Санди, тя се разплака и Хусейн я отведе в дневната, подхвана я и я сложи да седне на дивана. После отиде в кухнята и намери кутия с хартиени кърпички. Оливия изтегли цяла шепа от тях, изтри лицето си и издуха носа си.

— Трудно ми е да изброя нещата, които Фрида направи за мен през годините. Тя ме спаси. Наистина ме спаси. Когато Дейвид ме напусна, аз бях направо…

И тя започна да хлипа.

— След това дъщеря ми Клои премина през труден период, беше дръзка и необуздана и Фрида непрекъснато й говореше, помагаше й с уроците. Дори я подслони в дома си за известно време, което беше много благородно от нейна страна.

— Предполагам, че е имала нужда от баща.

— По дяволите, тя имаше нужда и от майка. Аз направо я пренебрегвах. Когато в живота на Фрида се появи Санди, си помислих, че тя най-накрая е намерила мъжа на живота си, но после връзката им се провали, а сега и това. Толкова е…

Лицето й отново се скри в хартиените кърпички.

— Госпожо Клайн…

— Нищо не знам. Не познавах добре Санди и не съм го виждала от една година. Или от две години. Така или иначе, от доста време.

— Не става дума за това.

— А за какво?

Хусейн нямаше желание да продължи, защото знаеше какво ще последва. Но грешеше. Когато й разказа за изчезването на Фрида, Оливия така се шокира, че Хусейн не беше сигурна дали осъзнава какво се е случило. Тя изглеждаше като дете — с пребледняло лице на червени петна, което беше плакало толкова много, че не му бяха останали сълзи.

— Защо? — попита Оливия с немощен глас, който приличаше по-скоро на шепот. — Защо го е направила?

— Надявах се вие да ми кажете.

— Как бих могла да знам? Никога не съм знаела защо Фрида постъпва по определен начин, дори и след като вече го е направила.

— В случая е постъпила така — Хусейн изричаше думите бавно и отчетливо, за да няма грешка, — защото е знаела, че ще бъде обвинена в извършването на много сериозно престъпление.

— Но защо мислите, че тя го е извършила? Това е невъзможно.

— Нека да сме наясно — каза Хусейн. — Ако знаете нещо по този въпрос, ако сте помогнали на Фрида по някакъв начин, ще трябва да ми кажете. Много е важно.

— Кой, аз ли? — Оливия изведнъж проговори със силен глас. — Аз дори не знам как да си служа с дивидито сега, когато Клои е в университета. Всеки път, когато искам да гледам нещо, се налага да се обаждам на Клои и тя ми казва какво да направя, а аз после забравям всичко. Мислите ли, че Фрида би се обърнала към мен, ако е решила да избяга? Погледнете ме — аз съм една давеща се жена. Жена, която буквално затъва в блатото. Много пъти Фрида ме е спасявала, издърпвала ме е на брега, но аз съм потъвала отново. Но мога да ви кажа, че ако Фрида ме беше потърсила, за нея щях да направя всичко, което е по силите ми.

— Това би се тълкувало като престъпление.

— Все ми е едно. Но тя не би се обърнала към мен, защото е твърде разумна.

Къщата в квартал Белсайз Парк изглеждаше като изтърбушена. Отвън на пътя бяха строени в редица четири огромни метални контейнера. От входната врата изнасяха стари греди, гипсокартон и кабели. В същото време от един бус разтоварваха части от скеле, което сглобяваха около фасадата. На Хусейн дадоха каска, а някъде от вътрешността извикаха Джоузеф. Хусейн беше свикнала със странните реакции на хората, когато имаха работа с полицията, но когато Джоузеф се показа на входа и я видя, той само се усмихна леко, сякаш я очакваше. Тя влезе с него в къщата и той я поведе към големия продълговат вътрешен двор.

— Мащабна дейност — обади се Хусейн.

Той вдигна поглед към задната фасада на къщата, все едно я виждаше за пръв път.

— Да, мащабна.

— Изглежда сриват къщата отвътре.

— Изтърбушват я. Да.

— Сигурно струва скъпо.

Джоузеф повдигна рамене.

— Когато купуваш къща за петнайсет-двайсет милиона, какво са два-три милиона отгоре? Нищо.

— Не и за мен.

— Нито пък за мен.

— Издирваме Фрида. Знаете ли къде е?

— Не.

Тя постоя, изчаквайки го да каже още нещо, но той просто млъкна, сякаш беше казал всичко, което смяташе за необходимо.

— Когато с вас се срещнахме при д-р Клайн, останах с впечатлението, че сте там, за да я защитите.

— Аз само приятел.

— Четох полицейското досие на д-р Клайн. В него се появява и вашето име.

Джоузеф се усмихна при спомена за онзи случай.

— Да. Забавно, нали?

— Били сте тежко ранен.

— Не, не. Дребна работа. — Той посочи ръката си и изпухтя.

— Знаете ли, че д-р Клайн се скри от правосъдието?

— Скрила се от правосъдието?

— Да. Избяга. Търсим я, за да я арестуваме.

— Арестувате? — Той изглеждаше стреснат. — Това лошо.

— Да, лошо е. Много е сериозно.

— Сега аз трябва да работя.

— Вие сте украинец, нали?

— Да.

— Ако знаете къде се намира Фрида Клайн или сте й помогнали по някакъв начин, това се счита за престъпление. Ако действително е така, ще ви осъдят и ще ви депортират. Разбирате ли? Ще ви върнат в Украйна.

— Това е… — Той потърси подходящата дума. — Заплаха?

— Това е факт.

— Извинете. Трябва да работя.

Хусейн извади визитна картичка и я подаде на Джоузеф. Той я погледна с видим интерес.

— В случай че научите нещо, каквото и да е то — каза тя.

Когато Хусейн си тръгна, Джоузеф постоя в двора няколко минути. После влезе вътре и размени няколко думи с Гавин, ръководителя на обекта, след което излезе през входната врата, повървя по булеварда и сви вдясно към Хавърсток Хил. Спусна се по хълма и стигна до железарския магазин. Едрият гологлав мъж зад щанда му кимна. Откакто беше започнала работата по къщата, той идваше тук всеки ден. Доставката беше готова. Джоузеф извади телефона си и провери колко е часът.

— Ще се върна след половин час — каза той.

Излезе от магазина, пресече улицата и влезе в станцията на метрото в Чок Фарм. Качи се на една мотриса в западна посока и пътува една спирка до Камдън Таун. Слезе от мотрисата точно когато вратите се затваряха и се огледа наоколо. На перона нямаше никого, с изключение на група тийнейджъри, които вероятно отиваха към пазара. Той излезе от метростанцията и повървя на север по Кентиш Таун Роуд. Стигна до стъпалата вляво и слезе до канала. Право пред него се виждаше пазарът, но той сви вляво и тръгна под моста. Докато вървеше, от време на време се разминаваше с хора, бягащи за здраве. Един колоездач зад него му призвънна и той се отби встрани. Срещу него по канала с бавна скорост се зададе туристическо корабче, управлявано от възрастен мъж с посивяла брада. Джоузеф се спря и почака, докато корабчето отмине. Шарената му украса накара Джоузеф да се усмихне. Мъжът на кърмата му махна с ръка и той му отвърна. Някъде напред видя познат силует, който стоеше под един мост.

Когато стигна до нея, Фрида се обърна. Джоузеф извади едно листче от джоба си и й го подаде. Тя го разгърна.

— Твой приятел ли е?

Джоузеф кимна с глава.

Фрида пъхна листчето в джоба си.

— Много ти благодаря — каза тихо тя.

— Ще дойда с теб да се видим с него.

— Не. Не трябва да знаеш къде съм. Не трябва да знаеш как да се свържеш с мен.

— Но Фрида…

— Не бива да има нещо, което да си принуден да криеш и за което да лъжеш. — Тя видя посърналото му лице и й дожаля. — Ако ми потрябваш, обещавам, че ще те потърся. Но ти не бива да се опитваш да ме откриеш. Чуваш ли?

— Аз чувам. Не харесвам, но чувам.

— Дай ми дума — настоя Фрида.

Той сложи едрата си длан на сърцето си и леко се поклони по обичая си.

— Давам думата си.

— Идваха ли при теб от полицията?

— Да. Жената.

— Съжалявам. Познаваш ме, Джоузеф, трудно изричам на глас подобни думи, но…

Джоузеф вдигна длани и я спря.

— Някой ден ние ще се смеем над всичко това.

Фрида поклати глава, обърна се и се отдалечи.

11

Фрида тръгна покрай канала и си купи телефон с предплатена карта от малък магазин на Каледониан Роуд. Тя се обади на записания номер, след което се качи на наземната железница, която минаваше през Ист Енд, пресичайки канала на няколко места. През прозореца се виждаха задни дворове, автоморги, складове, общински парцели за обработване, отдавани под наем.

После мотрисата се скри под земята и след няколко минути излезе на светло в противоположен район: Южен Лондон. Фрида слезе в Пекам Рай и с помощта на пътната си карта се отправи по квартални улици, мина покрай едно училище и поредица от автосервизи, докато най-накрая стигна до района, който търсеше. Там всяка голяма сграда беше кръстена на известна личност: „Бъниан“, „Блейк“, а ето и тази, която търсеше — „Морис“.

На тротоара стоеше мъж и говореше по телефона. Изглеждаше така, сякаш отиваше на футболна тренировка: носеше маратонки, долнище на анцуг, жълта футболна фланелка с логото на газова компания отпред на гърдите и черен анорак. Беше висок, с дълга коса, вързана на конска опашка, и обеци на двете уши. На едната си вежда имаше пиърсинг и беше с неколкодневна брада. Мъжът забеляза Фрида и вдигна свободната си ръка като знак за поздрав, извинение и молба да почака. В момента правеше сложни уговорки за някаква доставка. След като приключи разговора, прибра телефона си.

— Вместо да си губи времето да им обяснява, по-добре човек сам да си свърши работата.

Говореше като източноевропеец, живеещ в Южен Лондон. Той и Фрида се ръкуваха.

— Оттук — каза мъжът и двамата минаха през една порта и влязоха в двор, който разделяше „Блейк“ от „Морис“.

— Приятелка на Джоузеф? — попита той и Фрида кимна. — Лев.

— Фрида. И вие ли сте от Украйна?

— От Украйна? — На лицето на Лев се появи усмивка. — Аз съм от Русия. Нос тях сме като братя.

— Да. Четох за това във вестниците.

Лев я изгледа намръщено, вероятно подозирайки я, че го казва с насмешка, и Фрида веднага разбра, че всякакви шеги с него са опасни. Лев я поведе по едно външно стълбище, изкачиха се до третия етаж и тръгнаха по терасата. Повечето квартири бяха зазидани с олекотени сиво-сини плочи.

— Очевидно вътре не се допускат хора — обади се Фрида.

Лев се спря и се облегна на парапета, загледан като загрижен собственик в пространството в посока на сградата „Блейк“.

— Първо изхвърлят обитателите, после поставят плочите.

— Какво ще стане с тези сгради? — попита Фрида.

— По-отдалечената вече е празна. Догодина нея съборят и започнат да строят нова. След две-три години същото и с тази.

Те продължиха по терасата и се спряха пред една врата, която беше боядисана, но само с един слой, така че отдолу прозираше старата боя. Лев извади ключодържател с два ключа, от който висеше фигурка на гола жена. Измъкна единия ключ и го погледна.

— Аз ви давам ключа, а вие ми давате… — Той помисли малко. — Триста.

Фрида извади от джоба си малка пачка от по двайсет лири, отброи петнайсет банкноти и ги подаде на Лев, който ги прибра, без да ги провери.

— Това е за… — Той махна с ръка, търсейки думата.

— За разходите? — подсказа му Фрида.

— Да, трябва да платя за някои неща.

Лев отключи вратата.

— Заповядайте — покани я той и се отдръпна, за да й направи път.

Фрида влезе в малкото антре. Вътре миришеше на влага, на урина и на нещо гнило. Изглежда, предишните обитатели бяха напуснали жилището набързо, изтръгвайки каквото е било окачено по стените и оставяйки напукана и изкъртена мазилка. Тя завъртя електрическия ключ на стената. Добре. Поне имаше осветление. Остави пътната си чанта и се разходи из апартамента. В дневната имаше диван и маса, в спалнята отзад имаше само едно легло, а в банята и кухнята нямаше абсолютно нищо. Нито маса, нито столове, нито съдове.

— Вие ли сте собственикът на жилището? — попита Фрида.

Лев направи гримаса.

— Аз грижа се за него.

— А ако някой дойде и ме попита какво правя тук?

— Едва ли дойде някой.

— И все пак, ако някой ме попита, да му кажа ли името ви?

— Никакви имена. — Лев се наведе над една преносима електрическа печка в ъгъла на дневната и вдигна поглед към Фрида. — Когато вие излизате, не я оставяйте включена. Може създаде проблем. А също и когато вие спите.

— Добре.

— Колко време вие останете — три седмици, четири седмици?

— Предполагам. Кой друг живее тук?

— Само вие.

— Имам предвид в сградата.

— Всякакви хора. В момента от Сирия. От Румъния. Постоянно има от Сомалия. Едни идват, други си отиват. С изключение на една много възрастна жена, много възрастна. Англичанка от много години насам.

— Има ли нещо, което трябва да знам?

Лев се замисли.

— Винаги се заключвайте отвътре. Понякога пускат силна музика. По-добре използвайте тапи за уши, не се оплаквайте.

Той протегна ръка за довиждане.

— Когато дойде време да си тръгна, какво да направя с ключа?

Лев махна с ръка пренебрежително.

— Хвърляте го в кофата за боклук.

— А ако възникне проблем, как да се свържа с вас?

Той закопча ципа на якето си.

— Ако възникне проблем, най-добре идете на друго място.

— Няма ли да ми дадете телефонния си номер?

— За какво ви е?

Фрида не можа да се сети за основателна причина, поради която би й потрябвал.

— Кога трябва да ви платя следващия наем?

— Няма наем.

— Е, тогава ви благодаря за всичко.

Лев сви рамене.

— Не, не, това беше начин да се отблагодаря на моя приятел Джоузеф.

Фрида предпочете да не мисли за това каква ли услуга беше направил Джоузеф на Лев, за да заслужи такава благодарност. Надяваше се да е било нещо дребно, свързано със строителството.

— И така, довиждане — каза той накрая и тръгна към вратата, но се спря. — Май че е по-добре изобщо да не използвате печката. Тя не много надеждна. А и сега е лято, няма да ви трябва. — Лев излезе и Фрида остана сама.

Тя обиколи стаите. Спря се в дневната и се загледа в един ъгъл, където тапетът се беше отлепил и висеше. Мястото имаше окаян вид, изглеждаше пусто и изоставено. Беше идеално.

Първо трябваше да си набави най-необходимото. Фрида извади бележник и химикалка от чантата си и направи списък. После тръгна, заключвайки вратата след себе си, спусна се надолу по стъпалата, прекоси двора и излезе на улицата. Мина по пътя, по който беше дошла, и скоро излезе на булеварда. Небето беше яркосиньо, от което всички цветове наоколо изглеждаха по-ярки.

Тя влезе в магазин за една лира, който беше претъпкан е разнородни предмети. Имаше цяла секция със стоки от веригата „Тапъруер“ и друга, предлагаща разнообразие от водни пистолети. Цели щандове бяха отрупани с пластмасови чинии, гумени играчки за вана, знамена, въдици, подочистачки, пяна за вана, рамки за фотографии и порцеланови чаши с различни декорации; цветя, четки за тоалетни и тапи за мивки; всякакви видове кухненски принадлежности. Фрида си избра опаковка с картонени чинии, опаковка с пластмасови вилици и ножове, препарат за миене на съдове, тоалетна хартия, бяла керамична чаша и малка стъклена чаша, както и миниатюрен яркорозов чайник.

Тя не възнамеряваше да прекарва много време в новия си дом, освен това в него нямаше нито хладилник, нито готварска печка, но от малкия супермаркет, няколкостотин ярда по-нагоре, си купи мляно кафе, пакетчета чай, малка картонена кутия с прясно мляко, кутия кибрит и плик с ароматни свещи.

Натоварена с покупките си, Фрида ги отнесе в квартирата и ги сложи на масата. От пътната си чанта извади бутилка уиски и също я сложи на масата. Със себе си беше взела много малко багаж — някои по-необходими дрехи, сборник с есета, посветени на психотерапевтичната практика, и томче със стихове, тоалетни принадлежности, скицник и няколко молива с мек графит.

Тя напълни чайника с вода, която течеше с неравна струя от чешмата, и го включи в един от контактите. След като си направи чай, седна с керамичната чаша на дивана, избягвайки подозрителното петно в единия му край, и се огледа наоколо. Слънцето надничаше през мръсния прозорец и сноп лъчи огряваха незастлания под. Значи това беше свободата, помисли си Фрида: беше прекратила всичките си контакти и доброволно се беше превърнала в аутсайдер.

Петнайсет минути по-късно тя отново беше на булеварда и влезе в един магазин, в който се продаваха вещи за почивка на къмпинг: изключително евтини палатки, гумени ботуши, тениски за 99 пенса, футболни топки, риболовни мрежи за деца, якета с цип и топла подплата и анораци. В дъното на слабо осветеното помещение Фрида намери това, което търсеше: спален чувал за десет лири.

Тя видя магазина на „Праймарк“ още когато излезе от станцията на метрото. Никога преди не беше ходила в някой от тези магазини, въпреки че Клои триумфално попълваше оттам половината си гардероб: сандали, клинове и ластични рокли, които едва покриваха задните й части. Сега Фрида влезе в магазина, примигвайки от ярката флуоресцентна светлина, която правеше всичко да изглежда като бляскава сцена, и в следващия миг се изуми от изобилието от стоки, разпределени по рафтове, стойки и кошове. Пред нея се изпречи огледало и тя спря, за да се огледа. Отсреща я гледаше жена с обикновени, ненатрапващи се дрехи, с бледо лице, лишено от всякакъв грим, и със силно опъната назад коса. Налагаше се изцяло да промени външността си.

Половин час по-късно Фрида си тръгна с фрапантни покупки: червена пола, рокля на цветя, клин на фигури, моден блейзър на райета, джапанки с малко цвете между пръстите, три тениски с крещящи цветове, на две от които имаше емблеми, които тя дори не погледна, и чанта за през рамо с пайети и висулки. Нито едно от нещата не й харесваше, чантата направо я отблъскваше, но нали това беше целта: с тези дрехи и аксесоари тя нямаше да бъде себе си, но те бяха напълно подходящи за ролята, в която трябваше да влезе.

Оставаше й да направи още нещо.

— Как я искате?

— Къса.

— Колко къса? На черта и с филиран бретон?

— Не, по-къса. — Тя се огледа и посочи към една фотография. — Може би като тази.

— Ала гарсон?

— Да, както и да се нарича.

Момичето, изправено до рамото й, я огледа с опитно око в голямото огледало. Фрида мразеше да седи във фризьорски салони, обляна от ярката светлина, с многобройните отражения на лицето си, които я гледаха отвсякъде. Тя се облегна назад и вратът й се опря в назъбения ръб на мивката. Затвори очи. Хладката вода обля косата й и се плъзна на тънки струйки по врата й. Пръстите на момичето сръчно масажираха скалпа й. Фрида усети смесения мирис на тютюн и на сладникав парфюм, който се носеше от него. Когато отново се изправи в стола, остана със затворени очи. Ножиците си проправяха път през косата й, а студените им остриета докосваха врата й. Тя си представи купчинката от мокри кичури на пода. Не беше носила къса коса от момичешките си години, а и рядко се отбиваше във фризьорски салон — от време на време Саша, Клои или Оливия леко я подстригваха и оформяха прическата й. Помисли си за тях, представи си ги всяка в своето ежедневие. Всичко сякаш беше останало твърде далеч: светът от другата страна на Темза, улиците, по които се разхождаше нощем, малката й къща на павираната уличка, червеното й кресло в частния й кабинет, старото й и добре познато „аз“.

Отвори очи: отсреща в огледалото я гледаше сякаш непозната жена. Къса тъмна коса обрамчваше лицето й, което сякаш беше по-слабо и по-младо; големи тъмни очи — напрегнати, предпазливи, чужди. Хем беше тя, хем не беше. Фрида, която вече не беше Фрида. Когато излезе от салона и тръгна по непознатата улица, тя извади от чантата си очилата с дебели рамки, които си беше купила, и ги сложи. Стъклата им бяха обикновени, но въпреки това светът през тях изглеждаше съвсем различен.

Фрида пресече улицата и влезе в един минимаркет. От щанда за канцеларски материали си купи тетрадка с картинка на кон на лицевата страна и кутийка с химикалки. Излезе и продължи по-нататък по улицата, мина покрай павилион за залагания и покрай изложбен салон за офис мебели втора употреба. На ъгъла имаше магазин с голяма яркооранжева табела: „Шаба Травъл Лимитед. Евтини пътувания по света. Парични преводи. Интернет кафе“. На витрината с тиксо беше залепена разпечатка на обменния курс на бангладешката така за деня. Фрида влезе вътре. Тя нямаше представа, че все още съществуваха пътнически бюра, но това тук не приличаше на нито едно от тези, които помнеше. По стените нямаше постери, нямаше рекламни брошури. Не приличаше и на кафене. Имаше маси, подредени в редици, на всяка от които беше сложен компютър. В лявата страна на помещението се намираше ламиниран щанд, зад който на цяла стена бяха подредени папки с твърди корици, а един мъж говореше по телефона. Той се беше изпотил, въпреки че денят беше хладен, а синята му тениска се беше впила в тялото му, сякаш беше с два номера по-малка. Когато забеляза Фрида, й хвърли подозрителен поглед.

— Мога ли да използвам някой от компютрите? — попита тя.

— Таксата е петдесет пенса за петнайсет минути — отвърна той. — Лира и двайсет за един час.

Фрида остави две монети на щанда.

— Кой от тях да използвам?

Мъжът махна неопределено с ръка и продължи разговора си. Само една от масите беше заета. Двама младежи седяха пред компютъра, единият пишеше по клавиатурата, а другият се беше навел към него и му обясняваше нещо на висок глас. Фрида седна пред един компютър в дъното на помещението и обърна екрана така, че да може да го вижда само тя. Влезе в Гугъл и написа името си. Прегледа списъка, който се появи, и несъзнателно потрепери. Първото, което прочете, беше „Некролог за Фрида Клайн“. Това беше лош знак. После кликна върху линк, който водеше към нея самата, и видя собствената си снимка, която вестниците обикновено използваха:

ЛЕКАРКА, БИВША СЪТРУДНИЧКА НА ПОЛИЦИЯТА, БЯГА ОТ РАЗСЛЕДВАНЕ ЗА УБИЙСТВО

ПОЛИЦИЯТА ТЪРСИ СВИДЕТЕЛИ, КОИТО РАЗПОЛАГАТ С ИНФОРМАЦИЯ ЗА ИЗЧЕЗВАНЕТО НА ФРИДА КЛАЙН

Фрида смяташе, че неявяването на една психотерапевтка на разпит в полицията не е новина от особено значение, но грешеше. Историята се беше появила в множество сайтове, навсякъде с една и съща снимка. Един от линковете водеше към новинарските емисии на местен телевизионен канал. Тя кликна върху него и видя руса репортерка, която споменаваше името й. Докато се опитваше да намали звука, дъхът й спря. Сега на кадъра се виждаше главен криминален инспектор Хусейн, която стоеше на тротоара пред входа на полицейския участък. Снимката на Фрида се появи още веднъж заедно с телефонен номер, на който да се обаждат гражданите. Следващата новина беше за кралско посещение в едно начално училище в Лондон. Фрида постоя така няколко секунди, загледана в група от много малки деца, които изпълняваха народен танц на игрището. Тя се изправи.

— Трябва да го изключите.

— Моля?

Фрида се огледа наоколо. Човекът беше приключил разговора си по телефона и се беше навел към нея. Тя изключи компютъра.

— Вместихте се в платената сума — каза той.

Фрида излезе вън на тротоара. Накъде да поеме?

Тъй като това изобщо нямаше значение, на нея й беше неестествено трудно да реши. Тя се обърна надясно и повървя по улицата, после отново вдясно по една квартална улица и стигна до малък парк. В единия му край имаше детска площадка, но останалата част беше покрита с трева и с храсти рододендрон. Фрида отиде и седна на една пейка по-далеч от детската площадка. За известно време й беше трудно да събере мислите си. Те бяха по-скоро като фрагменти от някакъв сън, отколкото нещо свързано. Тя затвори очи и Санди се появи като в кадри от филмова лента. Санди с едва доловимата си усмивка; Санди, който лежи в леглото и я гледа, докато тя се облича; Санди, който кара колата, а тя е седнала до него; онази ужасна последна разходка край Темза, когато беше скъсала с него. И след това — Санди, изпълнен с гняв и обзет от отчаяние. Внезапно изпита неудържим порив да се предаде. Трябваше само да се обади по телефона. Нека някой друг да се занимава с всичко това.

Изведнъж се стресна от странно усещане за влага и топлина по пръстите на дясната си ръка. Отвори очи. Едно куче ближеше пръстите й. Беше от породата стафордширски бултериер, с метален нашийник с декоративни шипове, подобно на куче от анимационен филм. Фрида нежно погали муцуната му и то я подуши. Тя се запита дали това беше разумно. Те не бяха ли бойни кучета? Не те ли ръфаха и продължаваха да те стискат здраво, дори когато вече си мъртъв?

— Обичате ли кучета?

Собственикът приличаше много на домашния си любимец. Кръглата му глава беше обръсната, а на лицето си носеше тънък мустак и малка брадичка.

— Обичам котки — отвърна тя.

— И той обича котки — каза мъжът и се изсмя зловещо. — Хайде, Бейли. — Той шляпна леко кучето с каишката и Бей ли се отдалечи.

Фрида видя един човек, който буташе багажна количка точно по средата на парка. Тя беше натоварена с барбарони за сядане и с навити на руло одеяла. После престана да вижда каквото и да било, защото мислите й се насочиха изцяло към Дийн Рийв и не й даваха покой — сякаш остро камъче беше влязло в обувката й и я убиваше през цялото време.

Случаят я беше срещнал с Дийн Рийв преди пет години. Оттогава и полицията, и всички останали бяха убедени, че той е мъртъв. Беше се самоубил. Но Фрида знаеше, че Дийн Рийв е жив, и тази мисъл я тормозеше. За нея той беше като призрачна фигура: наблюдаваше я, следеше я неотклонно. Преди време една млада жена с разстроен ум се беше опитала да убие Фрида. Беше й нанесла многобройни рани с нож. Но когато полицията пристигна, жената лежеше мъртва, с прерязано гърло. Полицаите решиха, че Фрида го е направила при самоотбрана, но тя самата знаеше, че е бил Дийн Рийв. Хал Брадшо се беше заял с Фрида, беше се опитал да я унижи публично и да срине професионалната й репутация, след което къщата му беше опожарена. Тогава някои хора решиха, че неизвестно как Фрида я е подпалила, но тя знаеше, че е бил Дийн Рийв. Един маскиран човек беше извършил гнусно престъпление срещу Фрида, когато тя все още беше тийнейджърка. Неотдавна Фрида беше успяла да го разкрие. В случая законът беше безсилен, но човекът беше намерен мъртъв, жестоко заклан.

Фрида знаеше, че Дийн Рийв го е убил. Тя беше прекратила връзката си със Санди. Това беше станало повод за гневни думи и лоши чувства и ето че сега Санди беше мъртъв. Почти беше сигурна, че убиецът е Дийн Рийв. Трябва да е бил той, не можеше да е друг.

Фрида стана от пейката и тръгна към изхода на парка. Трябваше да започне отнякъде и в момента се сещаше само за една възможност. Повървя до станцията на метрото и се качи на мотриса, която отиваше на север от Темза. В Шадуел се прехвърли на мотриса на Докландс Лайт Рейлуей[6] и се отправи на изток. Всъщност пътуваше по пътя, по който беше дошла, но се чувстваше по различен начин. Наблюдавайки през прозореца задните дворове на къщите, общинските парцели за обработване, отдавани под наем, автоморгите, купчините от автомобилни гуми, тя сякаш пътуваше през напълно непознат град, който й беше чужд.

Фрида слезе в Бектън. Мястото й беше познато. Дийн Рийв беше изчезнал. Единственият му брат беше мъртъв. Но Дийн Рийв имаше майка, Джун. Тя живееше в дома за стари хора „Гледка към реката" и Фрида я беше посещавала там. Когато влезе във фоайето и усети силната миризма на препарат за миене на подове и на дезинфектант, това извика у нея спомена за съсухрената старица — жената, която на младини беше извършила ужасни неща заедно със сина си Дийн. Фрида се приближи до рецепцията. Там нямаше никого. Тя позвъни и в следващия миг от един вътрешен офис се появи изпита и изтормозена жена с униформа на медицинска сестра. Фрида се насили да се усмихне.

— Здравейте — каза тя. — Леля ми е тук. Джун Рийв. Бихте ли ми казали в коя стая е?

Жената я погледна озадачено.

— Да — отвърна тя. — Да. А как е името ви?

— Джейн. Джейн Рийв.

— И сте нейна племенница?

Фрида улови втренчения й поглед. Помисли си колко различно изглеждаше собственото й лице с непривичните очила и момчешка прическа.

— Точно така.

— Изчакайте да проверя. — Сбърчила чело, жената се скри отново в офиса.

Фрида погледна към бюрото на рецепцията: на него имаше телефон и компютър. От компютъра веднага можеше да се получи информация за даден пациент, така че къде беше отишла жената? Нещо не беше както трябва. Очевидно жената знаеше коя е. Зад себе си чу звук и се обърна: един човек буташе количка за сервиране.

— Имам нещо за Джун Рийв — каза тя.

Човекът се спря.

— Тя не почина ли? — отвърна учудено той. — Сигурен съм, че почина. Директорката на дома ще ходи на погребението й след три дни в крематориума по-надолу по пътя. Мисля, че точно това каза. Почакайте, аз ще…

— Благодаря, всичко е наред — спря го Фрида.

Струваше й огромно усилие, за да преодолее паниката. Един вътрешен глас й крещеше да бяга, да се махне от сградата възможно най-бързо. Тя се обърна и излезе със спокойна крачка навън на улицата. Струваше й се, че се движи прекалено бавно, като в кошмарен сън, в който с мъка върви през мокър пясък. Проклинаше се заради небрежността си. Карлсън знаеше за нея и за Джун Рийв. Дори беше идвал на същото това място заедно с Фрида. В момента тя се беше изправила не само срещу Хусейн, но може би дори срещу Карлсън, а той я познаваше добре, също както и много други хора. Фрида сви зад един ъгъл, после зад още един. Не посмя да се качи на „Докландс Лайт Рейлуей“. Можеха да се досетят, че ще се отправи натам. Трябваше да поеме в съвсем различна посока.

Докато вървеше, през главата й минаваха разни мисли. Джун Рийв вече я нямаше, но предстоеше погребението й: в понеделник в близкия крематориум, беше казал мъжът. Дали Дийн Рийв щеше да присъства? Може би. Ами полицията?

Видя автобус, който тъкмо спираше на една спирка, и скочи вътре, без дори да погледне накъде отива. Качи се на горния етаж и седна най-отпред, така че да може да вижда улицата. Всичко й изглеждаше нереално, като във филм. Знаеше, че ще отиде на погребението на Джун Рийв, защото не можеше да се сети как по друг начин да се добере до Дийн. Единствено тази крехка възможност би могла да я отведе до човека, който беше убил Санди.

Фрида осъзна колко беше изморена едва когато седна с чаша уиски в ръка, гледайки през прозореца как лятното небе се стъмва. Преди това се беше отбила в малко кафене надолу по улицата, където беше изяла поширано яйце върху препечена филийка, загледана в потока от минувачи. Нямаше представа какво ще прави утре. Спомни си, че когато беше студентка, един от професорите й веднъж беше казал: „Ако не можете да решите някакъв проблем, тогава си намерете проблем, който можете да решите“. В съзнанието й изплува едно име.

Майлс Торнтън.

12

Фрида се събуди от чукане по водопроводни тръби и високия говор на мъж на непознат език. Полежа в леглото няколко минути, забила поглед в напукания и мръсен таван. В нейната малка къща котаракът сигурно вече обикаляше от стая в стая, където всичко беше чисто, спретнато и подредено. Леглото й беше оправено и я чакаше да се завърне.

Беше още рано, но тя стана и бързо се изми със студена вода, после облече ярката си пола и една от тениските; с малкото количество коса усещаше главата си странно лека. Докато се спускаше надолу, една млада жена, която пушеше сгушена в един ъгъл на стълбището, вдигна глава и я изгледа безучастно. На двора момче с остра като четина коса и щръкнали уши караше в кръг колелото си и си тананикаше. Иначе мястото беше пусто и на фона на белезникавото небе изглеждаше като призрачен град.

Фрида изпи голяма чаша горчиво кафе в кафенето, където беше хапнала предишната вечер, а после се запъти към станцията на метрото. В мотрисата тя прелисти страниците на таблоида „Метро“[7], който беше на съседната седалка, и видя снимката си, придружена от кратък коментар. Всички наоколо четяха същия вестник. Фрида си сложи очилата с дебелите рамки.

Тя знаеше улицата в Кензъл Грийн, на която живееше Майлс Торнтън. Спомни си, че веднъж й беше казал, че живее с още трима в жилище над магазин за офис обзавеждане. Не й беше трудно да го намери. Знаеше, че се беше изпокарал жестоко със съквартирантите си; един от тях беше предпочел да се изнесе, отколкото да съжителства с Майлс, когато той навлезеше в период на остра психоза. Другите двама от време на време го бяха заключвали навън, а на два-три пъти се бяха оплаквали от него в полицията. Но Фрида беше тази, която в крайна сметка го беше изпратила да се лекува в психиатрично отделение, считайки го за опасен за себе си и за околните, и именно нея той смяташе за най-голяма предателка. Беше я нарекъл безсърдечна кучка, чудовище, курва. Тя си спомни изкривеното му до неузнаваемост лице, докато крещеше срещу нея, запенената му уста, пламтящите му от омраза очи. Но тя си го спомняше и в по-спокойни дни, когато той се ужасяваше от себе си. Фрида натисна входния звънец и когато домофонът изпука и се чу неясен глас, тя се представи.

— Аз съм Ан Мартин от социалните служби и съм тук във връзка с Майлс Торнтън. Може ли да поговорим за малко?

Човекът отсреща каза нещо неразбираемо, след което се чу характерното бръмчене и вратата се отвори. Новите й сандали затропаха нагоре по тесните дървени стъпала. Млад мъж стоеше пред отворената врата на апартамента, облечен с елегантни панталони и риза, но с боси крака. В ръката си държеше керамична чаша с кафе.

— Здравейте — каза Фрида и протегна ръка. — Ан Мартин.

— Дънкан Мортимър — каза той. — Здравейте.

— Може ли да вляза? Няма да отнеме много.

И без да дочака отговор, бързо мина край него и влезе вътре, опасявайки се да не й поиска документ за самоличност. Може би вчера трябваше да си купи чанта за документи. Тя извади бележник от чантата си.

— Желаете ли кафе?

— Не, благодаря. Не искам да ви отнемам от времето. — Отнякъде се чуваше шум на течаща вода, после се затръшна врата.

— Казахте, че идвате във връзка с Майлс?

— Да. Просто рутинна проверка.

— Горкият нещастник. — Той отпи голяма глътка кафе. — Кажете ми, вие самата видяхте ли го?

— Кога да съм го видяла?

— Това, което се е случило, е отвратително и искам да знам дали Майлс е добре.

— Ние всички искаме това. Точно затова съм тук.

— Но той ще се оправи ли?

Фрида го погледна. Имаше чувството, че водят несвързан разговор.

— Невъзможно е да се каже, преди да сме го открили.

— Да го откриете?

— Предполагам знаете, че Майлс изчезна преди няколко седмици?

— Какво? — Тя започна да му обяснява, но той я прекъсна. — Не знаете ли?

— Какво трябва да знам?

— От полицията не ви ли казаха?

— Не ви разбирам.

— Той се е върнал.

— Майлс се е върнал?

— Да. Вчера се е появил. Мислех, че по този повод сте дошли.

— О! — каза Фрида. Тя намести очилата на носа си и се опита да си придаде делово изражение. — Това е добра новина.

Младият мъж се изсмя нервно.

— Така ли мислите? Той е в окаяно състояние.

— В състояние на остра психоза?

— Това е най-малкото. Доколкото разбрах, не е на себе си. И е жестоко пребит — меко казано. Говорих с горката му майка. Каза, че изглежда така, сякаш е бил изтезаван.

Стаята сякаш изведнъж се смали и изстина.

— Как по-точно? — попита Фрида.

— Това е всичко, което знам. Тя плачеше толкова силно, че не исках да я разпитвам за подробности. Бих желал да го посетя, но той сигурно няма да иска да ме види. Не се разделихме по най-добрия начин.

— Знаете ли къде е?

— В онази психиатрична болница южно от реката. Почакайте, записал съм си името.

— Благодаря, не е нужно. Знам къде е.

— Ако го видите, предайте му поздрави от мен и му кажете, че му желая бързо да оздравее.

— Непременно ще го направя.

След като се отби в едно интернет кафе, за да провери в колко часа ще се състои погребението на Джун Рийв на по-следващия ден — беше насрочено за единайсет и петнайсет в крематориума в Източен Лондон — Фрида си купи канелена кифличка от пекарна на булеварда и отиде в една малка градинка, за да я изяде и да обмисли някои неща. Седна на една дървена пейка; слънцето огряваше голия й врат и босите й крака; на няколко крачки от нея един гълъб кълвеше нещо в тревата. Ядеше кифличката много бавно: засищащата й сладост й действаше успокояващо. Изтезаван. Какво означаваше това? Кой би извършил подобно нещо? Сякаш леден вятър мина през тялото й и тя потръпна от студ въпреки лятната жега. Беше убедена, че знае отговора.

Отвори пътеводителя си за Лондон и по картата се ориентира къде точно се намира — беше близо до парка „Пекам Рай“. Щеше да отиде там и да реши какво да прави по-нататък; щеше да си състави план за останалата част от деня. Фрида беше жена, свикнала да организира ежедневието си. Дори когато си почиваше, гледаше да отдели време да се види с приятели или да нарисува нещо в малкото си ателие. Сега денят беше дълъг, без ясни граници. Тя седна в декоративната градина, сред лятната зеленина на парка. За известно време съсредоточи мислите си върху завръщането на Майлс Торнтън и върху факта, че е бил изтезаван. Но не беше наясно с конкретните обстоятелства и прехвърли случката в по-задните кътчета на съзнанието си. По-късно щеше да се върне към нея.

В нормалното си ежедневие сега щеше да е в частния си кабинет и седнала в червеното си кресло, да наблюдава лицето на пациента срещу себе си и да се вслушва в думите му или да мълчи заедно с него. След като сеансът приключеше, той щеше да си тръгне и тя нямаше как да узнае дали се чувства, или не се чувства добре. Мислите й се насочиха към Джоузеф и тъжните му кафяви очи, към Рубен, към племенницата й Клои, която беше свикнала с мисълта, че когато беше в беда или имаше нужда от подкрепа — а това често й се случваше — винаги можеше да разчита на нея. Е, вече не.

После се замисли за Саша и за Итън и сърцето й болезнено се сви. От всички, които беше изоставила принудително, се тревожеше най-много за тях. Клои често беше хаотична, но умееше да се противопоставя и да отстоява своето. Противно на нея, Саша не умееше да се бори. Тя беше лесно ранима и се нуждаеше от подкрепа и закрила, особено сега, когато беше самотна майка с отговорна работа, с малко дете, обидчив и припрян бивш съпруг и бавачка, която според Фрида беше неоправдано строга. А Итън не можеше да се защити. Колкото и да се опитваше да се скрие в своето малко убежище под масата, в реалния свят той имаше майка с крехка психика, наранен и гневен баща и нетърпяща възражения бавачка, която го наричаше „лошо момче“.

Тя погледна още веднъж в пътеводителя и взе решение. Десет минути по-късно беше във влака, който се движеше от Пекам Рай до транспортния възел Долстън Джънкшън. Оттам отиде до автогарата и се качи на автобус 243 до Уд Грийн в Северен Лондон. Освен нея в него пътуваше само още една жена — дребна, с тъжен вид и проскубано куче до краката. Никой от двамата не й обърна внимание. Фрида слезе в Стоук Нюингтън и се отби в малко кафене, където предлагаха здравословна храна. Купи си сандвич с пресни зеленчуци и бутилка минерална вода. После се отправи към дома на Саша. Струваше й големи усилия да не се оглежда непрекъснато. С твърда стъпка мина покрай вратата, погледна встрани, но не видя нищо. Завесите на горния етаж бяха спуснати, щорите на долния етаж бяха наполовина отворени. Не личеше вътре да има някого. Тя отиде до горния край на улицата и се облегна на един чинар. Не беше гладна, но хапна малко от сандвича, наблюдавайки внимателно къщата, за да види, ако някой влезе или излезе. Саша щеше да бъде на работа още няколко часа, но Итън и Кристин със сигурност щяха да се появят.

В два часа Фрида изостави наблюдателния си пост и повървя до парка „Клисолд“, който се намираше наблизо. Беше ходила там много пъти — със Саша и Итън, понякога с тях идваше и Франк. Няколко пъти бяха ходили заедно със Санди: слагаха Итън в количката му, когато беше още бебе, и му показваха патиците и сърничките. За момент тя почти усети присъствието му: гледаше я, слушаше я, докато говори, отмяташе глава назад, смеейки се весело, вземаше ръката й в своята. Уви, Санди беше мъртъв — жестоко убит — а тя беше сама. Как бяха стигнали дотук?

Фрида застана до затревената площ, където се разхождаха сърни и елени, залепи лице до оградата и тогава ги забеляза на отсрещната страна, полускрити от дърветата. Първо видя Итън, чието лице беше цялото на петна, а до него вървеше Кристин, която го беше хванала за ръка и го дърпаше. Той плачеше; сега вече го чуваше, макар и да не разбираше какво точно казва — може би той не говореше, а само хлипаше горчиво.

Кристин го теглеше с каменно изражение на лицето. Тя не се трогваше от плача му, просто го влачеше, все едно беше тежък товар, който трябваше да бъде придвижен от едно място на друго. Итън постоянно се препъваше, но тя вървеше напред с равна енергична крачка и той все повече увисваше на ръката й. „Мама, мама, мама“, повтаряше Итън и сочеше назад, дърпайки я да се върнат обратно по посоката, от която бяха дошли. Лицето му беше сгърчено и посиняло от плач.

Фрида стоеше, без да помръдне, и ги гледаше, докато те накрая се скриха зад завоя и плачът му вече не се чуваше. Тя стоеше със стиснати юмруци и натежало сърце. Едва се сдържаше да не се затича след тях и да издърпа детето от здраво стисналата го жена, но накрая се овладя. Обърна се и тръгна по алеята, от която бяха дошли. Забеляза някакви разпилени предмети и като се наведе, видя, че бяха миниатюрните дървени животни на Итън, които той вземаше със себе си, когато се криеше под масата в своя въображаем свят. Значи заради тях така упорито беше настоявал да се върнат. Тя събра фигурките една по една, като внимаваше да не пропусне някоя, и ги избърса от праха.

През останалата част от следобеда, в продължение на часове, Фрида обикаляше улиците, тъгувайки за удобните си обувки. Тя се спусна до Риджънс Канал, мина покрай закотвените къщи лодки, някои от които бяха големи и прясно боядисани, а други изглеждаха като плаващи съборетини, след което извървя целия път до Излингтън, следвайки тунела, и накрая излезе на Каледониан Роуд. Мина край апартамента на Санди, макар и да знаеше, че не бива да го прави, и си представи как отива към собствената си къща. Вместо това се запъти към малкия природен резерват в иначе оживения Кингс Крос, където приседна за малко, любувайки се на баржата, превърната в цветна градина. Наблизо един доброволец развеждаше шумна тълпа ученици.

Привечер, когато слънцето вече грееше по-ниско на хоризонта, тя се върна обратно в Стоук Нюингтън и отново застана в горния край на улицата на Саша. Знаеше, че Саша ще се прибере от работа от противоположната страна и наистина, малко след шест, видя приятелката си да върви с бавна крачка към дома си. Дори от разстояние се забелязваха слабата й фигура и отпуснатите й рамене. Като стигна до входната врата, Саша изпусна ключа си и се наведе да го вдигне. Когато се изправи, тя не посегна веднага да отключи, все едно събираше сили за предстоящо изпитание. Накрая отвори и влезе.

Четири минути по-късно Кристин излезе с маршова стъпка — спретната, стегната и енергична. На горния етаж лампите светнаха. Фрида почака малко и отиде до входната врата на Саша. През деня беше купила пощенски пликове и в един от тях сложи дървените животни, а отгоре с едри печатни букви написа името на Итън. После го пъхна в отвора на пощенската кутия и преди да се е размекнала, се отдалечи с бързи крачки.

13

Фрида отиде отново до „Праймарк“. Трябваха й дрехи за погребение. Поразходи се край щандовете, опитвайки се да намери нещо в тъмен цвят и без емблема отпред на гърдите. Накрая се спря на чифт тъмносиви всекидневни панталони и кафяв пуловер. Щяха да свършат работа, въпреки че Клои сигурно би сбърчила нос пред комбинацията от сиво и кафяво. После влезе в една аптека и си купи чифт евтини слънчеви очила.

Погребението на Джун Рийв трябваше да започне в единайсет и петнайсет на следващия ден. Крематориумът в Източен Лондон се намираше далеч, в посока Илфорд, и Фрида тръгна рано, като първо взе метрото, после се прехвърли на автобус и пристигна малко преди десет. Тя влезе през огромната желязна порта и се отправи към една сграда, която с фасадата си от колони и входове в класически стил приличаше на викторианска библиотека или на частно училище. Отпред чакаше множество от над сто души в тъмни облекла, дошли за погребението преди това на Джун Рийв. Те се бяха събрали на групи, някои се разхождаха напред-назад в очакване всеки момент да влязат вътре. Като всяко голямо погребение и това тук беше едновременно и печално събитие, и среща на близки и далечни роднини. Фрида забеляза жени, които се поздравяваха, прегръщаха се и се смееха, след което си спомняха къде се намират и лицата им добиваха тъжно изражение.

Вратите се отвориха и опечалените тръгнаха да влизат. Фрида се присъедини към група хора най-отзад, които не й приличаха на членове на семейството или близки приятели.

Влязоха в голямо фоайе. Викторианската сграда беше смело модернизирана с шлифовано стъкло и стоманени плочи между колоните. Един служител поведе групата вдясно, към източния параклис. Вътрешността му беше като на църква, с чамова облицовка, от която тактично бяха премахнати религиозните символи. Фрида седна в края на една пейка най-отзад. Тя беше толкова погълната от мислите си, че се изненада, когато трябваше да стане, тъй като вече внасяха ковчега по централната пътека. Фрида взе листа пред себе си. Маргарет Фаръл. Погледна датите и пресметна. Покойната беше доживяла до деветдесет години.

Положиха ковчега най-отпред и жена в тъмен костюм се изправи и отиде до аналоя. Не приличаше на духовно лице и не беше. Жената описа Маргарет Фаръл като учителка, феминистка, хуманистка, съпруга и майка — не точно в този ред — и около нея се чу лек смях и сумтене. Доста от присъстващите се изредиха да отдадат дължимото на покойната: чуха се прочувствени слова, стихове, песни, имаше изпълнение на цигулка. По всичко личеше, че Маргарет Фаръл беше живяла пълноценен живот — във всеки случай много по-достоен от този на Джун Рийв. Фрида изпита неудобство, задето присъстваше на церемонията, преструвайки се на близка на покойната. Тя подозираше, че полицията също беше наоколо, наблюдавайки пристигащите за погребението на Джун Рийв, но едва ли щяха да се сетят да проследят излизащите от предишното погребение. Поне така се надяваше.

Докато слушаше стиховете и музиката, които Маргарет Фаръл беше обичала приживе, Фрида не можеше да се откъсне от собствените си мисли. Тя знаеше, че откакто беше изчезнал, Дийн беше посещавал майка си в старческия дом един-два пъти. Дали щеше да дойде на погребението й? Това щеше да бъде последна възможност. Двете имена, Дийн Рийв и Майлс Торнтън, се сливаха в една мелодия, която тя не харесваше, но не можеше да прогони от съзнанието си.

Опечалените станаха и един по един тръгнаха към изхода под звуците на стара джазова мелодия. Докато Фрида чакаше да се изтеглят членовете на семейството, една стара жена се обърна към нея:

— Откъде познавахте Маги?

— Най-вече от обществените й изяви — отвърна Фрида.

Когато излязоха от параклиса, служителят отново се появи и следвайки го, те се отдалечиха от главния вход и се насочиха към странични врати, които водеха до Градината на спомените. Това напомни на Фрида за сложния начин, по който са проектирани кабинетите на психотерапевтите, така че влизащият пациент да не се сблъска с излизащия. Собствениците на крематориума не желаеха групите от влизащи и излизащи опечалени да се разминават на входа и да коментират, че параклисът просто се използва под наем, подобно на хотелска стая или игрище за тенис.

Венците бяха поставени на малка морава, чиято трева беше мека като килим. Хората се насъбраха около тях и започнаха да четат надписите. Фрида се смеси с една група, която беше по-встрани, така че да може да наблюдава предната част на сградата. Катафалката вече се отдалечаваше и веднага след това друга катафалка паркира на специалното място точно пред входната арка. Фрида бавно се измести още по-встрани, така че да вижда добре. Гледката беше много по-различна в сравнение с онази отпреди час. Когато погребалните агенти измъкнаха ковчега от катафалката и го понесоха на раменете си, наоколо нямаше никого. Фрида пристъпи няколко крачки напред и се наведе да разгледа малко букетче полски цветя, очевидно брани на ръка. На него беше закрепен лист с детска рисунка на момиче с корона на принцеса под лъчите на усмихващо се слънце и думите: от Сали.

Фрида хвърли поглед наоколо. Всъщност имаше някого. На стъпалата стоеше едра жена, навярно медицинска сестра. А също и двама млади мъже, облечени с дънки и тъмни якета. Цивилни полицаи. Други хора нямаше. Жената влезе вътре. Двамата мъже останаха навън. Фрида усети леко побутване и се сепна. Нима беше проявила небрежност? Изправи се и видя насреща си жена приблизително на нейната възраст.

— Тръгваме към къщата — каза жената. — В колата има място. Ще се качите ли при нас?

— Да, благодаря — прие поканата Фрида.

Докато вървяха по алеята, жената й разказа, че Маргарет Фаръл е била директорка на училището, в което е учила преди трийсет години, а също и каква личност е била. Фрида съжали, че не я е познавала. Когато стигнаха до шосето, Фрида каза, че изведнъж се е сетила, че други хора са й обещали да я откарат с тяхната кола. Жената отвърна, че всичко е наред, а Фрида се почувства неловко от цялата ситуация.

Час и половина по-късно Фрида стоеше във фоайето на психиатричната болница „Джефри“. Разгледа внимателно голямата карта на сградата. Виждаха се тоалетните, местата за хранене, кафенетата и магазинчетата за подаръци. Но Фрида се интересуваше най-вече от стълбищата и аварийните изходи. Сети се за популярната игра „Лабиринт“. И тук имаше нещо подобно: намери входа, намери изхода. От време на време беше посещавала болницата, дори като студентка я бяха изпратили там на стаж за няколко седмици, но никога не беше обръщала внимание на тези неща. Сега се вглеждаше във всяка подробност от картата, мъчейки се да придобие усет за сградата, все едно беше жив организъм. Вече се беше осведомила къде лежеше Майлс и че часовете за свиждане бяха по-късно през деня.

Фрида мина по коридора и се изкачи три етажа по-нагоре. Когато тръгна по коридора, срещу нея се зададоха мъж и жена, увлечени в разговор. Тя познаваше мъжа — Сам Гоулдинг. Беше пренасочила към него своя пациентка и се бяха срещнали да обсъдят състоянието й. Но това беше преди две години. Едва ли очакваше да я види, а и беше погълнат от разговора. Фрида извърна поглед встрани. Но когато се разминаваха, тя забеляза някакво движение и той каза: „Здравей“. Фрида продължи напред, без да му отговори. Той не беше произнесъл името й и тя дори не беше сигурна дали е поздравил точно нея. И все пак… Тя погледна часовника си. Беше един без осем. Ако си я спомняше, ако знаеше какво се случва около нея, той вероятно щеше да се обади, където трябва, а човекът отсреща бързо щеше да направи връзката. Но дори това да станеше… Фрида отново погледна часовника си и бързо взе решение. Един и десет: каквото и да се случеше, тя щеше да изчака до един и десет и едва тогава да си тръгне.

Фрида зави надясно, стигна до отделението, където беше настанен Майлс и се отправи към бюрото на дежурната сестра. Тя се мъчеше да издърпа лист хартия, заседнал във факса, и отправи въпросителен поглед към Фрида.

— Обадих се по телефона, преди да дойда — каза Фрида. — Аз съм братовчедка на Майлс Торнтън.

— Свижданията са от три часа — отвърна сестрата.

— По телефона обясних, че току-що пристигам с влака. Отговориха ми, че няма проблем. Ще го видя само за пет минути. Ако искате, можете да проверите.

Сестрата подръпна листа, който съвсем беше заседнал.

— Ще го намерите по коридора вляво. Второто легло — каза сестрата.

— Много ви благодаря.

Фрида погледна часовника си. Един без четири. Отделението представляваше мрежа от коридори. На първото легло седеше изправен много възрастен мъж, който гледаше с немигащ поглед право пред себе си. Когато Фрида мина покрай него, очите му дори не потрепнаха. Следващото легло — второто — изглеждаше празно, сякаш беше оставено неоправено. Единствено кичур коса на възглавницата показваше, че Торнтън е там, в безсъзнание или заспал. Тя коленичи до главата му. Преди три седмици това лице беше изкривено от гняв и възмущение. Сега беше подпухнало и на петна, наполовина потънало във възглавницата. Фрида предпазливо протегна ръка и докосна бузата му.

— Майлс — каза тихо тя. — Аз съм, Фрида. Фрида Клайн.

От него се изтръгна стенание и главата му леко помръдна.

— Майлс, събуди се. Трябва да поговоря с теб.

Очите му се отвориха и той я погледна, примигвайки. Вдигна дясната си ръка към нея, сякаш за да се защити. Частта й от китката надолу беше дебело бинтована. Тя нежно я пое в дланите си. Той отново изстена. Докосването й очевидно му причини болка.

— Търсих те — каза Фрида.

— Вода.

На шкафчето до леглото му имаше кана с вода и пластмасова чаша. Тя напълни чашата до половината и я допря до устните му. Той с мъка се надигна и отпи от нея. Фрида остави чашата на шкафчето и погледна часовника си. Един часът. От мястото си можеше да види бюрото на сестрата.

— Къде беше? — попита го тя.

— Глас в тъмното — промълви той.

— Какъв глас? Какво ти каза?

— Разни работи. Заканваше ми се. Беше сърдит.

Фрида и преди го беше чувала да говори така. Когато за пръв път дойде при нея, изпитваше тревожност, но при следващите сеанси беше започнал да се оплаква, че чува гласове и че те са много разгневени. Тогава тя беше решила, че терапията с разговори няма да е достатъчна.

— Същият глас като преди ли беше?

— Не, не беше същият. Грешите.

— Как така?

— Той не само говореше. Заканваше се да ме накаже.

— Съжалявам — каза Фрида. Започваше да мисли, че този разговор нямаше да доведе доникъде. Спомни си с горчивина за дните, когато сеансите с него бяха започнали да не дават резултат.

— Не, вие не разбирате. Той наистина ме наказваше.

Майлс започна да дърпа бинта от ръката си.

— Не, недей — спря го Фрида.

— Идваше през няколко минути и започваше да ме наказва. После това продължи денем и нощем. Връщаше се през няколко минути.

Фрида отново погледна часовника си. Един и четири. След малко трябваше да тръгне.

— Какво означава „връщаше се“?

— Връзваше ме. После се връщаше и ме изтезаваше още по-жестоко.

От очите на Торнтън се стичаха сълзи. Той раздърпа бинтовете. Фрида забеляза, че макар и да беше ужасно разстроен, беше с по-ясно съзнание в сравнение с последния път, когато го беше видяла. Умът му беше по-бистър, говореше доста по-свързано.

— Смля ми пръстите — изхлипа Майлс.

Той махна и последния бинт. От връхчетата на пръстите на дясната му ръка не беше останало почти нищо. Ноктите липсваха, а най-горните стави бяха премазани и кожата им беше смъкната.

— Божичко! — възкликна Фрида. — Къде си бил, Майлс? Къде?

— Далече — изхриптя той. — Много далече. Вързан с въжета като животно, докато пътувахме. Постоянно се удрях тук и там, наоколо тъмно. Само безкраен път и все по-тъмно. Нямаше кой да ме чуе. Никой не дойде. Толкова много дни. Дни и нощи, нощи и дни. По едно време престанах да ги броя.

— Значи си пътувал надалеч, така ли?

— Той ме закара до морето.

— Кой, Майлс? Кой те заведе там и извърши с теб тези ужасни неща? Трябва да ми кажеш.

— През цялото време чувах морето. Дори когато плачех, пак чувах вълните. Те не спираха да се плискат. И той не спираше да ме изтезава. Нито веднъж не ме остави, нито веднъж не излезе, нито веднъж не ми даде да поспя. На стената имаше часовник и аз непрекъснато го гледах. Никога не отсъстваше повече от двайсет минути. И така до безкрай. После ме пусна да си вървя. Каза ми: „Кажи й“.

— На кого да кажеш?

Фрида чу някакъв звук. В отделението се бяха появили двама мъже — единият с костюм, а другият с униформа. Най-вероятно охрана. Изведнъж осъзна, че прекалено много се е забавила.

— На вас — отвърна Торнтън. — На Фрида Клайн. Каза ми: „Кажи й, че това е за Фрида Клайн“.

Двамата мъже говореха със сестрата.

— „Кажи й, че това е за Фрида Клайн“ — повтори той.

— Ясно — каза Фрида. На нея наистина й беше ясно.

Трябваше веднага да тръгне. Тя стана и се отправи в обратната посока на тази, от която беше дошла. Зад себе си чу глас. Не трябва да се обръща и не трябва да тича. Представи си картата. От това отделение имаше и друг изход. Стигна до вратата. Тя беше затворена и на нея имаше надпис: „Авариен изход. Вратата е свързана с аларма“. Отново си представи картата. Нямаше ли и друг изход по-нататък в отделението? Не можеше да рискува. Някой викаше силно името й. Фрида отвори вратата и незабавно се включи алармената инсталация. Тя се втурна надолу по каменните стълби. Писъкът на алармата се забиваше в главата й. Един етаж по-надолу Фрида блъсна една врата и попадна право в ръцете на някакъв мъж с униформа.

— Една жена на горния етаж създава суматоха — изрече задъхано Фрида.

Мъжът се втурна край нея и излезе на стълбището. Фрида преброи до пет и го последва, но не се затича нагоре, а се спусна надолу. Преброи етажите. На партера видя табела, сочеща към главния вход и тръгна в обратната посока към дневната клиника, която имаше собствен изход и собствен паркинг, от който се излизаше на друга улица. След пет минути вече беше далече от болницата, но продължи да върви, като на няколко пъти сви по различни квартални улици, докато не се увери, че никой не я следи.

Фрида видя една пейка и седна. Имаше нужда да си почине, защото й се виеше свят и краката й трепереха. Помисли си, че всеки момент ще припадне. Но тя събра сили, успокои се и ясно и трезво премисли казаното от Майлс.

Изтезание: да превърнеш някого в инструмент, в предмет; да отнемеш човешкото в него; да го унижиш и нараниш; да го превърнеш в кълбо от болка — а после нищо. Тя си спомни дивото изражение на Майлс, хриптящия му глас, обезобразените му пръсти. Знаеше кой е направил това, знаеше защо го е направил; в следващите няколко мига се почувства толкова зле, изпълнена с безсилен гняв и смут, че светът се размаза пред очите й.

Накрая Фрида извади бележник и химикалка и се зае да систематизира някои дати и събития:

— вторник, 10 юни: последна среща със Санди.

— понеделник, 16 юни: д-р Елисън (коя е тя?) разтревожено уведомява полицията за изчезването му.

— петък, 20 юни: тялото на Санди е намерено в Темза.

Тя погледна датите и добави още няколко:

— април — май: Майлс Торнтън е изпратен в психиатрия; отговорността за това е моя.

— 27 май: Майлс Торнтън е изписан от психиатрията и идва в „Складовете “ превъзбуден и агресивен. Крещи и отправя обиди; чувства се предаден от мен. Връща се няколко пъти.

— 3 юни: Майлс Торнтън не се появява за насрочения сеанс.

— от 3 юни нататък: Майлс Торнтън не отговаря на телефонни обаждания, имейли и пр.

— понеделник, 9 юни (това ли е датата?): обаждам се в полицията за изчезването на Майлс.

— 27 юни (приблизително?): Майлс Торнтън се завръща, жестоко малтретиран.

Фрида прегледа написаното. Оставаше да добави още нещо:

— сряда, 25 юни: Джун Рийв умира. Тя знаеше това от известието за погребението й.

— понеделник, 30 юни: погребението на Джун Рийв.

През цялото време беше мислила в грешната посока. Дийн Рийв беше отвлякъл Майлс, беше го закарал някъде далече край морето и го беше изтезавал — в това се беше уверила. Освен това знаеше, че Майлс беше изчезнал в началото на юни, когато Санди все още беше жив. Дийн го беше държал като заложник допреди два-три дни и през цялото време го беше измъчвал в нейно име. Това беше наказание, за което тя трябваше да научи: той беше изпратил обратно Майлс с послание до нея. Тя подозираше, че Дийн беше прекратил изтезанията, когато беше узнал за смъртта на майка си и му се беше наложило да се прибере — ако не за да присъства на погребението й, то поне да й отдаде синовната си почит и уважение. Той беше обичал майка си по своя перверзен начин.

Колкото и да се опитваше да изтълкува по различен начин датите пред себе си, Фрида не можа да измисли нищо по-правдоподобно. Дийн Рийв беше изтезавал Майлс Торнтън. Но нямаше как да е убил Санди.

14

Фрида седеше в неуютната си стая с чаша уиски и наблюдаваше как небето се променя от синьо в бледосиво, от бледосиво в тъмносиво и накрая стана тъмно, обсипано с ярки звезди. От пазарчето надолу по улицата си беше купила цветя, но свежите им цветове само подчертаваха сивотата на стаята, мръсните стени с избила по тях влага и протритите пътеки.

Замисли се какво беше постигнала до момента: абсолютно нищо.

Беше изоставила дома си, приятелите си, работата си, сигурността си и света, който познаваше; беше се укрила от полицията, съсипала репутацията си, провалила бъдещето си; беше изгубила всичко, което беше успяла да съгради през годините. И за какво? За нищо.

Беше направила всичко това, защото беше убедена, че Дийн е убил Санди — мъжа, когото беше обичала повече от всеки друг мъж в живота си и когото бяха намерили мъртъв. Беше така твърдо убедена, че нито за миг не се беше усъмнила, че може би греши.

Явно се беше заблудила и сега не знаеше какво да прави. Навярно не й оставаше нищо друго, освен да се предаде. Опита се да си го представи: каменното изражение на Хусейн, триумфа на комисар Крофорд, покрусата на Карлсън. Мисълта за близкия й приятел я накара да притисне чашата до челото си и да я подържи така, притворила очи. Щяха да й повдигнат обвинение, щяха да я намерят за виновна — особено след като се беше укрила — и щяха да я изпратят в затвора. За един кратък миг си помисли, че може би там щеше да намери жадувания покой.

После във въображението й се появи Санди. Спомни си го как изглеждаше малко след като се бяха запознали: сияещ от щастие и любов. Спомни си и какъв беше през последната година и половина: напрегнат, с изопнати нерви, гневен и отчаян. Някой го беше убил и този някой все още се разхождаше на свобода. Ако тя се предадеше, убиецът винаги щеше да бъде на свобода. Фрида нямаше да позволи това да се случи. Тя остави чашата с уиски и отиде до прозореца, вглеждайки се в нощното небе. Постоя така, обхваната от прилив на решимост.

Фрида извади бележника от чантата си. Трябваше да започне със Санди. Какво знаеше за него? Кои бяха приятелите му, колегите му, приятелите, с които посещаваше барове, по-дълготрайните и по-краткотрайните му връзки? Кой го беше обичал и кой го беше мразил, към кого се беше отнасял зле, кой беше изпитвал към него ревност и съперничество? Тя написа с главни букви името му най-отгоре на листа и ги украси с листенца и цветя, сякаш по този начин го връщаше отново към живота. После нахвърли всички важни факти, които можа да си спомни, както и имената на приятелите му, които познаваше или за които той й беше говорил.

Първо започна с работата му. Написа имената на хората, които познаваше или за които беше чувала: Калвин Лок, професора по невронаука[8], който беше работил в тясно сътрудничество със Санди, преди той да замине за Америка; Люси Хол, асистентката му по онова време; Ейдън Дънстън и жена му Сири, с които бяха вечеряли няколко пъти. Кой още? Тя порови в паметта си. Онази специалистка по генетика от Ню Йорк, Клара някоя си. В случая не беше интересна. А как се казваше асистентът му в „Кинг Джордж“, с когото не се познаваше, но бяха разговаряли по телефона? Тери Кийтън.

Замисли се за семейството му. Санди почти нямаше близки. Родителите му бяха починали, а не си спомняше той някога да е говорил за лели, чичовци или братовчеди. Имаше сестра, Лизи, която беше омъжена за Том, и двамата имаха син, Оливър. А как се казваше бавачката им? Не можа да се сети, а и тя може би вече беше напуснала. Все пак със Санди се бяха разделили преди година и половина — за толкова време можеха да се случат много неща.

Санди имаше бивша съпруга, Мария, която живееше в Нова Зеландия. От време на време я беше споменавал. Доколкото знаеше, от години не поддържаха връзка. След Мария и преди Фрида в живота му беше имало цигуларка на име Джина, чиято фамилия не си спомняше, както и една италианка, Луиза, икономист по професия. Санди рядко говореше за тях.

Що се отнасяше до приятелите му, сети се за Дан Либерман, с когото бяха съученици от началното училище и редовно играеха скуош. Познаваше също Джош Тебит, Джейн Франк и партньорката й, Анджела, както и семейство Форман. Кой още?

Фрида се загледа в изредените имена и сбърчи чело. Списъкът беше твърде кратък за човек, който беше неин интимен партньор в продължение на няколко години, а както можеше да се очаква, след раздялата им вече имаше празно място: тя нямаше представа как е протекъл животът му по-нататък. Санди често беше негодувал от това, че Фрида така непреклонно бранеше личното си пространство. Бяха минали месеци, преди тя да му позволи да прекара нощта в дома й. Беше доста предпазлива, когато го запознаваше с приятелите си, и пазеше в тайна някои факти от личния си живот. Беше му казала за самоубийството на баща си, години след като се бяха запознали, и му беше доверила, че е била изнасилена като ученичка едва когато тази случка от миналото й обсеби настоящето й: именно това нейно откровение беше накарало Санди да се завърне у дома, изоставяйки престижната си работа в Америка. Сега обаче осъзна, че всъщност знаеше много малко за него. Познаваше вкусовете му; знаеше какво обичаше да готви, с какво обичаше да се храни, какви вина предпочиташе. Знаеше кои книги е прочел, какви бяха политическите му убеждения, какво беше мнението му за системата на здравеопазването във Великобритания, какви бяха възгледите му за световните религии или за плацебо ефекта и антидепресантите. Познаваше израженията на лицето му, разбираше какво го кара да се гневи, да ревнува, да се радва или да унива. Можеше да чете в него като в отворена книга, но в същото време не знаеше почти нищо за обичайните подробности в ежедневието му.

Една мисъл се появи в съзнанието й за нещо толкова очевидно, че тя досега не се беше сетила да разсъждава върху него: онзи, който беше убил Санди, познаваше и нея. Беше проникнал в дома й — как? — и беше подхвърлил портфейла му. Искал е да я уличи в убийството му.

Фрида стана от мястото си и се загледа в късчето тъмно небе, което се виждаше през малкия мръсен прозорец. Сети се за още едно име: д-р Елисън. Жената, за която Хусейн беше казала, че се е обадила в полицията за изчезването на Санди. Коя беше тя? Е, поне беше нещо, с което можеше да започне. Фрида с неохота навлече новото си яке и излезе.

В интернет кафенето имаше още няколко души и всеки от тях се беше навел към екрана на компютъра си. В помещението беше тихо, само от време на време долиташе по някой шум от машините. Осветлението беше слабо и Фрида я заболя главата.

Отначало потърси в Гугъл „д-р Елисън“. Само жените с това име бяха безброй много, от всички краища на света. Тя добави „Обединено кралство“ и броят им намаля, но все още бяха твърде много. Помисли малко, после влезе в уебсайта на университета „Кинг Джордж“. Нямаше как да получи конкретна информация за д-р Елисън, затова Фрида проследи имената на служителите във всеки от департаментите, започвайки с природоматематическите науки. Нямаше нищо в департаментите.

Що се отнасяше до приятелите му, сети се за Дан Либерман, с когото бяха съученици от началното училище и редовно играеха скуош. Познаваше също Джош Тебит, Джейн Франк и партньорката й, Анджела, както и семейство Форман. Кой още?

Фрида се загледа в изредените имена и сбърчи чело. Списъкът беше твърде кратък за човек, който беше неин интимен партньор в продължение на няколко години, а както можеше да се очаква, след раздялата им вече имаше празно място: тя нямаше представа как е протекъл животът му по-нататък. Санди често беше негодувал от това, че Фрида така непреклонно бранеше личното си пространство. Бяха минали месеци, преди тя да му позволи да прекара нощта в дома й. Беше доста предпазлива, когато го запознаваше с приятелите си, и пазеше в тайна някои факти от личния си живот. Беше му казала за самоубийството на баща си, години след като се бяха запознали, и му беше доверила, че е била изнасилена като ученичка едва когато тази случка от миналото й обсеби настоящето й: именно това нейно откровение беше накарало Санди да се завърне у дома, изоставяйки престижната си работа в Америка. Сега обаче осъзна, че всъщност знаеше много малко за него. Познаваше вкусовете му; знаеше какво обичаше да готви, с какво обичаше да се храни, какви вина предпочиташе. Знаеше кои книги е прочел, какви бяха политическите му убеждения, какво беше мнението му за системата на здравеопазването във Великобритания, какви бяха възгледите му за световните религии или за плацебо ефекта и антидепресантите. Познаваше израженията на лицето му, разбираше какво го кара да се гневи, да ревнува, да се радва или да унива. Можеше да чете в него като в отворена книга, но в същото време не знаеше почти нищо за обичайните подробности в ежедневието му.

Една мисъл се появи в съзнанието й за нещо толкова очевидно, че тя досега не се беше сетила да разсъждава върху него: онзи, който беше убил Санди, познаваше и нея. Беше проникнал в дома й — как? — и беше подхвърлил портфейла му. Искал е да я уличи в убийството му.

Фрида стана от мястото си и се загледа в късчето тъмно небе, което се виждаше през малкия мръсен прозорец. Сети се за още едно име: д-р Елисън. Жената, за която Хусейн беше казала, че се е обадила в полицията за изчезването на Санди. Коя беше тя? Е, поне беше нещо, с което можеше да започне. Фрида с неохота навлече новото си яке и излезе.

В интернет кафенето имаше още няколко души и всеки от тях се беше навел към екрана на компютъра си. В помещението беше тихо, само от време на време долиташе по някой шум от машините. Осветлението беше слабо и Фрида я заболя главата.

Отначало потърси в Гугъл „д-р Елисън“. Само жените с това име бяха безброй много, от всички краища на света. Тя добави „Обединено кралство“ и броят им намаля, но все още бяха твърде много. Помисли малко, после влезе в уебсайта на университета „Кинг Джордж“. Нямаше как да получи конкретна информация за д-р Елисън, затова Фрида проследи имената на служителите във всеки от департаментите, започвайки с природоматематическите науки. Нямаше нищо в департаментите по невронаука и невробиология, биомедицина, генетика, физика и молекулярна биофизика, химия, екология, инженерна наука… Но изведнъж, сред потока от имена, тя съзря някоя си д-р Вероника Елисън, аспирант в департамента по психология. Кликна върху името й и на екрана се появи лице на жена, която вероятно беше на възраст колкото Фрида, с руса коса, усмихната, с леко повдигнати вежди, които й придаваха учуден вид. Беше публикуван имейл адреса й, но Фрида не искаше да й изпраща имейл, затова си записа телефонния номер на департамента. Щеше да й се обади утре. Въпреки че университетът беше в лятна ваканция, някой от служителите щеше да бъде там, за да отговаря на телефонните обаждания, и би могъл да предаде съобщение на Вероника Елисън.

На връщане към квартирата си Фрида отново срещна жената, която беше видяла преди да пуши на стълбите. Тя повдигна главата си. Под лявото й око имаше синина, а устната й беше сцепена. Жената й кимна.

Фрида се спря.

— Видях ви преди.

Жената се усмихна — усмивката й беше едновременно и тъжна, и странно закачлива.

— Коя сте всъщност? — попита тя.

Фрида седна до нея на стълбите.

— Аз съм Карла.

— Какво търсите в дупка като тази?

— Тук съм само временно.

— На всички ни харесва да мислим така.

— Лицето ви е наранено.

Жената го докосна с връхчетата на пръстите си.

— Нищо не е. Но едно питие би ми дошло добре.

— В стаята си имам уиски.

— Става.

Фрида се изправи и жената протегна ръка, все едно беше дете, което искаше да му помогнат да стане, след което не пусна веднага ръката на Фрида.

— Карла, значи?

— Да.

— Аз съм Хана. — Тя отново се усмихна със странната си усмивка. — Тук съм само временно.

На следващата сутрин, малко преди девет, Фрида отиде в пустия двор и набра номера на департамента по психология в университета „Кинг Джордж“. Най-накрая отсреща се обади жена с напрегнат глас и тя й обясни, че търси д-р Вероника Елисън.

— Тя току-що дойде да си вземе някои книги.

За миг Фрида се стресна, но бързо се овладя и каза:

— В такъв случай мога ли да говоря с нея?

— Един момент.

Фрида почака няколко минути, след което дрезгав и леко задъхан глас каза:

— Ало? Аз съм д-р Елисън. Какво мога да направя за вас?

— Името ми е Карла — каза Фрида, опитвайки се да измисли подходящо фамилно име. Тя се огледа наоколо и над портата видя названието на сградата. — Карла Морис. Аз съм — бях — приятелка на Санди. Бих желала да поговоря с вас.

— За Санди ли?

— Бях изгубила контакт с него, а после научих за смъртта му. Реших да поговоря с някого, който го е познавал.

— Защо избрахте мен?

— Един приятел спомена за вас — отвърна Фрида. — Каза, че сте били разтревожена за него.

— Да, действително бях разтревожена. — Жената прозвуча колебливо.

— Помислих си, че може би вие ще ми кажете какво се е случило.

— Вие и Санди бяхте ли…? — не се доизказа тя.

— Бяхме просто приятели преди много години. Но за известен период от време бяхме доста близки. Сега искам да разбера какво се е случило.

— Не знам. Утре сутринта заминавам на почивка.

— Отделете ми само петнайсет минути и аз ще дойда, където ви е удобно.

— Добре. — Сега, след като беше взела решение, гласът й стана по-уверен. — Елате в дванайсет на обяд в градинския център, който е до „Болс Понд Роуд“. Нарича се „Трите ъгъла“, не знам защо. Трябва да си взема някои растения, преди да замина.

— Ще бъда там.

— Казвате се Карла, така ли?

— Карла Морис.

— Ще бъда при увивните рози.

Фрида имаше почти три часа на разположение. А градинският център беше на десетина минути пеша от къщата на Саша. Тя се тревожеше за Саша и за Итън. Постоянно си представяше как го беше видяла последния път — влачен за ръка от непреклонната си бавачка, хленчещ с широко отворена уста, със стичащи се по лицето му едри сълзи.

Трийсет и пет минути по-късно Фрида стоеше на същото място, откъдето преди два дни беше наблюдавала къщата на Саша. Знаеше, че Саша често излиза по-късно за работа, и се надяваше, че може да я види. Но нямаше следа нито от Саша, нито от Кристин или Итън. Може би беше дошла твърде късно и в къщата нямаше никого.

Докато тънеше в неведение, входната врата се отвори широко и от нея излезе Саша в синя рокля без ръкави. Тя държеше Итън за ръка и говореше по мобилния си телефон. Фрида забеляза несресаната й коса и дори от разстояние си личеше, че приятелката й е нервна и превъзбудена. До нея Итън се препъваше и се мяташе насам-натам. Саша прибра телефона в джоба си и се спря. Сложи ръка на гърлото си — жест, добре познат на Фрида, който издаваше притеснението и отчаянието й — а след това извади отново телефона си и набра някакъв номер. Итън нетърпеливо я дърпаше за ръката.

Фрида сложи слънчевите си очила, закопча якето си с ярък цвят и тръгна след тях по улицата. Вече можеше да чуе Саша, докато говореше. „Не“, казваше тя, а също и „Съжалявам. Не знам към кого друг да се обърна“.

— Саша — подвикна тихо Фрида.

Саша се обърна рязко и се взря в нея. Очите й изглеждаха огромни на бледото й слабо лице. Фрида свали тъмните си очила.

— Косата ти я няма — избърбори Итън.

— Фрида! О, боже! Какво правиш тук? От полицията идваха да питат за теб.

— Исках да се уверя, че при теб всичко е наред.

— Правя всичко възможно.

— Къде е Кристин?

— Тази сутрин ми изпрати есемес, в който ми пише, че не иска да се грижи за детето на самотна майка. Било прекалено голям ангажимент за нея и не си струвало.

— Добре.

— Добре? Ще си загубя работата, Фрида, и какво ще правя след това?

— Отивай на работа, а аз ще се погрижа за Итън. Съгласен ли си, Итън?

Итън кимна с глава и пъхна ръката си в нейната.

— Нищо не разбирам — каза Саша. — И защо си с такива странни дрехи? Защо си подстригала хубавата си коса?

— Дай ми ключа си и отивай на работа, преди да са започнали да те търсят. Ще поговорим по-късно. И не казвай на никого.

— Но, Фрида…

— На никого. А сега тръгвай.

— Може ли да поиграем с животните? — попита Итън, когато останаха сами.

— По-късно. Първо ще отидем до един градински център да разгледаме розите.

Той не изглеждаше много въодушевен.

15

Ужасена, почти веднага след това Фрида се замисли какво беше направила. Беше избягала, беше се скрила от властите, беше изоставила приятелите си, живееше сред чужденци, беше загърбила предишния си живот. Всичко това си беше голям провал. Но онова, което правеше в момента, беше много по-лошо. Тя вървеше по тротоара с двегодишно момче, което не беше нейно. Баща му го беше изоставил, а майка му всеки момент щеше да се срине психически. Детето ситнеше до нея, доверчиво сложило топлата си малка ръка в нейната. Можеше да го отвлече и никога да не го върне обратно вкъщи, а то така и нямаше да успее да се защити. И беше толкова крехко. Можеше да се спъне и да падне. Можеше да се блъсне в нещо. Можеше внезапно да изтича на улицата. Фрида го стисна по-здраво, когато един автобус мина край тях с голяма скорост и въздушната струя леко ги блъсна.

— Ох! — изохка Итън и тя леко отпусна ръката си. Той беше малък и безпомощен и щяха да минат още дванайсет-тринайсет години, докато се научи да се грижи за себе си. Замисли се за племенницата си Клои. Май че трябваше да минат още петнайсет-шестнайсет години. Как успяваха децата да пораснат и да станат зрели хора?

— Какво е това? — попита го Фрида, сочейки с пръст. — Автобус — каза Итън.

— Какъв цвят е?

— Червеи — отвърна той презрително, считайки въпроса за обидно лесен.

— Сега ще си поиграем на една игра — каза Фрида. Тя не беше съвсем сигурна дали двегодишните знаеха как се играят игри, но трябваше да опита. — Ще ме наричаш „Карла“. — Итън не отговори. Дали изобщо я беше чул? — Итън, можеш ли да ме наричаш „Карла“? — Вниманието му беше изцяло привлечено от един човек, който вървеше насреща им и водеше — или по-скоро го водеха — четири кучета от различна порода и различна големина. Фрида изчака да отминат.

— „Карла“ — опита тя отново. — Можеш ли да кажеш това? Хайде да видим.

— Карла — каза Итън.

— Браво! И така, името мие Карла.

Но Итън вече беше отегчен от „играта“ и Фрида му посочи един велосипед, после птица, котка и след малко вече нямаше какво друго да му покаже. Накрая с облекчение видя зелената входна арка на градинския център „Трите ъгъла“. Никога досега не я беше забелязвала. Мястото се намираше малко встрани от пътя, в близост до голям магазин за всякакви принадлежности за баня. Входната алея беше тясна, но след това преминаваше в открита площ, където преди сто и петдесет години, изглежда, се бяха помещавали конюшни.

— Ето какво ще направим — каза Фрида. — Ще изберем най-красивото цвете и след това ще го подарим на майка ти. Съгласен ли си? — Итън кимна одобрително. Фрида се огледа наоколо и погледът й напрегнато се спря на секцията за декоративни дръвчета и увивни растения. — Ще изберем някое малко цвете. Красиво малко цвете — добави тя. После коленичи, доближи лице до лицето на Итън и му прошепна заговорнически: — Кое е моето специално име? Моето име в нашата специална игра?

Итън сбърчи чело съсредоточено, но не отговори.

— Карла — каза Фрида. — Карла.

— Карла — повтори той.

Тя се изправи и сложи тъмните си очила. Къде бяха розите? Фрида отиде до едно младо момиче с расти, татуировки и многобройни пиърсинги, което поливаше с маркуч цял ред саксии. Итън я зяпна с възхищение. Тя посочи към далечния край, където мястото беше оградено от висока стена. Фрида и Итън се отправиха нататък. Не се виждаха хора и те тръгнаха бавно край редиците от всякакви сортове рози, носещи имената на герои от английската история, на телевизионни звезди, на стари романи, на красиви имения и на настоящи членове на кралското семейство.

— Карла? — каза един глас.

Вероника Елисън беше привлекателна жена: русата й коса беше опъната назад, беше облечена с широка бяла тениска и тъмносини ластични панталони, а на краката си носеше маратонки с дебела подметка. Имаше слънчев загар и свеж вид. Гледаше Фрида с изучаващ поглед, което беше доста смущаващо. Фрида изведнъж осъзна, че изобщо не беше помислила как точно щеше да проведе разговора. Не жената я беше потърсила, а обратното. Защо би се съгласила да говори за Санди с някаква непозната, дори и да имаше да каже нещо важно?

— Д-р Елисън?

Вероника Елисън се усмихна на Итън.

— Това вашият син ли е?

— Казва се Итън. Аз се грижа за него.

— Тук едва ли му е много забавно — каза Елисън. — Значи Карла те доведе в този скучен градински център, така ли, Итън?

Итън я изгледа сърдито.

— Фрида — каза той.

— Какво?

— Понякога е много смешен — опита се да се пошегува Фрида. Последва пауза. От нея зависеше дали идеята й за тази среща ще проработи. — Много мило, че се съгласихте да се видим — каза тя. — Имах нужда да поговоря с някого, който е познавал Санди. Само за няколко минути.

Вероника не отговори веднага, очевидно премисляйки дали имаше време за това.

— Добре — каза тя накрая. — Тук има едно малко кафене. Да си вземем ли кафе? — После погледна към Итън. — Тук продават и чудесен сладолед.

Итън не отговори. Той неспокойно пристъпваше от крак на крак.

— Май че някой има нужда от тоалетна — забеляза Вероника.

— Моля?

— Говоря за Итън — каза Вероника. — Имам тригодишен племенник и не ми е трудно да позная. В кафенето има тоалетна.

— Тъкмо щях да го заведа — побърза да каже Фрида, чувствайки се като най-невежата детегледачка в Лондон. Дали щеше да успее да върне Итън жив и здрав на Саша? Тя го заведе в дамската тоалетна и макар и с усилие, свали дънковия му гащеризон, вдигна го да седне на тоалетната чиния, после го обу отново и му помогна да си измие ръцете. Когато влязоха в кафенето, Вероника вече беше поръчала две чаши кафе и купичка с две топки сладолед: ягодов и шоколадов. Беше взела нещата в свои ръце, помисли си Фрида. Това беше добре. Тя помоли да донесат възглавничка за Итън, така че да седне удобно на пейката и сам да си яде сладоледа. Само след няколко секунди част от него беше в устата му, а другата част се беше размазала по лицето му. Вероника го погледна с любопитство.

— Когато видя малчуган като Итън, изпитвам желание да имам свое дете, но в същото време се страхувам, че би било голям товар за мен.

— Има си и добри страни.

— Нормално е да мислите така, когато си изкарвате прехраната, като се грижите за децата на други хора. Това удовлетворява ли ви?

— Това ми е работата — отвърна Фрида. Тя си помисли за своя частен кабинет, за хората, които идваха там със своите грижи и притеснения. И ето я сега тук: мнима детегледачка с фалшиво име, облечена с безвкусни дрехи, които й бяха чужди, и която внимателно опипваше пътя към неизвестното. — Децата те карат да погледнеш света по различен начин — добави тя. — Започваш да разбираш колко е интересен и пълен с всякакви изненади.

— Сигурно е така. Но този вид работа не е ли доста тежка?

— Нямам нищо против тежката работа. Имам нужда от определена цел — като всеки го от нас — отвърна Фрида със самоуверен тон, в същото време осъзнавайки, че говори като истинската Фрида.

В очите на Вероника проблесна интерес. Тя отпи от кафето си и погледна към Фрида.

— Аз наистина не ви разбирам, Карла.

Фрида се притесни, че Итън може отново да я поправи, но макар и да се ококори подозрително, устата му беше пълна със сладолед.

— Защо?

— Очевидно работата ви запълва цялото време и въпреки това сте си направили труда да ме откриете. С каква цел? Какво точно искате от мен?

Фрида си пое дъх. Сега беше моментът.

— Познавах Санди. Той беше до мен в труден период от живота ми. За известно време бяхме доста близки, но после изгубихме връзка. Наскоро прочетох във вестника какво се е случило с него. Почувствах, че трябва да поговоря с човек, който го е познавал отблизо в края на живота му.

— Защо?

— Санди, когото аз познавах, беше спокоен и щастлив, контролираше живота си. Не можах да повярвам, че са го убили.

— С него бяхме просто колеги. Работехме по съвместен проект — каза Вероника.

— Какъв проект?

— Технически — отвърна тя, леко отегчена. — Трудно е за обяснение. Няма да го разберете.

— Но вие познавахте ли Санди такъв, какъвто го описах?

Вероника видимо се поколеба. Очевидно се питаше дали си струва да се занимава с това.

— Какви бяха думите ви? Спокоен? Щастлив?

— Да. И контролираше живота си. Човек, който си тежеше на мястото.

— Казвате, че ви е помогнал.

— Да. — Фрида замълча, но видя, че Вероника очаква по-подробен отговор и додаде: — Помогна ми, като ми позволи да бъда такава, каквато съм.

Както често й се случваше напоследък, пред очите й изведнъж се появи Санди, такъв, какъвто беше преди: самоуверен и силно влюбен. Гледаше я, закачливо усмихнат. Като че ли беше по-болезнено да си го спомня щастлив, отколкото мрачен, гневен и нещастен. Дъхът й спря при мисълта за любовта, която бяха изживели.

Вероника поклати глава.

— Аз много го харесвах — изрече тихо тя. — Беше мил и добър, това веднага си личеше. Освен това беше най-умният колега, с когото някога съм работила. Но той… — Нещата при него бяха много сложни — довърши тя с въздишка.

Последва мълчание, нарушавано единствено от шумното сърбане на Итън и стърженето на лъжичката в металната купичка. Фрида се подвоуми дали да рискува да си зададе въпроса и реши, че трябва.

— Вие бяхте ли…? — започна тя.

— А вие? — попита Вероника с усмивка.

— Не — отвърна Фрида. — Не беше подходящият момент.

— И за мен не беше подходящият момент — каза Вероника. — Но имахме кратка връзка. Всъщност не знам дали това е точната дума. Иска ми се и аз да бях познавала онзи Санди, когото вие описахте. Този, с когото се запознах, беше доста сложна личност. Можеше да бъде жесток или по-скоро безразличен. Преди това беше имал сериозна връзка, която беше приключила зле.

Фрида внезапно я побиха тръпки. Ами ако Санди беше споменал името й?

— Той не обичаше да говори за това. Но понякога имах усещането за човек, който е претърпял ужасна автомобилна катастрофа или е преживял ужасна загуба. Всъщност беше преживял ужасна загуба и не я беше превъзмогнал. Беше обсебен от случилото се и нямаше желание да продължи напред.

— Много съжалявам — промълви Фрида, болезнено осъзнавайки, че може би за пръв път казва истината. — Сигурно ви е било трудно да имате връзка с мъж, който не е присъствал емоционално.

Вероника се наведе към Итън:

— Ти си истински щастливец. Карла е умна жена, нали?

— Не! — отвърна намръщено Итън.

— Той беше толкова интелигентен — обърна се Вероника към Фрида. — Подхождаше интелигентно към всичко, освен към собствения си живот. Пиеше много, не се грижеше за себе си. Имаше нужда от помощ, но не желаеше никой да му помага. Не е ли ужасно това, което си причиняваме?

— Да, така е. — Вероника определено допадаше на Фрида и тя си помисли, че при други обстоятелства биха могли да станат приятелки.

— Както и онова, което не успяваме да направим един за друг. Понякога се чувствах така, все едно съм на брега на едно езеро, където виждам, че се дави човек, но не съм в състояние да му помогна. — Вероника Елисън изглеждаше уязвима и затрогваща. — В действителност не съм такъв човек — мразя да съм безпомощна. Не знам защо ви доверявам всичко това.

— Защото за вас съм една непозната.

— Най-вероятно е така. Както и да е, точно преди мен беше имал любовна връзка с друга жена и страдаше от угризения, че се е държал отвратително с нея, въпреки че не навлизаше в подробности. Никога не разкриваше подробности. Сигурна съм, че докато бяхме заедно, се срещаше и с друга жена. Всъщност, „бяхме заедно“ е силно казано. След това продължи с нова любовна афера. Но дори и тогава, вместо да му се разсърдя, аз изпитвах единствено съжаление към него. Е, това вече е мой проблем.

— Не е точно така — възрази Фрида. — Нима да притежаваш проницателност и съчувствие може да е проблем? Но пък и защо да не може?

Вероника вдигна очи към Фрида и я погледна изучаващо.

— Хм — подхвърли тя замислено. — Вие наистина ли не сте спали с него?

— Не — отвърна Фрида, без да отмества поглед. — Както вече казах, не беше най-подходящият момент. А и аз не бях подходящата жена за него. — Това поне се беше оказало вярно.

— Аз пък мисля, че щяхте да бъдете много подходяща за него. Някой, който не е от неговото интелектуално обкръжение. Някой, който е земен и с практичен ум. — Тя улови втренчения поглед на Фрида. — Не исках да прозвучи грубо.

Фрида поклати глава.

— И така, когато накрая сте го видели за последно, Санди е бил тъжен и унил?

— Имаше и още нещо.

— Какво?

— Мисля, че беше уплашен.

— О! Но защо?

— Не знам.

— Какво ви кара да мислите, че е бил уплашен?

— Усещах го. Не мога точно да обясня.

— Значи, той самият не го е споделил с вас?

Вероника се намръщи.

— Това започва да се превръща в разпит.

— Извинете. Но някой заплашвал ли го е? — продължи настойчиво Фрида.

— Полицията вече ме разпитва за всичко това. Не разбирам защо трябва отново да го обсъждам с една детегледачка. Защо това е толкова важно? Санди е мъртъв.

— Важно е, защото някой го е убил. Може би Санди е знаел, че е в опасност.

— Може би. Но аз ви казах всичко, което знам — въпреки че не разбирам какво точно търсите. А сега трябва да тръгвам.

Фрида свали Итън от пейката. Ръката му, здраво хванала нейната, беше лепкава и топла.

— Благодаря ви — каза тя. — Много съм ви признателна. — Макар че в действителност не беше научила нищо ново с изключение на това, че Санди може би е бил уплашен. Всичко, което Вероника можеше да й каже, тя вече го знаеше: че Санди е бил нещастен и че в някои отношения животът му е станал доста объркан.

— Това е голям шок за всички нас — каза Вероника.

— Да.

— Всъщност… — Вероника замълча, хапейки устната си.

— Какво?

— Хрумна ми, че тази вечер група приятели и колеги организираме възпоменателно събиране за Санди. Изпитваме вътрешна потребност да го направим. За момента погребението се отлага заради полицейското разследване.

— Това е добра идея.

— Събирането няма да бъде официално. Ще се състои в дома на декана на департамента, в който той работеше. Хората ще разкажат свои спомени за Санди, някои ще прочетат стихове. Реших, че може би ще искате да дойдете.

Фрида си помисли за сестрата на Санди, Лизи, както и за онези от приятелите му, които я бяха срещали и които веднага щяха да я познаят, независимо с какво беше облечена.

— Не съм сигурна — каза тя. — Кой по-точно ще бъде там?

— Малка група хора от университета и още няколко негови познати, с които успяхме да се свържем. Няма да има членове на семейството му, не че имаше много роднини. В общи линии, нищо, от което да се притеснявате. — Вероника й се усмихна окуражаващо. — Не е необходимо да говорите. Но може би ще ви е интересно да чуете спомените на други хора за Санди.

— Санди — неочаквано извика Итън. — Къде е Санди?

Фрида се наведе и бавно и старателно избърса устата му.

— Много мило от ваша страна — обърна се тя към Вероника. — Бих желала да дойда.

Когато се върнаха в дома на Саша, Фрида приготви на Итън салата от леща, която той не пожела да яде, след което си поиграха на криеница. Вярно беше това, което беше казала на Вероника: децата наистина възприемат света по различен начин. Итън си мислеше, че щом той не я вижда, значи и тя не го вижда. Той стоеше в един ъгъл на стаята, закрил очите си с длани, а тя на висок глас се опитваше да го открие. После той се пъхна под масата с дървените си играчки и Фрида го чуваше как им говори, едновременно заповеднически и приятелски. Когато гласът му престана да се чува, тя надникна под покривката на масата и видя, че е заспал, стиснал в ръце миниатюрните фигурки и с полуотворена уста. Фрида нежно го издърпа от скривалището му и го сложи на дивана, подложи една възглавница под топлата му главичка и спусна завесите, така че слънцето да не го огрява. После приседна край него и го наблюдава известно време. Той леко пухтеше в съня си, а очите му се движеха под спуснатите клепачи. Какво ли сънуваше това загадъчно малко същество? Какво ли виждаше, когато очите му бяха затворени?

Когато Саша се прибра, Фрида четеше приказка на Итън. Разказваше се за голям брой животни, които седят на дръжката на една метла. Той знаеше текста наизуст и често подсказваше думите.

— Чета му я вече за шести път — каза Фрида, като се изправи. — Ако се опитам да му прочета нещо друго, той задържа дъха си и лицето му става аленочервено. Още малко, и ще се спука. Удивително е колко много сила може да има в едно дете.

— А беше ли послушен? — Саша се наведе да го целуне, но той се отскубна от нея и изчезна под масата, където започна да трака с играчките.

— Беше много послушен.

— Ти направо ме спаси.

— Едва ли е точно така.

— Утре си взех почивен ден — казах им, че ще ходя на научна конференция в Бирмингам. Имам нужда от време, за да се поровя в обявите за детегледачки. Не понасям мисълта за това. Да започна всичко наново с някаква непозната. Бих напуснала работата си, но не знам дали бих понесла да се изолирам от външния свят и да бъда просто майка. Именно от това се страхувам: да се срина психически, както стана преди. Не искам онези дни да се повторят. Не искам Итън да ме вижда в онова състояние. Никога.

— Мисля, че можеш да избегнеш всичко това — обади се Фрида след кратко мълчание.

— Как?

— Аз ще поема грижата за Итън за известно време. Да речем, за седмица-две. А и ти можеш да си вземеш полагаемата отпуска.

— Ти сериозно ли говориш?

— Разбира се.

— Защо го правиш?

— Защото имаш нужда от човек, който да се грижи за Итън. Някой, на когото можеш да имаш доверие. — Фрида се насили да се усмихне насърчително. — Хората обикновено не обръщат внимание на жена с дете, а на мен точно това ми трябва.

— На мен ли го казваш… — изрече Саша с горчивина.

— По този начин ще си помагаме взаимно, докато намериш нова бавачка.

— Мисля, че идеята ти е чудесна.

— Почакай — каза Фрида със сериозен тон. — Ще трябва добре да си помислиш. Ако не съобщиш за мен на властите, това се тълкува като престъпление.

— Изобщо не ме интересува.

— Могат да се усъмнят.

Саша решително тръсна глава.

— Никой няма да разбере.

— Но Итън знае.

— Итън няма да каже на никого. Той не е достатъчно голям, за да прави връзка между нещата. Ако нещо не е пред очите му, значи то не съществува.

Фрида си спомни как Итън стоеше на крачка от нея и закрил очите си с длани, си мислеше, че е невидим.

— Добре — каза тя. — Тогава да опитаме.

— Фрида, аз наистина не знам какво щях да правя без теб. Когато те видях тази сутрин, помислих, че сънувам — и сънят все още продължава. Тайно се надявах, че Кристин все пак ще се появи на вратата — облечена с яке, мятаща неодобрителни погледи. Тя е ужасна жена, нали?

— Да.

— Не знам как я изтърпях досега.

— Истински тиранин.

— Кой знае, може би привличам тираните.

— Може би — съгласи се Фрида. — Трябва да помислиш над това.

— Ами ти?

— Какво аз?

— Какво ще стане с теб?

— Не знам.

— Къде живееш в момента? — Фрида не отговори. — Не можеш вечно да се криеш.

— Нямам намерение вечно да се крия. Просто трябва да задам някои въпроси. Както и да получа отговори.

— Всичко това прилича на кошмарен сън.

— А за мен е жива действителност.

— Те наистина ли смятат, че ти си го извършила?

— Да. И донякъде са прави да мислят така — допълни тя. — Намерената улика сочи към мен. Бях сигурна кой го е убил, но явно съм се заблудила.

— И нямаш никаква представа кой може да е бил?

— Не.

— И ако не откриеш истината, какво ще стане с теб?

— В момента мисля единствено за теб — отвърна Фрида. — Какво ще стане, ако от полицията дойдат след няколко дни и започнат да те разпитват?

— Ще отричам всичко.

— А ако те попитат за детегледачката на Итън?

— Защо им е да ме питат?

— И все пак, ако те попитат?

Саша се замисли за момент.

— Не знам какво бих им отговорила.

— Ти не знаеш, но аз знам — каза Фрида.

Възпоменателното събиране за Санди щеше да се състои в седем, близо до Тауър Бридж. Преди това Фрида се прибра в квартирата си. Трябваше да се измие — въпреки че миенето не беше особено приятно, когато водата от душа беше студена и течеше със слаба струя — и да си облече нещо не толкова ярко.

Когато наближи входната си врата, тя намали крачка и спря. Беше видяла нещо. После нещото се размърда и тя различи сгушената фигура на жена със сплъстена коса, широка риза и боси крака.

— Хана — каза Фрида, пристъпи напред и се наведе към жената.

Хана вдигна глава. Лицето й беше неузнаваемо. Лявата й буза беше наранена и подпухнала, а лявото й око беше затворено. Носът й, изглежда, беше счупен.

— Ела с мен. — Фрида я прихвана и я изправи на крака. От жената се носеше мирис на цигари, пържен лук и пот; под мишниците й и на гърба й се открояваха влажни петна. На яката на ризата й и отпред на полата й имаше кръв, кървави пръски имаше и по мръсните й боси крака.

— Карла — изхриптя жената. — Аз мислех да…

— Сега недей да говориш. Ела.

— Двете влязоха в жилището на Фрида и тя сложи Хана да седне на зацапания диван, после напълни една купа с вода и внимателно изми лицето й; водата порозовя, а жената леко стенеше от болка.

— Ще трябва да отидеш в болницата, за да ти зашият раната.

— Хана ужасено тръсна глава.

— Той ще ме убие.

— Та той едва не те е убил.

— Ти не разбираш.

— Кой е той?

Хана отново тръсна глава, макар че това движение очевидно й причиняваше болка.

— Съпругът ти? Партньорът ти?

— Имаш ли още уиски?

— Да. — Фрида стана и наля малко уиски в стъклената чаша.

Хана я надигна и жадно я изпи; част от течността се стече на тънка струйка по брадичката й. Фрида видя, че в устата й имаше кръв.

— Мислила ли си да се оплачеш в полицията?

— Не!

— Или да отидеш в приют за жени?

— Нямам никакви пари. Нямам дори едно пени. Всичко е у него. Дори документите ми.

— Въпреки това можеш да го напуснеш. Имаш избор.

— Ти не разбираш — каза отново жената. — При хората като теб е различно. Аз нямам нищо. Абсолютно нищо — повтори тя. — Той ми взе дори обувките. Казах му, че ще си тръгна. Смятах да се преместя при братовчедката ми. Тогава той ми наряза обувките и ме преби. — Хана леко докосна подутото си лице с връхчетата на пръстите си. — Такъв е моят живот. Глупаво беше да си помисля, че може да бъде по-различен.

Фрида погледна отпуснатите рамена на жената, нараненото й лице, мръсните й крака и опръсканата й с кръв, раздърпана риза.

— Аз мога да ти помогна — каза тя.

— Как? И ти си тук също като мен. Какво можеш да направиш?

— Почакай.

Фрида стана, отиде в спалнята и издърпа изпод леглото пътната си чанта. Скрити в туристическите й обувки бяха парите в брой, които беше изтеглила от сметката си в деня, когато беше оставила зад гърба си предишния си живот. Преброи ги: имаше в наличност шест хиляди и двеста лири. Отдели от тях три хиляди и сто лири и сложи останалата половина обратно в обувката.

— Ето, вземи ги — каза тя, влизайки в дневната, и подаде парите на Хана.

Очите на Хана се разшириха и тя се сви уплашено.

— Защо?

— За да живееш нормален живот.

— И все пак, защо го правиш?

Фрида погледна парите в протегнатата си ръка.

— Няма значение — отвърна тя. — За теб са.

Хана взе парите и впери в тях замаян поглед. Облиза сухите си устни, въздъхна дълбоко и издаде приглушен звук.

— Това някакъв номер ли е?

— Не.

— Ти си странна жена.

— Може би. Всеки от нас си има своите странности. Вземи и джапанките ми — каза Фрида.

— Какво?

— Ти нямаш обувки, а на мен тези не ми трябват. Имам други, които мога да нося.

Тя изхлузи джапанките си и й ги подаде. Хана ги погледна мълчаливо.

— След малко трябва да изляза — каза Фрида. — Имам нужда да се измия и да се преоблека.

— Може ли още малко уиски?

Фрида плъзна бутилката по масата и остави Хана да седи на дивана. Върна се обратно в спалнята и прерови дрехите, които си беше купила и които й бяха съвсем чужди. Накрая отдели тъмносивите панталони, с които беше ходила на погребението, както и една синя тениска с голяма зелена звезда отпред на гърдите. От кръста нагоре беше облечена като мажоретка; от кръста надолу изглеждаше като повлекана. Карла Морис сигурно би си сложила грим, но Фрида Клайн беше уморена от Карла Морис и не се гримира, само си сложи очилата с дебели рамки.

— Сега трябва да тръгвам — каза тя на Хана.

— Даа. — Погледът на Хана блестеше. Тя се потупа силно с ръка по гърдите. — И аз също. Новото ми бъдеще ме очаква.

— Можеш да го направиш.

— Така ли мислиш?

16

Отначало Фрида си помисли, че е объркала мястото. Намираше се на оживен път недалеч от Тауър Бридж в южна посока. Автобуси и камиони с грохот преминаваха покрай складове и жилищни комплекси, но тя зави по някаква странична улица и излезе на една джорджианска тераса. Всяка къща беше боядисана в различен цвят — светлосин, жълт, розов — а в предните дворове се виждаха сини сандъчета с цветя.

Фрида стигна до номер 7 и почука на входната врата. На прага се появи жена на възраст между 65 и 70 години — дребна, жилеста, с гъста прошарена коса и малки очи, които живо проблясваха зад стъклата на очилата й. Жената я погледна въпросително.

— Аз съм Карла Морис — каза Фрида. — Вероника Елисън ме покани на възпоменанието. Надявам се, че нямате нищо против.

Жената стисна силно ръката на Фрида.

— Аз съм Рут Лендър — представи се тя. — Заповядайте, влезте.

Фрида пристъпи вътре и сякаш нещо жегна паметта й. Причината беше в особения мирис на книги, на вакса с пчелен восък за полиране на мебели и на билки — мирисът на собствения й дом. За миг се пренесе в антрето на своята тясна къща на малката павирана уличка и дори усети как котаракът се гали в краката й.

— Приятелка на Санди ли сте?

Фрида кимна с глава. Тя веднага хареса тази жена, така както беше харесала Вероника. Радваше се, че Санди си беше намерил приятели, и в същото време с болка си спомни как го беше отблъснала. През годините й се беше случвало да работи с пациенти, които отчаяно се бяха влюбили в своите брачни половинки или интимни партньори след смъртта им: смъртта е голяма прелъстителка. При нея нямаше опасност това да се случи. Тя беше завладяна от усещането, че гневният и отчаян мъж от последната година и половина беше отстъпил място на другия Санди — интелигентния, толерантния, когото Фрида все по-ясно виждаше в спомените си и това я радваше.

— Карла ли се казвате? Не си спомням да е споменавал името ви.

— Беше преди доста време.

— Не е ли тъжно как силно желаем отново да се докоснем до хората, когато те вече са си отишли от този свят?

Къщата беше просторна, но не всичко в нея беше идеално и това по някакъв странен начин се хареса на Фрида: в кухнята имаше разкривен дървен шкаф и разнородни столове около дървената маса, на която бяха наслагани множество високи и ниски стъклени чаши, помощни чинии и дъска с нарязани различни по вид меки сирена. Навсякъде в голямата дневна имаше шкафове с книги; край стената бяха струпани купчини от вестници и периодични издания, очевидно за да се освободи място за събирането. В стаята вече имаше около двайсет и пет души, може би и повече. Тя набързо огледа лицата им, всеки миг очаквайки да се натъкне на някой познат, но нищо такова не се случи. Всички наоколо й бяха непознати. Някои от тях очевидно се познаваха и се бяха събрали на малки групи, държаха чаши вино в ръце и разговаряха; други стояха в по-отдалечени кътчета на стаята и се чувстваха малко несигурни. Фрида видя Вероника в компанията на двама мъже — единия висок и слаб, със светла коса, другия нисък и трътлест, с широки гърди и боботещ глас, който стигаше до нея. Един младеж й подаде чаша и се отдалечи. Жената до нея улови погледа й и се усмихна стеснително.

— Казвам се Елси — представи се тя с акцент, който Фрида не можа да определи.

— Аз съм Карла. Радвам се да се запознаем. Откъде познавахте Санди?

— Чистех дома му. Той беше много мил човек.

— Наистина беше много мил.

— Много възпитан и любезен.

— Да.

— А също и подреден. Не ми създаваше много работа. Въпреки че понякога — тя сниши глас, — понякога чупеше разни неща.

— Чупеше разни неща?

— Да. Чинии. Чаши.

— О! — Фрида я погледна с изненада. — Нарочно ли го правеше?

— Изхвърляше ги в кофата за смет, но аз винаги познавах.

— Виж ти!

— Една жена, за която работех, криеше обвивките от шоколада в завързана найлонова торбичка в кофата за смет. Иначе беше много слаба. — Елси събра плътно дланите си, за да покаже колко невероятно слаба е била работодателката й. — Но всеки ден изяждаше голямо количество шоколади.

Фрида попита с престорено равнодушие, гледайки встрани:

— Какво се опитваше да скрие Санди?

— Е, не бяха обвивки от шоколад. Но нещо го тревожеше.

— Вие как разбрахте?

— Започна да пие повече, да пуши повече. Появиха се нови бръчки по лицето му. Счупените чинии се увеличиха. Затова реших, че нещо го тревожи.

— Аха. Знаете ли какво го е тревожило?

— Не. В крайна сметка ние всички имаме грижи и тревоги.

— Така е.

— Знам, че е имал връзка с жена, която го е напуснала, и това много го е разстроило. Той самият ми го каза веднъж, след като беше изпил доста вино.

— Наистина ли?

— Виждала съм снимката й на бюрото му, преди да я махне оттам.

Фрида запази невъзмутимото си изражение.

— Черноока, със сериозно лице. Според мен изобщо не беше красива.

В това време Рут Лендър почука с лъжица по ръба на чашата си и в стаята постепенно настъпи тишина. Тя стоеше в дъното на стаята, до едно пиано, на което беше сложена голяма фотография в рамка на Санди: беше сниман до раменете, с костюм и бяла риза. На лицето му имаше лека усмивка. Очите му гледаха право в нея.

— Радвам се да ви видя събрани тук — започна Рут, когато лицата на присъстващите се обърнаха към нея в тържествено очакване. — И въпреки че никой от нас не желае днешното събиране да бъде официално, все пак е време да си поговорим и да си спомним за Санди, защото той си отиде толкова млад и така потресаващо, защото смъртта му е забулена в ужасна мистерия и защото скоро не се очаква да бъде погребан. Сега е моментът да намерим начин да изразим чувствата си и да му кажем „сбогом“.

— Добре казано! — избоботи едрият мъж до Вероника.

— След около час ще бъдат поднесени леки закуски, вдъхновени от храната, която Санди обичаше — а ние знаем колко много обичаше той хубавата храна, хубавото вино. И не дотам хубавото вино. — Вълна от лек смях премина през стаята. — Но нека първо се опитаме да изразим онова, което чувстваме. — Тя млъкна и отпи глътка вино. Не беше трудно да се отгатне, че е свикнала да говори пред голяма аудитория.

— Знам, че някои от вас са се подготвили предварително, но нека всички се чувстват свободни да вземат думата — или да помълчат, ако така предпочитат. Винаги е трудно да се разчупи ледът, така че нека аз да започна. — Рут Лендър се пресегна към капака на пианото и взе купчинка визитни картички. — Няма да споделя с вас чисто личните си спомени от Санди — когото, между другото, аз привлякох, на работа в университета, защото смятах, че е интелигентен, креативен и с напредничаво мислене, и нито за миг не съжалих за избора си. Разговарях с колеги и с някои от неговите студенти — хора, които днес не могат да присъстват лично — и те написаха изречения, фрази или отделни думи, които според тях най-точно го характеризират.

Тя отпи още една глътка вино, после остави чашата си на пианото и намести очилата си.

— И така, ето какво са написали: „Изключително умен… Не понасяше глупаците… Интелектуалец в най-добрия смисъл на думата… По-добър от мен на покер… Привлекателен мъж… Страхотен… Майстор на точния коментар… Човек, когото би желал да имаш за приятел… Смехът му беше заразителен… Човек, чието мнение ценях… Той беше най-добрият преподавател, когото някога съм имал, и съжалявам, че не успях да му го кажа… Много ще ми липсва… Честно казано, малко се боях от него… Човек със силен състезателен дух… На тенис имаше зашеметяващ бекхенд… Обичаше синьо сирене и червено вино… Сложна личност… Загадъчен и непроницаем…“.

Фрида продължи да слуша, докато Рут Лендър четеше написаното. Пред очите й се появи Санди такъв, какъвто го беше видяла тогава пред „Складовете“ — с изкривено от ярост лице, но почти веднага този образ беше изместен от Санди такъв, какъвто го беше запомнила първия път, когато бяха прекарали нощта в неговия апартамент — с озарено от щастие лице, което го правеше да изглежда по-млад и по-невинен. Предпочиташе да го запомни такъв.

Думата взе висок кльощав мъж с ъгловати черти и бързи жестове, който се представи като най-близкия колега на Санди; той разказа за конференция, на която двамата бяха ходили, и как след това бяха спорили цяла нощ по въпроса за изкуствения интелект; Санди, който през цялото време пиел уиски, бил свеж и бодър и разпалено излагал аргументите си. На моменти гласът на мъжа ставаше дрезгав и той спираше, за да прочисти гърлото си. Когато свърши, мястото му зае Вероника.

— Аз ще кажа няколко неща. — Страните й бяха пламнали, личеше си, че е силно развълнувана. — Както някои от присъстващите знаят, ние със Санди имахме и добри, и лоши мигове. Виждала съм го както слаб и уязвим, така и груб, дори жесток на моменти, въпреки че в действителност беше мил и добър човек. Сред думите, които бяха прочетени преди малко, беше фразата „сложна личност“ и той наистина беше такъв. Но беше и много истински. Беше живял пълноценно, беше обичал, беше страдал. Никой от нас не знае защо беше убит, но убиецът му погуби един незаменим човек, който ще липсва на всички нас.

Гласът й затрепери и очите й се напълниха със сълзи. Длъгнестият мъж, който беше говорил преди нея, я прегърна през раменете и я отведе до мястото й в ъгъла. Фрида видя как една висока жена с черна коса и много сини очи протегна ръката си, за да я успокои.

Още няколко души взеха думата. Един мъж, който беше играл скуош със Санди, живописно пресъздаде напористата му игра на корта и в залата се чу смях. Една възрастна жена прочете стихове от Джон Дън[9] с толкова тих глас, че присъстващите трябваше да се напрегнат, за да я чуят. Един друг мъж прочете любима готварска рецепта на Санди със силен шотландски акцент и каза, че ще я изпрати по имейла на всеки, който пожелае. Жена, чиито голи ръце бяха целите татуирани, каза колко много е обичал Санди децата и един глас се провикна:

— Питайте Бриджит за това. Тя ще ви разкаже цели истории.

Тъмнокосата жена със сините очи, която беше направила впечатление на Фрида, хвърли гневен поглед наоколо и каза с ясен глас:

— Не смятам да разказвам каквото и да било, благодаря. Санди беше дискретен човек.

Настъпи неловко мълчание. Присъстващите си размениха сконфузени погледи, но Фрида погледна с интерес към жената. Тя се беше обърнала с гръб и гледаше през големия френски прозорец към градината, обрасла с тучна трева и рози с едри цветове.

Една жена пристъпи напред с цигулка в ръка и се представи като Джина. Фрида знаеше коя е, макар че никога не се бяха срещали. Джина каза, че в миналото тя и Санди са имали интимна връзка и въпреки че от години не са се виждали, тя е пожелала да дойде на днешното събиране, за да изсвири нещо за него. Беше избрала творба на Бах, която той харесвал. Джина я изсвири грациозно и с голямо майсторство, видимо потънала в свой собствен свят. Фрида забеляза как някои от присъстващите притискаха с пръсти ъгълчетата на очите си, а други вадеха хартиени кърпички от джобовете си.

Дойде ред на закуските. Млади хора, за които Фрида предположи, че са студенти на Санди, се появиха с подноси, отрупани с деликатеси. Тя си взе блин с пушена сьомга и си проправи път към жената, която беше отказала да говори за Санди. Жената разговаряше с Вероника, а до тях стоеше кльощавият мъж. Той имаше слабо, интелигентно лице и безцветни очи. Когато Фрида се приближи, Вероника я видя и й махна с ръка.

— Здравейте, Карла — поздрави я тя. — Това са моите добри приятели Бриджит и Ал. Ал работеше в тясно сътрудничество със Санди — добави тя.

— Здравейте — каза Фрида и се ръкува с тях. Бриджит беше висока почти колкото Ал и нейната пищна фигура и свеж вид контрастираха с неговата бледност и мършавото му тяло. Тя беше само цвят и форми, докато той се състоеше от плоскости и ъгли.

— Карла и Санди са се познавали отпреди доста време — обясни Вероника.

Бриджит огледа смешната й тениска, безвкусните й панталони и късо подстриганата й коса.

— Вие бяхте права, той наистина беше изключително дискретен — обърна се към нея Фрида. — Трудно беше да го опознае човек.

Бриджит се намръщи и извърна очи. Не желаеше да я въвличат в спомени.

— Мисля си — обади се Вероника след кратко мълчание, — че Карла може би е човекът, от когото имате нужда.

— Моля? — попита Фрида с изненада в гласа.

— Карла е детегледачка — продължи Вероника. — Нали, Карла?

— Да, точно така.

— Детегледачката на Бриджит и Ал ги напусна без предупреждение и в момента й търсят заместничка.

— Наистина търсим някой, който да поеме работата й — каза Ал. — Имаме момиченце на три и момченце на една. На разположение ли сте?

— Не. — Тя си спомни, че тук е Карла, а не Фрида, и добави с по-мек тон: — Всъщност не.

— Всъщност не? — Бриджит повдигна гъстите си вежди и се усмихна с крива усмивка. Беше раздразнена и припряна. — Какво по-точно означава това?

— Означава, че всъщност не съм на разположение.

— Моля ви, обадете ни се, ако размислите. — Ал измъкна портфейл от джоба на сакото си и извади визитна картичка.

Фрида се обърна и тръгна, но Вероника я последва с думите:

— Не обръщайте внимание на Бриджит. Тя е разстроена.

— Заради Санди ли?

— Те бяха близки. Тя и Ал бяха за Санди като семейство.

— Но той имаше сестра.

— Да, така е. Но Санди прекарваше много време в дома на Ал и децата бяха много привързани към него.

— Разбирам.

— Тя не показва тъгата си. Вместо това е гневна и избухлива. Горкият Ал — добави тя съчувствено.

— „Сложна личност“? — подхвърли Фрида. — Какво имахте предвид?

— Моля?

— Казахте, че Санди е бил „сложна личност“.

Вероника видимо се смути.

— Нямах предвид нищо конкретно. А не мислите ли, че събития като днешното не представят хората в истинската им същност? Винаги казваме „той обичаше това и това“ или „той беше добър в това и това“. Всеки от нас си има и негативна страна.

— Какво беше негативното при Санди?

— На моменти с него се общуваше трудно — отвърна неохотно Вероника и Фрида реши да не я притиска повече.

Един едър мъж беше седнал на малкото столче пред пианото и пухкавите му длани ефирно препускаха по клавишите. В един ъгъл на стаята Фрида мярна лицето на Люси Хол, която преди няколко години беше лична асистентка на Санди, но по нищо не личеше тя да я е забелязала или разпознала. Чистачката на Санди говореше с Рут Лендър; тя стърчеше над дребничката професорка, а по лицето й се стичаха сълзи. Джина прибираше цигулката си в калъфа. Фрида си помисли дали да не поговори с нея, но се отказа: какъв беше смисълът да слуша мили спомени за една отдавнашна любов?

В следващия миг с крайчеца на окото си тя забеляза една фигура с червеникава коса и рязко се обърна, приковала поглед в градината отвън, застанала с гръб към стаята, без да смее да мръдне. Чу как Рут го поздрави, а после и Вероника.

— Моравата има нужда да се окоси — каза един глас до нея. Беше Ал.

— Може би. На мен ми харесва в по-див вид.

Внимателно и предпазливо тя леко се измести и погледна наляво. Червенокосият мъж стоеше до пианото. В ръката си държеше чаша вино и разговаряше с Вероника и Рут; изглеждаше леко превъзбуден и очевидно му беше топло, защото извади носна кърпа и попи потното си, обсипано с лунички чело. Не беше сгрешила: мъжът беше Тим Расън, съпругът на сестрата на Санди, с когото неведнъж се бяха срещали. Стаята се изпразваше и Фрида се почувства незащитена в оскъдната си дегизировка. Трябваше му само да погледне към нея, за да разпознае д-р Фрида Клайн — жената, която беше изоставила Санди, която беше идентифицирала трупа му, която се беше укрила от властите, след като я бяха заподозрели в убийството му, и която се беше появила с почти обръсната глава, за да слухти около хората, които бяха станали негови приятели.

— Да разгледаме градината — обърна се Фрида към Ал.

Тя се наведе и дръпна резето в основата на френския прозорец, което заяждаше и едва-едва се помръдна нагоре. Фрида натисна силно двете дръжки и вратите шумно се отвориха. В стаята нахлу горещ въздух. Тя излезе вън на моравата и гъстата трева обви глезените й. Здрачаваше се и до нея достигна аромат на цветя и на влажна пръст. Ал учтиво я последва.

— Обичате ли да се занимавате с градинарство? — попита я той.

— Не особено. Но обичам да се разхождам в градини. — Фрида му се усмихна. — Трябва да тръгвам. Предполагам, че ще мога да изляза оттук.

Тя бързо мина покрай задната фасада и стигна до страничната порта, която беше видяла на идване. С мъка дръпна резето и излезе на тротоара, махайки с ръка на Ал, след което се отдалечи.

17

Фрида се прибра в квартирата си и се отпусна на дивана. Нямаше радио, не можеше да послуша музика, нито имаше библиотечен шкаф, от който да си вземе някоя книга за четене. Наоколо цареше спокойствие, с изключение на обичайните шумове, които идваха отвън, на виковете, тряскането на вратите и клаксоните на колите. Тя нямаше никакво желание да превърне това мрачно място в нещо като дом, в нещо като своя собствена територия. Но трябваше да купи още някои неща от първа необходимост, почистващи препарати, пакетирани продукти. Щеше да напазарува в денонощния магазин, да си приготви ядене и да си състави план.

Фрида стана и отиде в спалнята, издърпа пътната си чанта и извади туристическите си обувки. Бръкна в едната обувка, после в другата. Отново порови в обувките, макар че вече знаеше със сигурност. Всичките й пари бяха изчезнали.

Тя запази спокойствие, сякаш беше очаквала това да се случи. Не изпита страх, нито отчаяние, а само дълбока решителност. Излезе от жилището и тръгна по терасата. Преброи апартаментите, намери този, който й трябваше, и почука на вратата. Никакъв шум. Почука още по-силно. Чу как някой се раздвижи и вратата се отвори. Мъжът беше толкова едър, че изпълни входната рамка. Беше облечен с дънки и яркосиня футболна фланелка, а дългата му тъмна коса стигаше до раменете. В ръцете си държеше дистанционно за телевизор.

— Хана тук ли е? — попита Фрида.

Мъжът се вторачи в нея. Погледът му беше тежък, сякаш искаше да я прикове на място. Фрида не можеше да определи дали я е чул и дали изобщо разбира английски, но със сетивата си усети дълбоката му враждебност. Осъзнаваше, че се излага на опасност, но не изпитваше страх, защото беше силно разгневена.

— Хана — повтори тя. — Мисля, че у нея е нещо мое. Трябва да говоря с нея.

Отново не получи отговор.

— Бихте ли ми отговорили? — настоя тя. — Знам, че разбирате това, което ви говоря.

В следващия миг той я сграбчи, блъсна я и с все сила я притисна в парапета. Дясната му ръка стискаше здраво врата й, накланяйки я напред. Докато се мъчеше да се оттласне, тя видя, че краката му са боси, и усети тежкия му дъх. Неволно се запита дали това беше краят, дали щеше да я блъсне през терасата. Той премести хватката си и я сграбчи за яката на тениската.

— Никога повече не искам да те виждам — изръмжа той. — Чуваш ли?

Фрида не разбра, че трябва да отговори.

— Попитах те дали ме чуваш.

— Чувам те — отвърна тя.

Мъжът я подържа за яката още няколко секунди, след което я пусна и я шляпна леко по бузата. После си влезе вътре и затвори вратата.

Фрида се върна в жилището си. Порови в джоба на якето си и намери две банкноти — от двайсет и от пет лири. Имаше и четири монети от една лира и още няколко дребни монети. Постоя малко, докато събере мислите си, а после излезе, спусна се надолу по стълбите и се отправи към улицата. Имаше нужда да се поразходи, за да насочи гнева си към нещо по-полезно. Повървя по различни улици, мина през един парк, покрай едно гробище, покрай железопътен мост с халета за ремонт на автомобили под сводовете. Изведнъж спря и се огледа. Беше вървяла, без да вижда и да чува абсолютно нищо. Дори мислите й бяха разнопосочни. Опита се да се ориентира. За момент си помисли, че се е изгубила, но с известно усилие и лутане успя да намери обратния път до квартирата си.

Спомни си, че не беше яла, но вече не беше гладна. Легна си полуоблечена, но часовете минаваха, а сънят все не идваше. На метри от нея беше онзи мъж: тя още усещаше ръката му на врата си и тежкия му дъх в лицето си. По едно време се пресегна за часовника си и видя, че е два и половина. Помисли си дали да не стане, да излезе навън и отново да се разходи по улиците, както неведнъж го беше правила в мигове като този. Вместо това продължи да лежи в тъмното и да размишлява върху процеса на заспиването и как човек се оставя да потъне в блаженството на съня. Запита се как хората успяват да го постигнат, как тя самата успяваше да го постигне преди. Замисли се за всички онези — в Лондон и навсякъде по света — които поне веднъж на ден имаха нужда да се усамотят и да поспят.

После сигурно беше заспала, защото изведнъж се стресна и се събуди. Погледна часовника си. Трябваше да побърза. Стана, съблече се и се изми под слабата струя на душа. После навлече други дрехи, излезе тичешком от квартирата и се качи на влака до мястото, където живееше Саша. Билетът й струваше три лири и й останаха малко повече от двайсет и шест лири. Замисли се за хората, които всеки ден правеха подобни изчисления и за които всяка лира беше ценна, всяко пътуване с влак или автобус натоварваше ежедневните им разходи и които си правеха сметка за всяка чаша кафе, изпита в някое кафене. Животът изглежда по друг начин — твърде несигурен и напрегнат — когато човек не знае как ще изкара до края на седмицата. Тя отлично знаеше това, но сега реално го почувства. Спомни си времето, когато беше на шестнайсет — без пари, сама в целия свят. Като че ли се беше върнала пак там, в дните, когато нямаше нищо.

И все пак, сега беше по-различно, защото имаше приятели.

— Би ли ми заела малка сума пари?

— Да, разбира се. Случило ли се е нещо?

— Трябват ми малко дребни пари.

Саша порови в портмонето си. Имаше петдесет лири и даде четиресет на Фрида.

— Може ли да използвам телефона ти? — попита Фрида. — Ще бъда кратка.

Саша й подаде телефона си и Фрида излезе в антрето. Тя извади от джоба си визитната картичка, която й бяха дали предишния ден. Сякаш съдбата се беше намесила.

След като приключи, понечи да се върне при Саша, но се поколеба. Нямаше друг избор и все пак се почувства така, сякаш нарушаваше обещание, което беше дала пред себе си.

Набра номера на Рубен: никакъв отговор. Тя изруга тихо.

— Всичко наред ли е? — попита Саша.

— Не предполагах, че си ме чула. — Фрида се замисли за момент и набра друг номер. Отсреща се чу прищракване.

— Саша, това ти? Аз тъкмо сега…

— Не, Джоузеф, аз съм.

— Фрида! Какво се случило? Къде си?

— Трябва ми помощта ти.

— Разбира се. Кажи ми.

— Не мога да се свържа с Рубен. Искам да отидеш при него и да вземеш назаем малко пари. Да речем, петстотин лири, които ще му върна веднага щом мога.

— Фрида — каза разтревожено Джоузеф. — Твоите пари… Какво става?

Въпросът му сякаш уцели някаква рана. Първоначалният импулс на Фрида беше да не му казва нищо или да измисли някаква лъжа. Но после, неочаквано за самата нея, ясно и подробно разказа всичко на Джоузеф: за Хана, за парите, за мъжа. Когато свърши, зачака неговия гняв или недоумение, но нищо такова не последва.

— Добре — каза той спокойно. — Ще се видя с Рубен и ти нося парите.

— Това безопасно ли е за теб? — попита Фрида. — Полицията притеснява ли ви?

— Не. Нищо до този момент. Рубен казва само вестниците вдигат много шум. Репортери се навъртат наоколо. Но нищо притеснително.

— Трудно ми е да ти кажа колко много съжалявам че те моля за това.

— Тогава не казвай.

Фрида приключи разговора и се обърна към Итън, който беше излязъл в антрето.

— Готов ли си? — попита го тя и той я погледна с благоговение. — Очаква ни вълнуващ ден.

Бриджит Белучи живееше в терасовидна къща в Стокуел, чиито дървени подове бяха полирани, стените бяха облицовани с дървена ламперия, по тях се виждаха абстрактни картини, а през френския прозорец се излизаше в продълговат заден двор. Тя запозна Фрида и Итън с тригодишната Там и едногодишния Руди. После изсипа на килима в дневната колекцията на Там от плюшени животни.

— Защо не ги покажеш на Итън? — подкани я Бриджит.

Там не изглеждаше особено въодушевена. Тя взе една от играчките и я притисна към себе си, обръщайки гръб на останалите. Итън се отпусна на пода и извади своята купчинка от дървени животни, които старателно подреди, издал напред долната си устна. Бриджит покани с жест Фрида да седне на дивана. Под очите й имаше тъмни кръгове, а косата й не беше измита.

— Нали казахте, че не сте на разположение? Какво ви накара да размислите? — В гласа на Бриджит нямаше и следа от благодарност.

— В момента се грижа за Итън. Но мога да ви помогна за няколко дни, докато си намерите детегледачка. Как ви звучи?

— Звучи приемливо. Смятах да се обадя в службата и да им кажа, че съм болна. — Тя изсумтя недоволно. — Всички действаме по този начин: ако ти самият си болен, няма проблем, но тежко ти, ако отсъстваш от работа заради децата си. Но пък и не мога да се преструвам на болна за по-дълго време.

Руди започна да хленчи. Бриджит погледна Фрида, тя се наведе и нежно сложи в скута си малкото момченце. То беше топло, тежеше и леко се беше изпотило.

— Къде работите?

— Преподавам италиански в една езикова школа. Обикновено сутрините съм свободна и работя следобед, както и няколко вечери седмично. — Тя все още говореше троснато. — Аз съм наполовина италианка.

— И така изглеждате.

— Може би. — Бриджит измери Фрида с поглед. — Не ми приличате на бавачка.

— Каква е вашата представа за бавачка?

— На първо място, млада.

Фрида само повдигна рамене.

— Какво се е случило с вашата детегледачка?

— Изведнъж реши, че много й липсва родният дом. Мисля, че трябва да ви задам някои въпроси. Имате ли препоръки?

— Не.

— О!

— Аз не съм професионална детегледачка. Помагам на една приятелка.

— Явно погрешно съм разбрала. Мога ли да поговоря с вашата приятелка?

— Разбира се — отвърна Фрида. — Тя е на работа в момента, но мога да й кажа да ви се обади.

Бриджит погледна към Итън, който тракаше с две от кончетата си по дървения под.

— Мисля, че той самият е нещо като препоръка. Изглежда доволен и щастлив. — Тя се наведе и доближи лицето си до Итън. — Добре ли ти е с Карла?

— Не — избърбори Итън. — Не Карла. Тя…

— Всичко е наред — побърза да се намеси Фрида. — Ето, вземи. — Тя подаде на Итън още няколко от дървените му фигурки. Там взе една и я сложи в устата си, от което бузата й се изду. Итън толкова се смая, че дори не издаде звук, само очите и устата му станаха кръгли.

— А сега ми я дай — каза Фрида на Там и протегна ръка.

Там я изгледа сърдито. Бриджит наблюдаваше мълчаливо, очаквайки да види какво ще се случи.

— Веднага, Там — настоя Фрида.

— Ще броиш ли до десет? — изфъфли тя с играчката в устата.

— Не, няма.

Последва мълчание. Накрая Там изплю фигурката в дланта.

— Благодаря — каза Фрида. — А сега, Итън, покажи на Там дървените си животни.

— Защо?

— Защото си в нейната къща и ще ви е по-забавно да си поиграете двамата.

— Има ли нещо, което бихте желали да ме питате? — обади се Бриджит. Гласът й определено беше по-дружелюбен.

— Предпочитам плащането да е в брой.

Бриджит се засмя.

— Звучи като „плащане под масата“. Какво заплащане ще искате?

За момент Фрида се обърка и не знаеше какво да каже. Каква сума би била приемлива?

— Осемдесет лири на ден?

— Чудесно. Ще ви платя в края на седмицата. Кога можете да започнете?

— Още сега.

— Наистина ли?

— Да.

— Добре. Започвате от днес. Имам на разположение още един час, така че бихме могли да пием кафе и да ви запозная с някои практически подробности, които ще са ви от полза.

— С удоволствие.

— Вие ги наглеждайте, а аз ще донеса кафето.

Фрида остана при тях. Руди седеше кротко в скута й, докато тя с любопитство наблюдаваше другите две деца. През повечето време те не си обръщаха внимание, но имаше и кратки моменти, в които всеки като че ли забелязваше присъствието на другия. В един такъв момент Итън протегна ръката си и докосна косата на Там, която беше къдрава и с портокалов цвят, все едно огнени пламъчета обвиваха главата й. Тя изобщо не приличаше на майка си. Бриджит се върна в стаята и подаде на Фрида чаша кафе.

— Какво ще правите с тях днес? — попита я тя.

— Мисля си дали да не ги заведа в някой гробищен парк.

— В гробищен парк!

— Днес е слънчево и топло. Мисля, че наблизо има един, където бихме могли да се поразходим и да си направим пикник. В колко часа ще се върнете?

— Късно. Но Ал ще се прибере в пет и половина или шест. Това удобно ли е за вас?

— Напълно. — Фрида отпи глътка от кафето си, което беше силно и ароматно. — Санди често ли идваше тук?

— Да. А вас защо ви интересува? — В гласа на Бриджит отново се усети хладина.

— Защото има нещо общо помежду ни и това е Санди — отвърна Фрида. — И двете сме го познавали.

— Той е мъртъв.

— Той е мъртъв, но…

— Убит. Печално известен. И сега хора, които не са го виждали цяла вечност…

— Такива като мен.

— … като вас, като безброй други, изведнъж започват да говорят с възхищение за него. Най-добре е да си гледат работата.

— Гневна сте.

— Да, гневна съм — гневна съм, защото сега, когато вече го няма, всеки твърди, че е бил най-добрият му приятел.

— Бих добавила, че се гневите просто защото той е мъртъв.

— Моля?

— Гневите се просто защото той е мъртъв — повтори Фрида. Тя си напомни, че в момента е Карла, бавачката, но не се чувстваше по този начин. Усещаше гнева на Бриджит, който струеше от нея като гореща пара и караше бузите й да пламтят. Видя как Там издърпа един куп панделки от червена картонена кутия и ги подаде на Итън, който ги задържа между пръстите си със съсредоточен вид. — Защото вече го няма тук.

— Искате ли тази работа?

— Да се грижа за децата ви ли?

— Защото ако я искате, ще трябва да престанете да питате за Санди. Вече преживях достатъчно. Оставете го на мира. А също и мен.

Денят беше влажен и горещ, но в гробищния парк беше полутъмно и прохладно. Слънчевата светлина се процеждаше през листата и падаше върху надгробните камъни, много от които бяха покрити с мъх и надписите им трудно се четяха. Навсякъде имаше буйна растителност и къпинови храсти, които през есента щяха да се отрупат с плод. Въздухът се огласяше от птичи песни. Лондон сякаш беше много далеч, въпреки че ясно се долавяше шумът от уличното движение. Фрида возеше Руди в количката, а Там и Итън шумно играеха на криеница. После всички седнаха на едно повалено дърво, за да си изядат обяда.

Фрида се замисли за Бриджит. Когато се заговореше за Санди, тя ставаше напрегната и раздразнителна. Интересно защо? Ако са били просто приятели, щеше ли Бриджит да го защитава така пламенно? Били ли са любовници? Бриджит беше красива, със силно и пищно тяло и нищо чудно Санди да си е падал по нея, но тя беше омъжена за негов близък колега и беше майка на две невръстни деца. И все пак, Вероника Елисън беше казала, че Санди е имал интимна връзка, заради която се е чувствал зле. Може би Бриджит беше изпълнена със скръб и чувство за вина и измъчвана от ужасното усилие да пази такава тайна сега, след като Санди беше убит. Или може би имаше още нещо…

— Фрида. — Итън подръпна ръката й.

— Тя се казва Карла — поправи го Там. — Мама ми каза.

— Не, Фрида — упорито настоя Итън, но на лицето му се изписа тревога.

— Карла, Карла, Карла — заядливо занарежда Там.

— Да тръгваме — каза Фрида, събра остатъците от обяда в един плик, вдигна Руди и погали Итън по потната глава. — По пътя към вкъщи ще си купим сладолед.

Докато стигнаха до дома на Бриджит и Ал, Руди заспа и Фрида го пренесе в леглото му. После сложи Там и Итън да гледат дивиди, което Там избра. Беше четири часът, а Ал нямаше да се прибере преди пет и половина.

Фрида започна от дневната, като се успокои с мисълта, че дори Там и Итън да вдигнеха поглед от анимационното филмче, едва ли щеше да им се стори странно, че тя отваря шкафове и чекмеджета, ровейки из документи. Фрида не знаеше какво точно търси, просто трябваше да е нещо, което щеше да обясни избухливостта и лошото настроение на Бриджит, свързани със смъртта на Санди. Тя намери банкови извлечения, архитектурни планове и рекламни брошури за къщи, отдавани под наем в Гърция и Хърватия. Имаше карти за игра, игри на дъска, снопче ластичета, скицници, които стояха празни, нотни листи с музика за цигулка с написани с молив бележки върху тях, купчини от публикации на тема „невронаука“ от последните няколко години, пълно чекмедже с пощенски картички и картички за рождени дни, адресирани до Ал и до Бриджит, нито една от които не беше от Санди. Двете деца не отместиха поглед от дивидито; и двамата бяха погълнати от случващото се на екрана.

Във входното антре тя се загледа в снимките по стените, но нито една не беше на Санди — имаше няколко на Там и Руди и две на Ал и Бриджит като по-млади. Ал беше още по-слаб от сега, с тесни рамене, тесни бедра, с лунички и бледа кожа. Бриджит беше сочна като екзотичен плод. Опасна, помисли си Фрида, докато влизаше в кухнята, където намери само кухненски принадлежности. Очевидно поне единият от двамата беше добър готвач. Също като Санди: тя си го представи тук, сред острите ножове, медните съдове за готвене и многобройните бурканчета с подправки, как навива ръкавите на ризата си. Погледна към готварските книги, очаквайки да види някоя от неговите между тях.

Фрида се качи до междинния етаж и откри малък кабинет, който гледаше към задния двор. Веднага позна, че е на Бриджит, макар и да не знаеше защо. Навсякъде имаше рафтове с книги, а на перваза на прозореца беше подпряна цигулка със скъсана струна. По бюрото бяха разпилени листове. Имаше и лаптоп, но когато Фрида отвори капака му, той й поиска парола. Тя дръпна първото чекмедже, което беше пълно с химикалки, моливи, ножици и кламери. В следващото чекмедже имаше снопче фотографии, които тя разгледа набързо. Лица, които не познаваше, очевидно отпреди много години; може би членове на семейството на Бриджит, и да, там беше и самата Бриджит като момиче — човек веднага можеше да я разпознае, дори и по леко предизвикателното изражение, с което беше погледнала към фотоапарата. В дъното на чекмеджето имаше метална кутия с паянтова заключалка. Фрида я извади и я разтърси, при което се чу меко шумолене на хартия. Натисна с пръсти заключалката, но тя не поддаде. На стената от едната страна на бюрото имаше картина на жена с чадър. Тя гледаше Фрида с разочарование.

— Нямам време за обяснения — каза й Фрида на глас и като взе ножиците от горното чекмедже, мушна върха им в заключалката и рязко го завъртя. Този път механизмът поддаде и тя отвори кутията. Вътре имаше цял куп писма. Защо някой би държал писма, заключени в чекмедже? Фрида взе първото от купчинката: беше написано със синьо мастило и небрежен почерк, който не беше на Санди. Нещо повече — мастилото беше избледняло, а датата най-отгоре на листа беше отпреди дванайсет години. И как иначе — в днешно време много малко хора пишеха хартиени писма. Фрида го разгледа и видя, че беше любовно писмо, написано до Бриджит, преди да стане майка, а вероятно и преди да се запознае с Ал. Приличаше на писмо, написано късно през нощта под въздействието на силно сексуално желание. Обзе я чувство на срам. Тя вдигна очи и срещна погледа на жената с чадъра.

Останалото бяха също любовни писма, писани от същия човек, чието име беше Мигел. Фрида не ги прочете, но с любопитство разгледа няколкото малки снимки на дъното на кутията, на които беше Бриджит — млада и гола. Тази кутия, която тя беше отворила с помощта на ножица, докато децата на долния етаж гледаха анимационно филмче, а Руди спеше, беше просто тайно ковчеже, в което се съхраняваха спомените от отдавна разпаднала се любовна връзка, която засягаше единствено Бриджит. Това беше Бриджит отпреди дванайсет години и нейното пазено в тайна друго „аз“.

В следващия миг външната врата се отвори и се затвори и един глас се провикна:

— Ехо!

Фрида чу как Ал попита: „Къде е нашата спасителка Карла?“, а Там му отговори разсеяно.

Леките му стъпки вече се чуваха нагоре по стълбите. Тя нямаше никакво време да се измъкне от стаята, а вратата беше отворена широко, така че той нямаше как да не я види, че стои в кабинета на жена му. Навсякъде по бюрото бяха разхвърляни писма, а чекмеджетата му бяха отворени. Фрида събра набързо писмата, сложи ги в кутията и я върна обратно в чекмеджето, но когато Ал се появи в стаята, тя осъзна, че не е прибрала снимките и сложи едната си ръка върху тях. С другата си ръка хвана ножиците.

— Карла — каза той. Това не беше нито поздрав, нито обвинение, той просто произнесе името й. Бледите му очи се спряха върху нея, а после огледаха стаята.

— Здравей, Ал — каза Фрида. Тя чу гласа си, спокоен и дружелюбен, и усети снимките под разперената си длан. — Как мина денят ти? Не те очаквах толкова рано.

— Тръгнах си по-рано от обикновено. — Гласът му звучеше приятелски. — А денят ми мина добре, благодаря. Работни срещи. Графици. Бюджетни средства. Обичайните неща от академичното ежедневие. А как мина твоят ден?

— Добре. Направихме си пикник в гробищния парк.

— Бриджит ми каза, че ще ходите там. Стана ми интересно. — Той й се усмихна. — Какво правиш тук?

— Трябваше ми това. — Тя му показа ножиците. — Счупих си нокътя до живеца. Онези в кухнята са много големи.

— Разбирам. Мога ли да ти помогна?

— Не, всичко е наред. Справих се.

— Добре. Да изпием ли по чаша чай? Децата изглеждат доволни. Руди спи ли?

— Да. Но предпочитам да си тръгна, ако нямаш нищо против. Ще трябва да заведа Итън у тях.

Ръката й все още беше върху снимките на голата Бриджит. С неуловимо движение Фрида ги плъзна по бюрото и ги задържа от едната си страна, все още закривайки ги с длан, след което двамата излязоха от стаята. Тя се отби в тоалетната и ги пъхна в джоба си — щеше да ги върне обратно на другия ден — после отиде да види Руди. Той вече се пробуждаше, възглавницата се беше отбелязала на бузата му, очите му бяха замъглени от съня. Фрида смени памперса му и го свали на долния етаж. Итън беше полузаспал на дивана и тя седна до него и хвана ръката му. На китката му имаше малък отпечатък от ухапване.

— Скоро се прибираме — прошепна му тя нежно.

Той кимна с глава. Фрида събра дървените му играчки, сложи го в количката и каза „довиждане“ на Ал, който сърдечно й благодари за грижите и който не подозираше, че в задния й джоб са снимките на голата му съпруга.

— Съжалявам за Санди — каза тя на излизане. — Знам, че с него сте били близки.

— Благодаря. Да, Санди прекарваше много време с нас. За него ние бяхме семейството, което той нямаше. Децата го обичаха. Двамата с Бриджит доста често приготвяха неделния обяд. Харесваше им да се състезават в готвенето. — Той погледна Фрида, но погледът му сякаш минаваше през нея. — Понякога казваше, че в някои отношения Бриджит му напомня за жена, която познавал преди време.

— Коя е била тя?

— Така и не стана ясно. Просто жена. Доколкото разбрах, са имали любовна връзка, но тя се е отнесла с него като кучка. — Думата прозвуча странно от устата на възпитания Ал. — А и Санди, както може би знаеш, беше изключително потаен. С него можехме да прекараме цяла нощ в пиене и разговори — това често ни се случваше, особено когато ходехме заедно по конференции — но той продължаваше да мълчи като риба за някои неща. Например за интимния си живот. — Той въздъхна, а после добави: — Трябва да тръгваш. Твоето малко приятелче заспива.

Беше прав. Главата на Итън клюмаше, а очите му се затваряха.

— Утре сутринта пак ще дойда — каза Фрида.

Ал изглеждаше разсеян.

— Чудесно — усмихна й се той.

Късно вечерта Фрида се отби в минимаркета на няколко преки от квартирата си. Салатите от обяд се продаваха на половин цена. Тя си купи оризова салата и салата от зеленчуци на скара и се прибра с тях. Беше много изморена, но седна на масата, за да ги изяде, а после си направи чай и накрая се добра до леглото. Веднага потъна в сън, сякаш под нея се беше отворила невидима врата. Внезапно се събуди от звук, който не можа да определи. Може би беше част от кошмара, който сънуваше? Не, не беше. Някой чукаше на вратата. Тя се спотаи в тъмното. Сигурно беше грешка; човекът отвън щеше да разбере и да си продължи по пътя. Но чукането не преставаше. Фрида стана от леглото, навлече панталоните си и облече един пуловер. После отиде до вратата.

— Кой е? — попита тя.

— Това аз.

Тя отвори и Джоузеф и Лев влязоха вътре, затваряйки плътно вратата след себе си. Джоузеф държеше два големи сиви платнени сака; лицето му беше сериозно, но той я поздрави с лек поклон и за миг кафявите му очи я погледнаха топло.

— Вещите ти — каза той лаконично. — Дрехи, книги, слага всичко в саковете.

— Какво става?

— Три минути — обади се Лев.

— Защо е всичко това?

— После ще говорим — отвърна Джоузеф и двамата мъже закрачиха из жилището. Те нахвърляха в саковете дрехи, чаршафи и кухненски прибори. Джоузеф изсипа млякото в мивката.

— Случило ли се е нещо? — попита Фрида, но не получи отговор.

— Готово — каза Джоузеф. — Сега един последен поглед.

Фрида взе чифт къси чорапи, четка за коса, бележника си и няколко молива. Хвърлиха и тях в сака.

— Ключ? — каза Лев.

— Фрида извади ключа от джоба си и му го подаде.

— Сега ние тръгва. — Той я изведе навън и двамата поеха в обратната посока на жилището на Хана. Спуснаха се по няколко тесни стъпала, които Фрида преди не беше забелязала, минаха по някаква алея между две от сградите, край два огромни контейнера и накрая през порта, която ги изведе на улицата. От една кола се чу кратко изсвирване и фаровете й примигнаха. Лев й помогна — или по-скоро я бутна леко — да се настани на задната седалка, а двамата с Джоузеф седнаха отпред. Лев запали двигателя и потегли, като често-често свиваше в различни посоки, докато накрая Фрида загуби представа къде точно се движеха.

— Ето тук — каза Джоузеф и Лев отби в едната страна на пътя, който се разклоняваше в по-широко шосе. Джоузеф извади малък пакет от джоба на якето си и го подаде на Фрида. Тя видя, че това са пари.

— От Рубен ли са? — попита тя. — Много са.

— Рубен го няма. Това са твоите пари. Част от тях. Три хиляди. Малко повече. Това е всичко, което можахме да вземем.

— Джоузеф, какво сте направили?

— Връщаме ти парите.

— А Хана?

Двамата мъже се спогледаха.

— Той не е проблем за нея — поясни Лев. — Поне за известно време.

Фрида се наведе напред, взе дланта на Джоузеф в своята и я обърна. Единствената светлина идваше от уличната лампа, но и тя й беше достатъчна, за да види раните.

— Какво си направил?

Лицето на Джоузеф се изопна и в очите му се появи особен блясък, какъвто тя не беше виждала преди. Душата й се изпълни с безпокойство.

— Фрида. Две неща. Първо, няма да се връщаш на онова място. Или близо до него. Никога повече. Ясно?

— Не, не ми е ясно.

— И второ. Това не игра, Фрида. Никога не си показвай парите. Онзи мъж те е притиснал леко в парапета. Следващият ще извади нож или ще доведе двама приятели.

— Джоузеф, кажи ми какво си направил.

Джоузеф отвори вратата на колата и стъпи с единия си крак на паважа.

— Върнал парите ти. Точка. Ти нали това иска?

— Не съвсем.

— Сега аз тръгва. И помни, че не знам къде живееш.

Той затръшна вратата, сложи едрата си длан на стъклото в знак на сбогуване и бързо изчезна в нощта.

— И аз самата не знам къде живея — въздъхна Фрида.

Лев я изгледа с любопитство.

— Сега ще те закарам — каза той.

Лев подкара колата с голяма скорост, свивайки ту вляво ту вдясно, все едно се опитваше да избяга от преследвачи. Фрида само гледаше през прозореца.

— Къде отиваме?

— В друг квартал — отвърна той. — Елефант енд Касъл[10]. Знаеш ли къде е Елефант енд Касъл?

— Долу-горе.

— Отиваме близо до Елефант енд Касъл.

След около миля и нещо Фрида видя, че се движат по Ню Кент Роуд. После Лев зави по тесен път, мина под железопътен мост и продължи по една улица, от двете страни на която имаше жилищни сгради, които много приличаха на тази, която току-що беше напуснала, но имаха по-поддържан вид. На светлината на уличните лампи се виждаха оградени тревни площи, редици от паркирани коли. Лев отново направи завой и паркира. Слязоха от колата и Фрида се огледа наоколо. От едната страна беше сградата. На една табела беше написано името й: „Такстед Хаус“. От другата страна на улицата минаваше железопътната линия, а отвъд нея се издигаха две многоетажни сгради, изпъстрени с ярки светлини.

Лев извади саковете от колата и й посочи една врата на партера. Отключи я и двамата влязоха в тъмно входно антре. Той натисна с лакът ключа за осветлението и я заведе в кухнята. Фрида забеляза скъсания балатум на пода, различните по вид столове, зацапаната с петна стара газова печка. Но кухнята беше чиста, а край мивката бяха оставени да се отцеждат купи и няколко тави.

— Тук живее някой — обади се Фрида.

— Ще ти покажа стаята — каза Лев.

— А другите ще имат ли нещо против?

— Не е тяхна работа.

— Кои са те?

— Лев само сви рамене и я поведе обратно към антрето, покрай две стаи, чиито врати бяха затворени. Той сложи пръст на устните си. После отвори една врата.

— Харесва ли ти?

Фрида надникна вътре. Имаше легло, нощно шкафче, килимче и това беше всичко. Тук също беше чисто и подредено. Тя отиде до прозореца и дръпна тънкото перде. Отпред имаше решетка, но през стъклото в непрогледния мрак тук-там се виждаха островчета от светлина, а между околните сгради беше очертан правоъгълник от зелена трева.

— Ти направи твърде много за мен — каза Фрида.

Лев кимна леко в знак на съгласие и й подаде ключа си.

— Бъди много внимателна — напомни й той. — А сега ти казвам довиждане.

Лев протегна ръка за сбогуване и Фрида я стисна, след което, без да я пуска, я огледа отблизо. Кокалчетата му бяха охлузени също като на Джоузеф, кожата по тях липсваше.

— Какво му направихте?

Лев взе в дланите си дясната ръка на Фрида. Тя почти се губеше в огромните му шепи. След това я пусна.

— Била ли си се някога?

Фрида не отговори. Веднъж-два пъти й се беше случвало.

— Мразя да се бия — каза Лев. — Страхът, кръвта… Хората, които смятат, че боят е шега работа, те просто… — Той едва не се изплю в знак на презрение. — Или се биеш истински, или не се биеш. При истинския бой хората си нанасят жестоки удари и рани. Аз по принцип не се бия. — Лев погледна ръката си с горчивина. — Но когато ми се случи, се бия на живот и смърт. Без задръжки, без почивка. Нещо като любовта между двама души.

— Като любовта между двама души — бавно повтори думите му Фрида и млъкна.

— Приближаваш се до другия, усещаш мириса му, усещаш докосването му, усещаш дъха му и нищо не може да те спре. Повечето хора не могат да го направят. Говорих с Джоузеф и мисля, че ти, Фрида, си от онези, които могат да го направят. — Някак си разсеяно той извади нещо от джоба си. Отначало тя не видя какво е, но после разбра. Лев държеше острието на нож. Дръжката му беше от полирано тъмнокафяво дърво.

— Това за какво е? — попита Фрида.

— За теб е. Винаги го носи със себе си.

— Не ми трябва нож.

— Е, може би няма да ти се наложи да го използваш. — Той затвори ножа, наведе се и го пусна в джоба на якето й. — Внимавай. Остър'. Много.

— Но…

Лев поклати глава.

— Помни, всичко или нищо. Среден път няма. Ако имаш достатъчно… — Той не можа да се сети за думата и се опита да я обясни с жест.

— Кураж — подсказа му Фрида. — Достатъчно кураж за това.

— Да. Аз мисля, че ти имаш.

Лев си тръгна и Фрида го чу как отвори и затвори външната врата. Тя порови из саковете и извади четка и паста за зъби, сапун и хавлиена кърпа. Излезе от стаята и намери банята. Докато миеше зъбите си, забеляза розова пластмасова самобръсначка, оставена от едната страна на ваната и поставка, на която имаше шампоан, балсам за коса, пакет тампони, бурканчета с крем, черен молив за очи, пакет памук. Очевидно тези неща не принадлежаха на мъж.

Фрида се пъхна в леглото и угаси лампата, после полежа, загледана в тавана. Голяма назъбена пукнатина, подобна на брегова линия, минаваше по него от единия до другия край на стаята. Тя чу грохота на преминаващ товарен влак. Това продължи цяла вечност.

Събудиха я гласове. Фрида навлече дрехите си и когато излезе от стаята, гласовете се усилиха, след което се чу трясък, шум от счупено, а после силно тропане. Тя се отправи към кухнята. Отначало й беше трудно да разбере какво става. Една жена беше коленичила на пода и събираше парчета от счупена чиния. Фрида забеляза буйната й руса коса и тъмни дрехи, но не можеше да види лицето й. Друга жена стоеше права край мивката. Тя имаше кестенява коса, тъмни, почти черни очи и тропаше силно с дървена лъжица по металния ръб на мивката, за да придаде по-голяма тежест на онова, което казваше. Двете жени говореха едновременно и на висок глас, така че Фрида дори не можеше да разбере дали говорят на английски или на друг език.

— Ехо — обади се тя, но те изобщо не я чуха. Тогава потропа силно по масата и двете жени млъкнаха.

— Ти как влязла? — попита тъмнокосата жена.

— През нощта спах тук — отвърна Фрида. — Лев ме доведе.

— Лев?

Русата жена каза нещо, вероятно за да й обясни, и двете отново започнаха да си крещят.

— Моля ви — каза Фрида, а после повтори, надвиквайки себе си. Двете жени я погледнаха стреснато.

— Проблем ли има?

Двете дишаха тежко, все едно се бяха били.

— Няма проблем — отвърна тъмнокосата.

— Аз съм Карла — каза Фрида.

Русокосата се намръщи.

— Казвам се Мира — представи се тя.

— Аз съм Илеана — каза тъмнокосата.

— Здравейте — протегна ръка Фрида.

Мира се поколеба за момент, а после се изтри в панталоните си и се ръкува с Фрида.

— Порязала си се — забеляза Фрида. На показалеца на Мира имаше капка кръв.

— Няма нищо.

Фрида коленичи и събра няколко от строшените парчета.

— В кухнята често стават инциденти — отбеляза тя сговорчиво.

— Това не беше шибан инцидент — обади се Илеана.

— О! — каза Фрида. — Да направя ли чай?

— Нямаме никакво шибано мляко — каза Илеана

— Можем и без мляко.

— Нито имаме шибан чай.

— Сега ще донеса.

Когато Фрида се върна с чая и млякото, Мира беше в банята. Фрида направи чай.

— Да налея ли чаша чай за Мира?

— Не — каза троснато Илеана. — Тя там дълго време.

— Коса. Нокти. Кожа. — Тя изфуча презрително.

Фрида наля две големи чаши чай. Илеана я изгледа подозрително.

— Ти с какво се занимаваш?

— С различни неща — отвърна Фрида. — В момента работя като детегледачка.

— А, с деца — каза кратко Илеана, очевидно нямайки какво повече да добави.

— Не е толкова лошо — отбеляза Фрида. — Ти какво работиш?

— В един пазар. Камдън Маркет.

— На щанд ли?

— Да, на щанда за испанска храна. Продавам паеля.

— От Испания ли си?

— От Брашов.

— Не ми звучи испанско.

— В Румъния е.

— Заедно с Мира ли работите?

Илеана направи физиономия.

— Никога! Тя е фризьорка.

— След няколко минути излизам — каза Фрида. — Има ли неща, за които трябва да съм осведомена?

Илеана се замисли за момент.

— Няма определени правила. Добре е да купуваш храна за себе си. Да помагаш в почистването. Да плащаш заедно с нас сметките за отопление. Да внимаваш кого водиш тук.

— Разбира се.

— Мира има приятел. Англичанин. — Илеана отново направи физиономия.

— Не ти ли е приятен?

— За него са важни единствено лицето, тялото и сексът.

— Аха, ясно.

— Ако осветлението изгасне, таблото с бушоните е до входната врата.

Фрида се изправи. Илеана я гледаше озадачено.

— Ти си англичанка, да?

— Да.

— И си дошла да живееш на такова място?

— Само за известно време.

— Колко странно.

Фрида се опита да измисли причина, която би оправдала странната ситуация, но нищо не й дойде наум.

18

Рубен беше събрал приятели на вечеря. Там, разбира се, беше Джоузеф, тъй като той живееше у Рубен, без да плаща наем, като в замяна на това, когато се наложеше, поправяше разни неща в къщата, осигуряваше водката и приготвяше повечето ястия. Освен него там бяха Саша, Джак Дарган, снахата на Фрида, Оливия, и Клои. Клои току-що си беше дошла от колежа, където караше курс по дърводелство.

— Това е просто временно — опита се да замаже нещата Оливия, която от години си мечтаеше дъщеря й да стане лекар.

— Уча се как да изработвам столове — каза Клои. — Също и маси. Това е повече, отколкото ти някога си правила.

Тя и Джак бяха седнали възможно най-далеч един от друг. Двамата бяха излизали на срещи, бяха се разделили, после се бяха събрали отново, а сега пак бяха разделени. Джак не й обръщаше внимание, бузите му бяха пламнали, а червеникавокафявата му коса стоеше на кичури там, където той нервно прокарваше пръсти през нея. Клои го гледаше изпепеляващо и от време на време правеше иронични коментари на висок глас. Оливия се беше докарала за събитието: носеше лилава пола и гердан в няколко реда, а косата й беше прихваната в сложна прическа с нещо като пръчици за хранене. Сенките й за очи бяха зелени, на устните й грееше ярко червило.

Беше почти пияна и всеки момент щеше да избухне в сълзи. Седеше до Рубен и му разказваше как наскоро отишла в дома на Фрида, седнала в хола и ревала „като бебе“. Рубен я потупа по ръката и й напълни отново чашата. Само Саша мълчеше.

Джоузеф беше сготвил обилна вечеря. Беше прекарал почти целия следобед, приготвяйки летен борш с краставички и лимонови резенчета, житна супа, прочутите си два вида пирожки — сладки и солени.

— Ето ви и сармичките — каза той и сложи на масата съд, от който се издигаше пара. — А също и вареники.

— Нали знаеш, че съм вегетарианка — обади се Клои. — Аз какво ще ям?

Джоузеф въздъхна разочаровано.

— Можеш да опиташ зелевите кифлички и зелевите питки. Има и супа без месо.

— А риба? Защото риба също не ям.

— Нека сега всички да вдигнем тост за Фрида. — Джоузеф напълни догоре шест чаши с водка и подаде на всеки.

— За нашата скъпа приятелка — каза той прочувствено, а кафявите му очи проблеснаха.

— За Фрида — присъедини се Рубен.

— Която е голяма глупачка — добави Джак.

— За Фрида — каза тихо Саша, сякаш на себе си, и вдигна пълната си чаша, но едва отпи от нея.

— А сега, след като вдигнахме тост… — започна Рубен. Той се обърна към Джоузеф и каза настойчиво: — Е?

— Какво?

— Не съм сляп и не съм глупав.

— Не разбирам — повдигна вежди Джоузеф.

— Кажи ни за Фрида.

— Нищо не знам. Абсолютно нищо — изрече твърдо Джоузеф.

— Промъкваш се тихо около къщата, измъкваш се посред нощ, говориш шепнешком по телефона. Винаги познавам, когато ме лъжеш. И освен това избягваш да ме гледаш в очите.

Джоузеф се наведе през масата и впери немигащ поглед в Рубен. Двамата мъже се гледаха така няколко мига, в стаята цареше пълна тишина. След това Оливия започна да се кикоти и те се облегнаха назад. Джоузеф изпи на един дъх още една чаша водка и избърса челото си с голяма носна кърпа. Рубен отпи замислено от чашата си с вино.

— Ние също сме нейни приятели — напомни му Рубен.

— Дал съм клетва — каза Джоузеф.

— Къде е тя?

— Не. Това нейна тайна.

— Но ти си се срещал с нея, нали?

— Не мога да кажа.

Саша заговори с толкова тих глас, че останалите трябваше да се наведат напред, за да я чуят.

— Щом Джоузеф е дал клетва, не трябва да го караме да я нарушава. Фрида има сериозни причини да се укрива. — Тя изпи наведнъж остатъка от водката си, задави се и се разкашля.

— Ти на чия страна си? — изгледа я навъсено Рубен.

— Не знаех, че става въпрос за вземане на страна.

— Аз помогнал й да намери място — каза Джоузеф.

— Място за живеене ли?

— Един мой приятел я настанил там.

— Къде?

— Вече напуснала жилището.

— Напуснала? И къде е живяла?

Джоузеф направи неопределен жест.

— Къде живее сега?

— Не знам.

— Лъжеш.

— Не лъжа.

— Тя добре ли е? — попита Клои със силен шепот, сякаш някой отвън подслушваше.

— Подстригала се е много късо и носи странни дрехи.

— Подстригала се е много късо?! — възкликна невярващо Оливия.

— Но защо не идва при нас? — попита Клои натъжено. Очите й се бяха напълнили със сълзи и тя примигна няколко пъти.

— Не иска да ни създава неприятности — поясни Рубен. — Иска да ни предпази.

— По дяволите! — изруга мощно Оливия и една от пръчиците падна от косата й. — Дори и десет мъже да е убила, аз пак ще бъда на нейна страна.

— Никого не е убила — каза Саша. Лицето й беше пребледняло, а бузите й се бяха зачервили. Пръстите й стискаха покривката. — Там е проблемът. Ако от полицията смятат, че е тя, никога няма да намерят истинския убиец.

— Откъде знаеш? — попита Джак.

— Просто знам.

— Тя ти е казала, нали?

— Не!

— Защо си се зачервила така? — Оливия я гледаше изпитателно. — Все едно имаш треска.

— Просто съм уморена.

— Да, знам — каза Оливия. — Извинявай.

— Все си мисля — обади се Джак — че трябва да се запитаме какво би направила Фрида.

— Всички знаем какво би направила Фрида, защото тя не се поколеба и го направи.

— Имам предвид, ако беше на наше място. Дали щеше да седи и да чака — точно като нас в момента? С изключение на Джоузеф, разбира се.

— Знаеш ли още нещо, Джоузеф? — попита Клои. — Тя има ли достатъчно пари?

— Мисля, че има — отвърна той.

— Какво бихме могли да направим? — изрече унило Рубен. — Не знаем къде е тя. Не знаем какво е намислила. Не можем да се свържем с нея.

— Ще трябва да пуснем опашка след Джоузеф — предложи Оливия.

— Да ме следите? Не!

— И все пак, какво би направила тя? — повтори въпроса си Джак, подръпвайки кичурчета от разрошената си коса. — Сигурен съм, че би предприела нещо. Ето защо не бива да стоим със скръстени ръце.

— Някой говорил ли е с Карлсън? — попита Клои.

— Горкият човек. — Рубен си наля нова чаша вино. — Истината е, че той самият е в беда. Не е лесно да си приятел на Фрида.

Детектив Ивет Лонг трябваше да извика Карлсън по средата на разпит, който той провеждаше в момента.

— Комисарят ви очаква — каза тя.

— Добре.

— Колата ви е отвън. След минута трябва да тръгнете. — Тя погледна часовника си. — Всъщност, още сега.

— Къде трябва да отида?

— В полицейския участък в Алтем.

— В Алтем? — Карлсън се намръщи. Това беше участъкът на Хусейн. — Да не са намерили Фрида?

— Не съм чула да са я намерили. Да дойда ли с вас?

— Ако ти се идва. Можеш да поемеш част от огъня срещу мен.

Те проговориха отново едва когато се настаниха на задната седалка на полицейската кола без отличителни знаци.

— Той каза ли нещо?

— Кой, комисарят ли? — не разбра Карлсън.

— Таксиметровият шофьор. Говоря за нашето разследване. Призна ли си?

— Не каза нито дума и нито веднъж не ме погледна в очите.

— Но ние разполагаме с ДНК пробата и с показанията на момичето. Това би трябвало да е достатъчно.

— Ще отнеме известно време. А и тя трябва да предостави неоспорими доказателства.

На Карлсън очевидно не му се говореше. Той се загледа през прозореца.

— Имате ли представа защо ви вика? — попита Ивет.

Карлсън не отговори.

— Тя не биваше да го прави — продължи Ивет. — Така само причинява неприятности. Тя…

Карлсън се извърна и я погледна. Нещо в изражението му я накара да млъкне.

— Кафе? — предложи комисар Крофорд.

Една от стаите в полицейския участък в Алтем беше специално изпразнена и приготвена за него, почти като при кралско посещение. На заседателната маса имаше термос с кафе, кана с вода, чиния със сладки и купа с ябълки, мандарини и грозде. Главен криминален инспектор Хусейн седеше от другата страна на масата. Пред нея бяха сложени чаша вода, една папка и мобилният й телефон. Карлсън и Лонг си наляха кафе и седнаха. Комисарят също си наля кафе, добави две бучки захар и го разбърка.

— Как върви случаят с изнасилването?

— Скоро ще му предявим обвинение.

— Чудесно. — Комисарят се усмихна. За Ивет дружелюбното му поведение беше по-стряскащо от обичайно резкия му маниер, с който беше свикнала. — Видя ли? Излиза, че се справяте отлично и без твоята приятелка.

Ивет погледна към Карлсън. Забеляза лекото помръдване на челюстта му, внезапното му поклащане. Тя добре познаваше тези реакции. Щеше ли Карлсън да каже нещо? Той не проговори веднага. Взе чашата си с кафе и с голямо внимание я поднесе към устните си.

— Извикахте ме по средата на разпита — каза той накрая. — Случило ли се е нещо?

— Предполагам, че това донякъде е болезнено за теб.

— В какъв смисъл?

Приветливото изражение на комисаря се смени със загриженост.

— Специалната ти съветничка да се укрива от властите.

— Нещастно стечение на обстоятелствата — отвърна Карлсън.

— Не искаш ли да знаеш как върви издирването й?

— Как върви?

— Буксува — обади се Хусейн.

Последва пауза.

— На това място се очаква да кажеш нещо от рода на „Колко жалко“ или да дадеш предложение — каза заядливо комисарят.

— Добре. Ще дам предложение. Наред с търсенето на д-р Клайн трябва да използвате и други варианти.

Лицето на комисаря се зачерви. Ивет знаеше какво ще последва.

— Няма други варианти. Бягството на Фрида Клайн от закона е повече от признание за това, което е извършила. — Той млъкна за момент. Липсата на отговор от страна на Карлсън го вбеси. — Е?!

— Фрида не е извършила убийството — заяви Карлсън. — Ако го беше извършила, щеше да си признае. Нямаше да избяга.

— Както прекрасно знаеш, тя вече уби човек, но не си призна.

— Не Фрида уби онова момиче. Ако тя беше извършила убийството, нямаше причина да отрича. Това беше типичен случай на самоотбрана.

Крофорд отмести чашата си.

— Паузата за кафе свърши. Двамата с главен криминален инспектор Хусейн имаме въпроси към теб.

— Какви въпроси?

— Имали ли сте контакт с д-р Клайн? — попита Хусейн.

— Не.

— Ако се свърже с вас, какво бихте й казали?

— Нямам навика да отговарям на хипотетични въпроси. Но на този ще отговоря: ако Фрида се свърже с мен, бих я помолил да се предаде.

— И защо? — подхвърли подигравателно Крофорд. — Не си ли чел документите по случая? Почти сигурно е, че приятелката ти ще бъде осъдена за убийство.

— Защото такъв е законът.

— Жалко, че не успя да убедиш Клайн, преди да се укрие.

— Рядко съм успявал да я убедя в каквото и да било.

— Вие я познавате — обади се Хусейн. — Имате ли някакви предположения къде може да е отишла?

— Всъщност не.

— Този отговор не ни помага — изсумтя комисарят.

— Мисля, че би избягвала местата, които обичайно посещава.

— Изпуснахме я в онази болница. Защо според вас е отишла там?

— Не е ли отишла, за да се види с пациента си?

— Да, но защо? — настоя Хусейн?

— Не го ли разпитахте?

— Той не беше съвсем адекватен. Бил е жестоко пребит и изтезаван. Пръстите му бяха премазани, а някои от тях отрязани в горната си част. Но доколкото разбрах, го е питала как е, къде е бил, кой го е изтезавал, неща от този род.

— Значи е била загрижена за него.

— Може би. Но не е ли странно, че е отишла на място, където е знаела, че може да бъде разпозната само за да покаже загрижеността си?

— Не знам. Това е нещо, което Фрида със сигурност би направила.

— А приятелите й?

— Какво за тях?

— Смятате ли, че й помагат?

— Трябва да ги попитате.

— Въпросът не е в това да ги попитам. В момента ме интересува вашето мнение. Имате ли някакви подозрения?

Карлсън се замисли за момент.

— Според мен приятелите й биха й помогнали, ако тя ги помоли. Но не мисля, че тя би ги помолила за помощ.

— Вие сте неин приятел — подхвърли Хусейн.

— Не ме е търсила за помощ.

— Ако го направи, как бихте реагирали?

Комисар Крофорд погледна часовника си.

— Колкото и да ми е забавно, сега нямаме време да обсъждаме хипотетични ситуации — каза той. — Убеден съм, че главен криминален инспектор Карлсън ще се свърже с нас, ако има какво да ни каже по случая. А сега имаме насрочен ангажимент.

Карлсън и Ивет се изправиха, готови да си тръгнат, но комисарят се усмихна и поклати глава.

— Ти също идваш, Мал.

— Къде?

— Нали знаеш старата поговорка: когато едно разследване стигне до задънена улица, свикай пресконференция.

— Не съм чувал тази поговорка.

— Пресконференцията започва след пет минути и е добра възможност за теб да покажеш, че си част от отбора.

— Длъжен ли съм да го правя?

— А ти — комисарят посочи с пръст към Ивет — ти можеш да застанеш отзад и да понаучиш нещо. — Той направи знак на Карлсън да го последва и когато се обърна с гръб, Ивет изрече нещо беззвучно по негов адрес.

— Между другото — обърна се Хусейн към Карлсън, докато Крофорд ги водеше по коридора — един друг ваш приятел ще се присъедини към нас след малко.

— Кой е той? — попита Карлсън, но веднага го обзе неприятно чувство, защото вече знаеше отговора.

Зала „Полин Бишъп“, която носеше името на загинала при изпълнение на служебния си дълг полицайка, днес беше пълна. Камерите бяха включени, присъстващите стояха в очакване и тихо разговаряха. Ивет си проправи път отзад. Беше изпълнена с опасения, сякаш щеше да присъства на пиеса, която не беше достатъчно репетирана. Включиха осветлението и на подиума излязоха един по един комисарят, Хусейн, напрегнатият Карлсън и професор Хал Брадшо в строг сив костюм, бяла риза и тъмна вратовръзка, което го правеше да изглежда като човек, отговарящ за цялото събитие. Всички заеха местата си. Изражението на Брадшо беше сериозно и замислено.

Хусейн направи кратко резюме на случая, описа ролята на Фрида Клайн като главен заподозрян и разказа за нейното изчезване. Ивет слушаше разсеяно. Тя прекрасно знаеше, че подобни пресконференции бяха донякъде фарс. Беше виждала родители, които със сълзи на очи молеха похитителите да върнат детето им, съпруг, който призоваваше свидетели на убийството на съпругата му да се явят и да кажат истината. Ако се появеше свидетел, това беше добре, но основната цел на тези пресконференции беше друга. В почти всички случаи родителите или съпругът, или интимният приятел бяха заподозрени и събитието даваше възможност да се наблюдава поведението им под светлината на прожекторите. Това ли беше целта днес? Нима Хусейн мислеше, че Карлсън крие нещо?

Хусейн приключи изявлението си и комисар Крофорд се наведе към микрофона, за да каже няколко думи.

— Използвам случая, за да се извиня на гражданите. Въпросната Фрида Клайн преди време ни сътрудничеше. Досието й, меко казано, е доста пъстро, но никога не сме очаквали от нея подобно нещо. Мога единствено да кажа, че ще направим всичко възможно да я изправим пред правосъдието. Сега ще дам думата на известния психиатър, професор Хал Брадшо, който компетентно ще ни разясни странното поведение на Клайн. Професор Брадшо?

Брадшо изчака няколко секунди, преди да започне да говори, сякаш до последно разсъждаваше върху проблема.

— Трябва да бъда много внимателен — започна той, — защото, както разбирам, д-р Клайн — той изрече думата, доктор“ с явна погнуса, — ще бъде обвинена в сериозно криминално престъпление и аз предпочитам да се въздържа от предварителни коментари. Искам единствено да подчертая, основавайки се на дългогодишния си опит в тази област, че е нещо обичайно за нестабилните и психически объркани хора да бъдат привлечени от сферата на престъпността. Те се опитват да се набъркват в полицейски разследвания. Опитват се да помагат на полицията. — Той сплете пръсти. — Причините за това са многобройни и комплексни и е трудно да се каже какво точно е провокирало у д-р Клайн подобно поведение: може да е нарцистично разстройство на личността, може да е жажда за внимание, може да е суета, може да е неконтролиран стремеж към себеизява, може да е…

— Всички тези теории ще ни помогнат ли да я хванем! — прекъсна го Хусейн нетърпеливо.

— Ако ми позволите да отбележа, това си е ваше задължение — отвърна Брадшо и изражението на Хусейн стана ледено също като на Карлсън. — Като обобщение ще кажа, че тя е объркана, психически нестабилна и бездомна. Много скоро ще привлече вниманието към себе си. — Комисарят понечи да каже нещо, но Брадшо го спря с длан и продължи: — Искам да добавя, че Клайн има досие за проява на насилие, когато бъде провокирана. Или когато смята, че е била провокирана. Ако случайно я срещнат, хората трябва да са много предпазливи и да не се доближават до нея. Впрочем, ако имате допълнителни въпроси, аз ще бъда на разположение след края на пресконференцията.

— Благодаря ви — взе думата комисарят. — Казахте много мъдри неща. А сега искам да дам думата на главен криминален инспектор Карлсън. Той не участва в разследването, но е работил с Клайн и иска да й отправи лично послание — в случай че тя види излъчването на тази пресконференция.

Карлсън не очакваше, че комисарят го е предвидил да участва именно по този начин. Обзе го силен гняв, той стисна зъби, пое дълбоко въздух и погледна към камерите и фотоапаратите. Накъде трябваше да се обърне? Той избра една от телевизионните камери.

— Фрида — започна Карлсън. — Ако видиш това, много те моля да се върнеш. Знам, че имаш собствено мнение по случая. — Той се замисли за момент. — Също както имаш собствено мнение за всичко останало. Трябва да се върнеш и да ни се довериш. — Карлсън отново направи пауза. — Ти ни оказа безценна помощ и ние сме ти много задължени. Най-добрият начин…

— Добре, добре — каза припряно комисарят. — Посланието е повече от достатъчно. Някакви въпроси?

Имаше многобройни въпроси, насочени главно към Хусейн. Докато тя им отговаряше, Карлсън се извърна леко и улови погледа на Ивет Лонг. След още няколко въпроса комисарят закри пресконференцията. Докато слизаха от подиума, той се наведе към ухото на Карлсън и изсъска:

— „Безценна помощ“. Какво, по дяволите, беше това?

Карлсън не отговори. Той си проправи път през разотиващата се тълпа от журналисти и отиде при Ивет в дъното на залата. Намигна й леко.

— Някой ден — каза Ивет — Брадшо ще обиди някого незаслужено и ще си има неприятности.

— О, той вече го направи — отвърна Карлсън.

— А вие наистина ли мислехте това, което казахте преди малко? Че Фрида не го е извършила?

Карлсън се обърна към нея, но си замълча. Изглеждаше много уморен.

19

На другия ден, на връщане от парка, където Итън и Там бяха цапали из езерцето, а Руди и Фрида ги бяха наблюдавали, седнали на тревата с кошничка ягоди, започна силно да вали, сякаш небето се беше продънило. Те се затичаха; двете деца се бяха хванали от двете страни на количката и шляпаха през локвите, които се образуваха за секунди, и докато стигнат до вкъщи, се бяха измокрили до кости. От това всички, с изключение на Руди, който беше останал сух под покрива на количката, се почувстваха необикновено щастливи. Итън стоеше в антрето, от него се стичаха цели ручейчета по голите дъски, а на обичайно сериозното му лице грееше широка усмивка. Фрида взе хавлиени кърпи от банята, съблече дрехите на децата и с енергични движения подсуши всяко от тях, докато те писукаха и се извиваха в ръцете й. След това ги сложи да седнат на едно канапе, покри ги с пухена завивка и им направи горещ шоколад, който те шумно засърбаха. Отвън летният дъжд чукаше по стъклата на прозорците и отскачаше от пътната настилка.

Руди постоянно се накланяше на канапето и накрая Фрида го сложи в столчето му и му даде дървени лъжици, с които да трака. Тя впери в него любопитен поглед: за нея той беше пълна загадка с очите си, които шареха навсякъде, с малките си ръце, които стискаха здраво, с внезапните си крясъци. Понякога Фрида успяваше да различи отделни думички сред цялото многообразие от звуци, които издаваше. За какво ли си мислеха едногодишните деца? Какви ли сънища сънуваха? Какъв ли им се струваше светът с пъстрите си гледки, със звуците и ароматите си, с ръцете, които ги хващаха здраво, и лицата, които се надвесваха над тях? Тя вдигна лъжицата, която беше хвърлил насред стаята, подаде му я, а той се втренчи в нея.

Фрида имаше резервни дрехи за Итън, в случай че се наложеше да го преоблече, ето защо се качи в спалнята на Там, където, след като прерови няколко шкафчета, извади чифт панталони и блузка на зелени и бели райета. По пътя нагоре тя се възползва от възможността да върне снимките в металната кутия в бюрото на Бриджит, въпреки че нямаше как да поправи счупената заключалка, а на връщане колебливо се спря пред спалнята на Бриджит и Ал. От долния етаж се чуваха гласовете на Там и Итън и тракането на Руди. След вчерашното тършуване, когато единственото, което беше намерила, бяха стари любовни писма, които никой освен Бриджит не би трябвало да вижда, тя си беше казала, че повече няма да наднича тук и там. Но ако с това се изчерпваше всичко, тогава защо трябваше да се прави на бавачка, да обикаля парковете с три невръстни деца и да бърше потните им чела? Нали причината, поради която се намираше тук, беше странната чувствителност на Бриджит относно смъртта на Санди, която я беше заинтригувала. Ето защо Фрида отвори вратата и влезе в стаята.

Голямото двойно легло беше неоправено, а по столовете и по пода бяха нахвърляни дрехи. В ъгъла беше струпано мръсно бельо. Тук нямаше гардероб и роклите и ризите бяха закачени на дълга стойка за дрехи. Повечето от тях бяха на Бриджит — пъстри облекла от памук, коприна и кадифе. На пода бяха подредени зашеметяващ брой обувки. Стаята създаваше усещане за дамска територия, сякаш Бриджит беше заела почти цялото пространство, оставяйки на Ал едната половина от измачканото легло и малка масичка, на която имаше купчина книги.

Фрида се огледа наоколо. Не знаеше какво точно търси, нито къде да го търси. На нощното шкафче на Бриджит имаше бурканчета с крем за лице и шишенца с лосион за тяло, роман, чието заглавие не беше чувала, както и опаковка с противозачатъчни таблетки; бельо и тениски в раклата; гримове и бижута на малката тоалетна масичка до прозореца. Тя отвори малките й чекмеджета, в които се виждаха заплетени една в друга огърлици, четки за коса, тампончета за почистване на лице, няколко шишенца парфюм. Фрида прокара ръка по дрехите, закачени на Стойката, и усети гальовното докосване на меките им материи. Нещо издрънча в джоба на едно аленочервено кадифено сако, Фрида бръкна с ръка и извади комплект ключове. Подържа ги в дланта си и усети хладината им: два ключа „Чъб“ и два ключа „Иейл“. Отдолу се чуваше тракането на дървената лъжица на Руди и барабаненето на дъжда отвън. Тя сложи ключовете в джоба си и тръгна надолу по стълбите, като преди това затвори плътно вратата на спалнята.

Руди заспа, а Там и Итън се заиграха с дървени кубчета и с плюшени играчки. През повечето време Фрида седеше край тях и разсеяно ги наблюдаваше. Понякога се намесваше — когато Там се опита да изтръгне една кукла от ръцете на Итън или когато Итън се пресегна да свали от поставката красива ваза от фин порцелан — но мислите й бяха другаде и шумното присъствие на децата беше по-скоро фон.

Саша се прибра вкъщи много късно, след като Итън беше вече в леглото. Беше имала напрегнат ден и изглеждаше изтощена. Фрида забеляза изострените й скули и тънките й китки.

— Съжалявам — каза тя притеснено. — Не можах да се измъкна по-рано. След работа имахме съвещание, което продължи безкрай и единствената мисъл в главата ми беше…

— Няма значение. — Фрида докосна ръката на Саша. — Наистина. Нали затова съм тук — за да не си постоянно под напрежение. Ще ти направя чай и ще си тръгна.

— Чай? По-добре вино. Франк ще дойде след около час, за да обсъдим въпроса с детегледачката.

— Тогава едно бързо питие.

Но тъкмо влязоха в кухнята и входният звънец иззвъня, последван от силното тропане на входното чукче. Саша притисна длан към устата си.

— Това е Франк — прошепна тя. — Той е единственият, който звъни и тропа едновременно.

— Но нали каза, че го очакваш след около час?

— Подранил е.

Отново се чу звънене и тропане.

— По-добре е да не ме вижда — каза Фрида.

— Разбира се. Знам. О, боже!

— Ще почакам горе.

— Но той може да се забави.

— Тогава ще почета някоя книга.

Тя изтича нагоре по стълбите и се скри в малката стая, която служеше за гостна и за кабинет. Входната врата се отвори и Фрида чу гласа на Франк, който поздрави Саша, и тя му отговори. На библиотечния рафт имаше сборник с фотографии от германски фотограф отпреди войната. Фрида го взе и бавно запрелиства страниците, вглеждайки се в лицата на хора, които отдавна не бяха между живите. Замисли се какво ли са преживели всички те, които така спокойно позираха пред обектива. Изведнъж почувства копнеж — толкова остър, че беше като физическа болка — по своето любимо ателие вкъщи, по скицника и моливите с мек графит, по тишината на стаите и гледката към Лондон, голям и с блещукащи светлини на фона на нощното небе.

Гласовете на двамата долитаха от дневната, но не се разбираше за какво си говорят. От време на време чуваше някои от фразите, които Франк произнасяше: „Не можем да продължаваме така“; „Трябва да уредим въпроса“. Отговорите на Саша се чуваха като неясен говор през стената. Тонът леко се повиши: „Знам, че ти е трудно, Саша. Отслабнала си и изглеждаш уморена. Можем да променим нещата“.

Фрида се опита да не слуша. Беше свикнала да изслушва чуждите тайни. Това й беше работата. Но сега се замисли за онова, което правеше в дома на Бриджит и Ал: преравяше шкафове, научаваше неща, които не би трябвало да научава. А в момента слушаше как Франк и Саша говорят за бъдещето си. Тя се върна към фотографиите, но продължаваше да чува гласовете им. Замисли се за Санди и колко огорчен беше, когато се разделиха.

Някога и те се бяха обичали и за нея краят на връзката им беше като настъпващ отлив: страстта и усещането за споделено бъдеще постепенно бяха стихнали. За него краят беше като внезапен удар, от който се беше почувствал наранен, унизен и объркан. За известно време й беше станал чужд, но сега, когато беше мъртъв, тя отново го чувстваше близък и я изпълваше дълбока тъга.

Фрида чу отново гласа на Франк и стърженето на стол по пода. Явно се готвеше да тръгва.

— Да — прозвуча тихият глас на Саша. — Ще го направя.

После външната врата се отвори и затвори и след няколко мига Саша й извика, че Франк си е тръгнал.

Двете седнаха край кухненската маса и си наляха по чаша вино. Саша беше видимо развълнувана. Сподели с Фрида, че Франк иска да опитат отново.

— Ти какво му отговори?

— Казах му, че ще помисля над предложението му.

— Това ли е твоето желание?

— Просто съм много уморена, Фрида. Много съм уморена.

— Знам това.

— Чувствам се така, сякаш всичко при мен е объркано.

— Как по-точно?

Тя поклати глава.

— Трудно ми е да го обясня.

— Опитай.

— В момента си имаш достатъчно грижи. Вече направи толкова много за мен. — Саша отпи голяма глътка вино. — Всъщност има нещо, което трябва да ти кажа.

— Какво е то?

— Снощи се видях с всички. Рубен, Джоузеф и Джак, Клои и Оливия.

— О!

— Всички искаме да ти помогнем, Фрида. Затова се срещнахме — събирането го организира Рубен. С големи количества украинска храна, разбира се, и с водка.

— Много мило — изрече Фрида с равен глас, представяйки си ги всички събрани там без нея. — Нали нищо не си им казала?

— Не, разбира се, макар че беше невъзможно човек да се държи естествено. Джак непрекъснато повтаряше: „Какво би направила Фрида?“.

Фрида се усмихна.

— Наистина ли? И какво би направила Фрида?

— Никой не знаеше.

— Страхотно!

Минаваше десет, когато Фрида си тръгна от дома на Саша. Дъждът беше спрял и нощта беше хладна и свежа, а луната се подаваше над покривите. По улиците блестяха локви, от чинарите се стичаха дъждовни капки. Тя вървеше с твърда стъпка и не след дълго се озова на толкова познато място, че можеше да крачи и със затворени очи. Краката й я водеха по улици, които тя добре познаваше и чиито имена й нашепваха тяхната история, покрай старинна църква, покрай редици от къщи и магазини, а след тях и покрай бистрото на номер 9, което държаха нейни приятели и където тя закусваше в неделите. Надолу по малката павирана уличка. И накрая се изправи пред тъмносинята входна врата.

Не беше ли глупаво от нейна страна? Със сигурност беше. Това беше най-глупавото нещо, което можеше да й хрумне, но докато разумът й казваше да стои надалеч, сърцето й заповядваше да продължава, а сърцето й беше по-силно. Изпитваше непреодолимо желание да влезе и тя извади от джоба си ключовете, които беше намерила в якето на Бриджит: два от типа „Чъб“ и два от типа „Йейл“. Взе по-малкия „Чъб“ и го пъхна в ключалката, направи същото и с единия „Йейл“ и както очакваше, те прилегнаха добре и плавно се превъртяха. Вратата се отвори и Фрида си влезе у дома.

Тя постоя във входното антре, давайки възможност на къщата да свикне с присъствието й. Във въздуха се усещаше познат мирис — на вакса от пчелен восък, на дървен под и на много книги, а също и на билките, които растяха в саксии на кухненския й прозорец. Надяваше се, че Джоузеф ги поливаше редовно, както й беше обещал. Една фигура се плъзна безшумно и се потърка в краката й; тя се наведе и погали котарака, който мъркаше тихо и изобщо не беше изненадан от появата й. Знаеше, че не бива да светва лампите, затова отиде в кухнята и взе електрическото фенерче, което държеше там.

Фрида включи фенерчето и тръгна от стая в стая, следвана неотлъчно от котарака; погледът й се спираше на всичко, до което се докосваше светлинният лъч. Масичката за шах, върху която все още стояха подредени фигурите от последната партия шах, която беше изиграла; празната камина и празният фотьойл до нея, които я очакваха; голямата карта на Лондон в антрето; тесните стълби, които водеха до спалнята й, където леглото беше застлано с чисти чаршафи, точно както го беше оставила, и до банята, където прекрасната вана, монтирана от Джоузеф, привличаше погледа. След това нагоре по още по-тесните стъпала, които я отведоха в ателието й. Тя седна край бюрото под таванския прозорец и взе един молив. На празната страница на скицника начерта една линия. Когато се завърнеше, тази линия щеше да стане част от цяла рисунка.

Фрида се спусна обратно надолу по стълбите, изсипа малко котешка храна в купичката и я остави на пода. След като я изяде, котаракът излезе през отвора за котки на задната врата, без изобщо да се обърне. Тя изми купичката и я остави на Стойката, където я беше намерила. Изгаси фенерчето, прибра го в чекмеджето и тогава, точно когато отваряше външната врата, видя нещо, което я накара да замръзне на място. Точно до вратата имаше масичка, на която оставяше пощата и ключовете си. На нея беше поставена малка метална кутия с размерите на книга, която до този момент не беше забелязала. На нея през определени интервали мигаше червена лампичка. Тя, естествено, не беше нейна. Очевидно беше вид камера за наблюдение или сензорно устройство и, разбира се, полицията я беше сложила там, за което би трябвало да се досети, ако беше помислила преди това. Сложили са я, в случай че се окаже достатъчно глупава, че да се върне вкъщи. Беше се оказала достатъчно глупава. Толкова беше внимавала и ето че сега с едно движение се беше появила в полезрението им. Фрида бързо излезе от къщата, заключвайки след себе си двойната ключалка.

Но тя все още не беше приключила. Мина през Холбърн, спусна се по „Роузбери Авеню“, мина по няколко по-малки улици и се озова пред сградата, където беше апартаментът на Санди. Знаеше, че върши поредното безразсъдство, но този път беше по-внимателна и дори не се опита да влезе вътре, а само пъхна ключа „Чъб“ в ключалката на входната врата и без усилие го превъртя. След това го извади, прибра го обратно в джоба си, обърна се и се отдалечи. И така, Бриджит разполагаше с ключовете от жилищата на Санди и на Фрида.

От Излингтън до Елефант енд Касъл се отиваше пеша и тя добре познаваше пътя, поне в първата му половина. Той следваше течението на отдавна забравената река Флийт, чието корито сега беше скрито под Фарингтън Роуд, след което водите й се вливаха в Темза при моста „Блекфрайърс“. Фрида спря и се наведе над перилата му, както правеше винаги, за да се полюбува на водовъртежите на великата река, които създаваха впечатлението, че тя се бори със собственото си течение. После пое на юг и въпреки че нощта отдавна беше настъпила, наоколо все още се движеха хора, таксита, автобуси и микробуси. От това никога не можеше да се избяга. Почти се зазоряваше, когато Фрида си легна в тясното легло и затвори очи, без да може да заспи.

20

Фрида се събуди от звъна на телефона си. В първия миг погледна объркано към него — толкова малко хора знаеха номера й. Тя го взе и видя, че я търси Бриджит.

— Съжалявам за ранното обаждане.

— Моля, няма защо.

— Исках да те намеря, преди да си тръгнала. Освободили сме си сутринта и искаме да заведем децата в зоопарка. Така че не е нужно да идваш преди един-един и половина. Извинявай за късното предупреждение.

— Няма нищо.

— Така или иначе ще ти платим.

— Както решите, за мен не е проблем.

— Ще го обсъдим, когато се видим.

Фрида погледна часовника си. Днес Итън беше със Саша и тя имаше на разположение цели четири часа. Това беше щастлива възможност, която можеше и да не се повтори. След пет минути вече се беше измила и облякла. Когато отваряше външната врата, чу тихо подвикване зад себе си. Обърна се и видя Мира.

— Ти взела картофите? — попита тя. — Салатата.

— Какво? — не разбра Фрида. — Не, не бях тук.

— Илеана — изсъска Мира с мрачно изражение.

— Като излизам, ще купя продукти и ще сготвя — каза Фрида.

— Крадци! — изрече ядосано Мира.

— Какво?

— Крадци и цигани. Всичките са такива.

— Кои всички?

— Всички румънци.

— Ти откъде си?

— От Русе.

— Къде е това?

— В България.

Фрида порови в джоба си, извади банкнота от двайсет лири и я подаде на Мира.

— Това е за храна и каквото друго е нужно. Но не ги наричай цигани и крадци.

— Заключвай си вратата — каза Мира.

— Тя няма ключалка.

— Това е твой проблем.

— По-късно ще се погрижа за това — каза Фрида и излезе.

След пет минути тя вече се возеше в автобуса с чаша черно кафе. Беше седнала на втория етаж и наблюдаваше хората, които отиваха на работа или по магазините. С всеки изминал ден Фрида все повече се отдалечаваше от реалния свят на онези, които имаха професионални ангажименти, къщи и социални обвързаности, които имаха къде да отидат и си насрочваха срещи. Тя почувства същото отчуждение и когато отвори вратата на къщата. Сякаш в един миг някой беше грабнал семейството, оставяйки след себе си изпопадали играчки и чаши и чинии на кухненската маса. Къщата все още миришеше на обитателите си: на кафе, на парфюм, на сапун, на крем за лице, на пудра.

Тя се замисли за момент, а после тръгна да обикаля по стаите: кухнята, дневната и нагоре в кабинета на Бриджит и в спалнята. Къщата вече й изглеждаше позната — беше претършувала тези помещения. Беше ровила из шкафове и чекмеджета. Фрида постоя в спалнята и погледна през един от големите прозорци с изглед към улицата. Някаква мисъл започна да тормози съзнанието й, но беше твърде неясна и засега тя се отказа да напряга ума си. Нейното ровене и тършуване не беше дало никакъв резултат. С изключение на ключовете. Те притежаваха ключовете от жилището на Санди и от нейната къща. Внезапно неясната мисъл в съзнанието й се избистри и Фрида хукна надолу по стълбите, взимайки по две стъпала наведнъж. Онова устройство в дома й, до външната врата. Как можа да прояви такава небрежност, и то за втори път? Тя погледна към входната аларма. Беше изключена. Изведнъж я обзе паника. Възможно ли беше някой все още да е в къщата? Може би Ал беше на най-горния етаж? Не, каза си тя. Просто са забравили да включат алармата.

Но мисълта за Ал не я напускаше. Досега Фрида беше мислила главно за Бриджит и подозираше, че може да е имала интимна връзка със Санди. Тя приличаше на типа жени, които Санди харесваше, дори се доближаваше много повече до тях от самата Фрида. Но Ал беше негов колега и приятел. Подозирал ли е нещо, знаел ли е нещо? Стаите, които беше огледала до този момент, изглеждаха като територия на Бриджит, дори общата им спалня. Но досега Фрида не се беше качвала на последния етаж. Тя се върна нагоре по стълбите, мина покрай спалнята и продължи към следващия етаж. Движеше се изключително предпазливо. Стълбите водеха до таванска стая, превърната в кабинет. На страната, която не гледаше към улицата, имаше два големи тавански прозореца. Фрида се приближи и погледна през тях. Насреща се виждаха „Ръбестото стъкло“, „Краставичката“ и „Кухненското ренде“[11] — тези импозантни сгради със смешни имена, сякаш Лондон малко се срамуваше от тях.

Тя обърна лице към стаята. В средата имаше голямо чамово бюро с компютър и натрупани около него книжа, карти и компактдискове. В голяма керамична чаша бяха сложени химикалки, а в по-малка чаша — кламери. Имаше още дървена кутия за моливи, две четки за зъби, компютърна флашка, компас, ръчен часовник, сметка за електроенергия, два чифта слушалки и малка снимка в рамка на децата. Навсякъде се виждаха книги — на дървени сглобяеми рафтове на две от стените, както и струпани на купчини по пода. Имаше и множество научни журнали. На отделна маса имаше СВ плейър и още купчини от компактдискове, унищожител за хартия, празна бутилка вино от литър и половина и кълбо от кабели и зарядни устройства. На едната от празните стени беше сложена цапаница с водни боички, очевидно нарисувана от Там, както и снимка на Ал, пресичащ финалната линия на Лондонския маратон. Фрида се наведе по-близо и погледна отбелязаното време: 04:12:45. Това добро постижение ли беше?

Фрида отвори едно по едно чекмеджетата на бюрото. Вътре имаше обичайните неща: чекови книжки, празни пощенски картички, телбод, прозрачно тиксо. В друго чекмедже имаше снопче извлечения от кредитни карти. Тя им хвърли бърз поглед: бензин, железопътни билети, супермаркет, кафе, две посещения на кино, имена на ресторанти. Прибра ги обратно. Дори не знаеше какво търси. Поредното чекмедже съдържаше картонени папки. Фрида ги извади една по една и ги прелисти. Вътре имаше лекции, презентации, глави от книга. Тя ги сложи на мястото им в реда, по който ги беше извадила, и насочи вниманието си към компютъра на Ал.

Фрида докосна клавиатурата и екранът светна, парола не беше нужна. На десктопа имаше десетки файлове и документи, направени много професионално, за разлика от съдържанието на картонените папки. Тя кликна на браузъра му и проследи историята на сърфирането му в мрежата. Видя смесица от новини, купуване на книга, прогнозата за времето, уебсайта на лондонския зоопарк, Туитър, дълга статия в университетски уебсайт, статия в блог — и това беше само за днес. Нямаше време за по-детайлно разглеждане.

Фрида кликна на имейла му. Кутията с входящите съобщения съдържаше 16 732 послания, но това беше много по-лесно. Тя написа името на Санди и екранът се изпълни със съобщения, изпратени от него. Кликна на едно от тях и сякаш се отвори прозорец, през който нахлуха познат мирис и отколешни спомени. Санди беше тук, в стаята. Съобщението не беше нищо особено, просто един ред, в който се казваше, че трябва да се срещнат преди някакво съвещание на департамента и да пият кафе. Непретенциозният стил, правописните грешки: Фрида почти го виждаше как е седнал и трака по клавиатурата. Все едно гледаше през рамото му. Наложи й се да спре за малко, да се овладее и да престане да се разсейва.

Тя започна да чете съобщенията едно след друго, но скоро се отегчи. Санди не го биваше да пише имейли. За него те нямаха нищо общо с епистоларния стил, а бяха просто начин да се изказват кратки фрази от рода на „Да“, „Може би“, „Нека да е в 11:30“ или в отделни случаи „Трябва да поговорим“. Дори и по телефона му беше трудно да говори. Смяташе, че ако имаш нещо важно за казване, трябва да го кажеш лично на въпросния човек, за да видиш очите му, изражението му. Всяко друго общуване според него беше нереално. Фрида кликна на последното съобщение, което беше изпратил:

Ако искаш да поговорим за това (отново), утре ще съм в кабинета си.

Фрида се замисли за момент. В написаното имаше нещо интригуващо. Тя погледна предишното му съобщение. Беше отпреди седмица — рутинно послание, в което уведомяваше Ал за промяна на залата за провеждане на някакъв семинар. Отново прочете последното му съобщение. Да поговорят за какво? Фрида кликна на изпратените от Ал съобщения, превъртя до по-новите и стигна до имейла, изпратен час по-рано от този на Санди:

Драги Санди,

Аз наистина си починах през уикенда, но грешиш — все още съм ти ядосан. Ако смяташ, че ще се примиря и ще отстъпя, значи не ме разбираш.

Поздрави,

Алън

Предходният имейл беше изпратен до Санди седмица преди това и съдържаше приложена автобиография на някакъв докторант; в предишните два имейла не пишеше нищо особено.

В този момент Фрида чу някакъв звук, който идваше от долните етажи. Или може би си въобразяваше — беше само леко стъргане. Тя затаи дъх и наостри слух, но единственото, което чуваше, бяха ударите на сърцето й; някъде в далечината свиреше радио и се затръшна врата. По едната й буза се стече струйка пот. Трябваше час по-скоро да приключи и да си тръгне. Обърна се, за да довърши, но отново чу шум, този път по-ясен и по-силен. Беше входната врата, която се отвори и се затвори. Тя отстъпи крачка назад от компютъра и се опита да успокои дишането си.

Фрида се помъчи да се сети за нещо, което може би й бяха казали. Имаха ли чистачка? Или очакваха някого, който щеше да им гостува? Вероятно затова не си бяха включили алармата. Тя си помисли дали да не остане там, където беше, с надеждата, че човекът ще си тръгне — ами ако не си тръгнеше? Или ако се качеше нагоре по стълбите? Ако влезеше в тази стая и я намереше да стои тук? Тя почака, като дори не смееше да диша. Отдолу не се чуваше нищо. Човекът, който беше влязъл, сигурно стоеше в антрето без да мърда — или се движеше безшумно, на пръсти, изкачвайки се по стълбите към нея. Фрида обърна глава към вратата, всеки миг очаквайки някой да се появи, но кой?

И тогава чу стъпки. Не бързи, но решителни. Може би човекът щеше да отиде в кухнята и тя щеше да се спусне надолу, да се втурне през антрето и да изчезне през входната врата. Но стъпките спряха в подножието на стълбите, а после вече нямаше съмнение: те се приближаваха към нея. Фрида си пое дълбоко дъх. Беше в безизходица. Тя превключи компютъра на Ал в първоначалното му положение и заслиза по стълбите, които тук се извиваха стръмно надолу, така че когато стигна до главното стълбище, всичко под нея се виждаше като на длан: Бриджит се беше изкачила на първите няколко стъпала и стоеше с ръка на парапета, вперила във Фрида поглед, изпълнен с дълбоко презрение. За известно време двете жени се гледаха мълчаливо, без да помръднат, и Фрида си помисли, че каквото и да кажеше сега, щеше да прозвучи фалшиво. Въпреки това, докато слизаше към Бриджит, тя каза с небрежен тон:

— Здравей. Дойдох, защото предположих, че съм си забравила часовника тук. Вчера го свалих, докато си играех с децата.

Това обяснение прозвуча толкова нескопосано, че Фрида вече си представяше въпросите на Бриджит: не можеше ли да си вземеш часовника по-късно? Защо си го търсила на горния етаж? Фрида се помъчи да измисли правдоподобни отговори, но Бриджит попита само:

— И намери ли го?

В отговор Фрида повдигна леко лявата си ръка и й показа часовника на китката си.

Бриджит го погледна едва-едва и отново закова погледа си в лицето на Фрида. Очите й остро проблясваха, на устните й се плъзна крива усмивка.

— Мислех, че си в зоопарка — обади се Фрида. Сърцето й бясно препускаше и тя се подпря с длан на стената за по-голяма сигурност.

— Знам, че така си мислела.

— Нещо не е наред ли?

Бриджит измери Фрида с поглед и й каза с решителен глас:

— Последвай ме. Карла.

Двете жени влязоха в кухнята. Бриджит отвори едно от чекмеджетата на кухненската маса.

— Вече си намерих часовника — каза Фрида със слаб глас. — Сега мога да си тръгна и по-късно да дойда, за да поема децата.

— О, престани, за бога. Просто престани — извиси глас Бриджит и Фрида изпита дълбок срам.

— Добре, ще престана — отвърна кратко тя.

Бриджит извади един вестник и го хвърли на масата. Фрида знаеше какво ще види. На страницата беше поместено заглавие: „ПСИХИАТЪРКА, СЪТРУДНИЧИЛА НА ПОЛИЦИЯТА, БЯГА ОТ ЗАКОНА“. Беше отпечатана и нейна снимка, използвана и преди от медиите. Бяха я снимали без нейно знание.

— Ясно е, че си се опитала да промениш външността си. Но не е достатъчно.

— Очевидно не.

— Е? Е? — Бриджит стовари юмрука си върху масата толкова силно, че керамичните чаши подскочиха. — Това ли е всичко, което ще кажеш? Така овладяна, толкова подходяща… Бавачката на децата ми. По дяволите! Жената, която провали живота на Санди, успя да се промъкне в моя дом, да гледа моите деца, да рови из моите вещи.

— Обади ли се в полицията?

Докато Фрида задаваше този въпрос, умът й работеше трескаво. Какви бяха намеренията на Бриджит? Ал наистина ли беше излязъл с децата, или и той също беше в къщата? А може би чакаше отвън? Тя си представи улиците наоколо, мислейки си за посоката, в която би могла да избяга.

— Ха! Все още не. — Бриджит бръкна в джоба на сакото си и извади мобилния си телефон. — Но ръцете ме сърбят да го направя.

— Къде е Ал?

— Излезе с децата. Възможно по-далеч от теб. Как можа?! — Бриджит повиши тон. — Това не ти е детска игра. Това са нашите невръстни деца. Очевидно не те е грижа какво ще стане с теб, но помисли ли за тях? Криеш се от властите, полицията те издирва за убийство, вероятно си убийца. Убила си моя скъп приятел.

— Аз се грижих добре за тях — каза Фрида. Тя хвърли поглед на задната врата. Ключът беше в ключалката. Мускулите й се стегнаха, готови за действие.

Бриджит вдигна дланите си и Фрида отстъпи назад, отпускайки ръце край тялото си.

— Никога през живота си не съм удряла човек. Но сега изпитвам непреодолимо желание да те фрасна по лицето, да те сграбча и да те сритам.

— Напълно те разбирам.

— Не, нищо не разбираш. Появи се в дома ни, в къщата, където никога не си била добре дошла, и през цялото време си ни лъгала. Как можеш да направиш такова нещо? Как е възможно да си толкова добра в това?

— Съжалявам, че ви излъгах. Но се грижих за децата ви не по-зле от всяка друга на мое място.

Бриджит се изсмя горчиво.

— Ти луда ли си? Това ли е начинът ти да се защитиш? Никога не съм срещала човек като теб. Поведението ти е извън всякакви норми. — Тя си пое дъх няколко пъти, сякаш за да се успокои. — Да отидем отзад в градината. Тук направо се задушавам, имам чувството, че всеки момент ще се пръсна.

Домът на Бриджит и Ал представляваше средна по големина терасовидна къща, но когато излязоха в градината, Фрида доби усещането, че се намират в парк. Градината беше тясна и много дълга и от двете си страни и долния си край беше заобиколена от още градини. Имаше чинари, брези и овощни дръвчета, които не се виждаха от околните улици. Бриджит тръгна по една пътека, която ги отведе до павирано кътче с дървена маса и няколко метални стола край нея.

Фрида седна на един от столовете. Усети хладината му, въпреки че утрото беше слънчево.

— Защо не се обади в полицията? — попита тя.

— Сега аз задавам въпросите.

— Добре.

— Не ми е нужно позволението ти, за да се обадя, и бих го направила още сега, но искам първо аз да поговоря с теб. Тършувала си из вещите ни. Отначало не можах да повярвам. Видях разместени предмети — или поне така ми се стори. Но нищо не липсваше. Нужно ми беше да се уверя и сега вече съм сигурна. Ти си жената, която приятелите на Санди мразеха. Ти си жената, която е издирвана за убийството му. И идваш в къщата ми, за да се грижиш за децата ми.

— Да.

— Ще те попитам направо: ти ли уби Санди?

— Не.

— Защо трябва да ти вярвам? Полицаите очевидно не са ти повярвали.

— Ако го бях убила, сега нямаше да съм тук, за да търся убиеца му.

— Всеки на твое място би казал същото.

Фрида сви рамене.

— Може би. Но аз казвам истината. Това е всичко. Не съм убила Санди.

— И защо тук, в къщата ни? Какви ги вършиш? Какви ги вършиш, по дяволите, проклета Фрида Клайн?!

— Ти и съпругът ти не сте били просто приятели на Санди.

— О, така ли? — Бриджит скръсти ръце на гърдите си, мятайки сърдити погледи.

— Какъв проблем е имал Ал със Санди? Проблем, заради който е бил напрегнат?

На лицето на Бриджит се изписа неприязън.

— Продължавай — каза тя.

— Не ми отговори на въпроса.

— Ще ти отговоря, но само ако ми кажеш — съвсем честно — откъде знаеш, че Ал е имал проблем със Санди.

— Защото четох имейлите му.

— Не си ли чувала за лична неприкосновеност?

— Не и когато има убит човек. Не и когато ме обвиняват, че аз съм го убила.

— Значи, прочела си имейлите на Ал. И?

— Вярно ли е, че Ал е бил сърдит на Санди?

— Беше разочарован.

— От имейла, който прочетох, останах с впечатление, че е бил крайно разочарован.

— Санди предизвика трусове в департамента. Едно от нещата, които направи, беше прекратяването на научноизследователски проект, по който работеха няколко от докторантите на Ал.

— Това несправедливо ли беше?

Бриджит повдигна рамене.

— Трудно е да се каже. Доколкото знам, работата на Санди е била да взема подобни решения, а Ал от своя страна се е почувствал засегнат. Да, той беше гневен, може би е затръшнал някоя и друга врата, но не би убил Санди заради това.

— Няма да повярваш заради какви незначителни неща хората са готови да убият.

— Това от професията си на психотерапевт ли си го научила?

— Донякъде.

— Ал не би извършил подобно нещо.

Фрида си замълча.

— Знам, че ще кажеш, че всеки би могъл да го направи. Но Ал не го е направил. — Бриджит млъкна за момент, а после продължи с гневен тон: — Защо всъщност се защитавам пред теб? Трябва само да се обадя по телефона и до две минути полицията ще дойде и ще те отведе. Или може би ще ме спреш?

— Нямам такова намерение — отвърна Фрида. — Ако искаш да им се обадиш, аз ще си седя на стола.

Бриджит я изгледа втренчено.

— Преди да им се обадя, има ли нещо, което искаш да ми кажеш или за което да ме попиташ?

— Полицаите претърсиха дома ми. Намериха портфейла на Санди, скрит в едно чекмедже. Очевидно някой го е сложил там. Някой, който има ключ от къщата ми. Не са много хората, които имат ключ от къщата ми. Но ти имаш.

— Нима? Не знаех това.

— Искаш ли да ти покажа?

— Ти, изглежда, знаеш по-добре от мен какво има в дома ми. Предполагам, че имаш предвид ключовете, които Санди ми беше дал.

— Да.

— И искаш да ти обясня защо са у мен?

— Да.

Внезапно Бриджит избухна в смях.

— Нека да говорим направо. В дните, когато обикаляше из Южен Лондон с малките ни дечица, докато в същото време полицията те издирваше, си си мислила, че Ал, а може би Ал и аз, като някакви съвременни Бони и Клайд[12], сме убили Санди заради служебен спор. И че след като сме го убили и сме се отървали от трупа, сме решили да подхвърлим улика в къщата на неговата бивша приятелка — жена, с която никога не сме се срещали и за която не знаем почти нищо. Така ли е?

— Това е една от вероятните възможности.

Бриджит се огледа наоколо, сякаш за пръв път виждаше градината.

— Преди около три месеца, беше към един през нощта, седях ето тук. Бях си облякла пуловер, дебело яке и вълнена шапка. А Санди беше седнал на твоето място.

— В един през нощта?

— Разговаряхме тук известно време, но ни стана студено. Решихме да се поразтъпчем. Излязохме отвън и тръгнахме по Клафам Роуд, а после се разходихме из парка „Клафам“ за около час.

— Интимна връзка ли имахте с него?

Бриджит примигна.

— С удоволствие бих ти ударила един шамар — щях да кажа „Карла“. Старите навици трудно се изкореняват. Фрида Клайн. Проклетата Фрида Клайн.

— И все пак, имахте ли интимна връзка?

— Той почука на вратата след полунощ и аз се събудих. Ал спи дълбоко. Започна да се извинява. Знаеше, че заради децата не си доспиваме. Каза, че е напът да направи нещо глупаво, и затова има нужда да поговори с някого и че единственият човек, за когото се е сетил, съм аз.

— Имаш предвид…

— Знаеш какво имам предвид.

— Да. Мислил е за самоубийство.

— И така, с него си поприказвахме. Санди говореше много, а аз — малко. През повечето време го слушах.

После той си тръгна към вкъщи. Но преди това ми даде комплект ключове — за всеки случай. Същите, които си намерила.

— Той какво ти каза?

— Говореше най-вече за това, че се е върнал от Щатите заради връзка, която после се е разпаднала, че трудно контролира живота си и че не вижда перспектива. — Тя хвърли гневен поглед на Фрида. — Е, предполагам, че си свикнала хората да лежат на дивана в кабинета ти и да споделят с теб подобни неща.

— Нямам диван. Ти какво му отговори?

— Не беше нещо кой знае колко умно. Казах му, че това ще отмине, колкото и да не му се вярва. Че трябва да прояви търпение и да се довери на приятелите си.

Фрида изпита остра болка. Тя трябваше да е тази, която да каже тези думи на Санди. Това беше добър съвет; та нали в крайна сметка до това се свеждаше голяма част от терапията на объркани и разстроени пациенти. Просто бъди търпелив, почакай да мине време: постепенно болката ще намалее и ще стане по-поносима. В случая обаче тя беше причина за болката.

— Само веднъж ли водихте този разговор?

— Само веднъж, беше толкова продължителен и драматичен. След това продължихме да разговаряме от време на време. Понякога ми се обаждаше по телефона късно нощем.

— След всичко това, след цялата ти подкрепа, не е ли малко странно, че е възпрепятствал проекта на Ал?

— Ти сериозно ли говориш? — възкликна Бриджит с презрителен тон, от което Фрида примигна объркано. — Да не мислиш, че взаимоотношенията ни са били на принципа „аз на тебе, ти на мене“: аз ти помагам, когато те боли и си отчаян, а в замяна на това ти правиш някаква услуга на мъжа ми в службата.

— Може би се е опитвал да докаже нещо.

— Какво, например?

— На някои хора им е трудно да приемат, че други им помагат да се справят с проблемите си. Не могат да преодолеят усещането, че някой друг ги спасява в ежедневието.

— Изглежда, имаш много ниско мнение за човечеството.

Фрида се изправи.

— Никога не знаеш как ще реагират хората — каза тя лаконично. — Сега ще се обадиш ли в полицията?

— Ал не го е извършил. Аз не съм го извършила. — Последва дълга пауза. — И не мисля, че ти си го извършила.

— Но някой го е извършил — обади се Фрида.

— Знам.

— И трябва да разбера кой.

— Ние трябва да разберем кой — поправи я Бриджит. — Той беше мой приятел. Няма да се обадя в полицията.

— Каза ли на Ал за мен?

— Не. — Тя се поколеба. — Все още не съм му казала. Не мисля, че ще прояви разбиране.

Нито пък е казала на мъжа си за отчаянието на Санди, помисли си Фрида. Настъпи тишина. Тя се загледа в Бриджит, в широкото й изваяно лице, в силните й ръце; Бриджит гледаше право пред себе си, сключила длани. Очевидно чакаше.

— Ще ми помогнеш ли? — попита тихо Фрида.

Бриджит се огледа наоколо и повдигна вежди. Гневът й като че ли се беше изпарил. Сега я изпълваха тъга и безпокойство.

— Имам две малки деца. Не мога да действам като теб.

— И не е нужно. Трябва ми само подкрепата ти — каза Фрида.

— Не мога да повярвам, че правя това. Следващия път ще настоявам за необходимите препоръки.

21

На Джоузеф му беше много горещо. Той се намираше в таванското помещение на една къща в Белсайз Парк[13], където запълваше с изолационна пяна пукнатините в стената. Въпреки че на покрива имаше прозорци, през които нахлуваше силна слънчева светлина, в близост беше закрепена подвижна лампа, която осветяваше ъглите. Джоузеф се чувстваше като хванат в капан между светлината от лампата и палещите слънчеви лъчи. В очите му имаше песъчинки, а по потната му кожа се беше наслоил прах. Косата му беше влажна, а ходилата го сърбяха.

Недалеч от него един друг мъж връщаше със силни удари на чука обратно на мястото й подвижната дървена стена. Той заковаваше всеки гвоздей със силен и точен пръв удар, следван от серия от кратки бързи удари, които напомняха на ударите на кълвач. Мъжът беше широкоплещест и набит, с яки мускули, които пъргаво играеха под кожата му. Главата му беше обръсната и от време на време той я изтриваше с голяма кърпа.

През повечето време те работеха мълчаливо и рядко разменяха по някоя дума — за горещината, за прахоляка, за многото пари на собствениците, които изтърбушваха тази хубава къща, за да издигнат друга в черупката й. Предишния ден мъжът, чието име беше Марти, беше донесъл радио, но днес беше без него. До тях долиташе шумът от работниците по долните етажи: музика, ругатни, режещият писък на електрически трион върху метал.

В единайсет Марти остави чука си.

— Отивам да изпуша една цигара. Ти идваш ли?

Джоузеф кимна и блажено се протегна. Те се спуснаха няколко етажа по-надолу, минаха през помещения, всяко от които беше малка строителна площадка, и излязоха в градината. Тя беше необичайно дълга за задна градина в Лондон, спускаше се под наклон от задната стена на къщата между високи перголи с увивни растения и, както личеше, също подлежеше на промяна. Двамата мъже седнаха на едно стъпало до площадка, която след ремонта щеше да се превърне в павирано кътче за барбекю, но в момента беше затрупана с тухли и водопроводни тръби. Джоузеф извади пакет цигари и предложи една на Марти, но той поклати глава и продължи чевръсто да свива своята с късите си дебели пръсти.

Джоузеф пушеше бавно и отпиваше едри глътки вода от шишето си, полупритворил очи срещу яркото слънце. Мислеше си какво ще сготви довечера — може би нещо украинско. Мисълта за родината му напомни за двамата му синове, които не беше виждал от толкова време, въпреки че жена му — бившата му жена — наскоро му беше изпратила снимки. По-високи, по-едри, с потъмнели коси, подстригани късо, те му изглеждаха непознати, макар и да не беше така; едновременно и близки на сърцето му, и безкрайно далеч. Мислите за синовете му и болката от тяхното отсъствие го накараха да си спомни за Фрида, защото само тя можеше да разбере онова, което изпитваше в момента — и точно в този миг задната врата на къщата се отвори и двама души — мъж и жена — излязоха в градината.

Отначало Джоузеф ги помисли за строителни инспектори или архитекти. Мъжът, който имаше вид на ръгбист, беше облечен със светлосив костюм, а жената — дребна и с уверена крачка, носеше бежова пола, бяла блуза и обувки с равна подметка. Той се загледа с присвити очи и изстена глухо.

— Какво има? — попита Марти.

— Познавам тази жена. Тя е полицайка.

— Полицайка?

— Идват за мен, знам си аз.

— За теб? Каква каша си забъркал, друже?

— Аз? Нищо лошо не съм направил. Те правят лоши неща. — Но на лицето му се изписа безпокойство. Джоузеф си спомни състоянието, в което бяха оставили съседа на Фрида от временното й жилище, който я беше ограбил. Но как би могла полицията да знае? Той си каза, че това е невъзможно.

Хусейн и Брайънт си проправиха път през струпаните в градината материали.

— Г-н Морозов — каза Хусейн. — Главен криминален инспектор Хусейн.

Тя протегна към него служебната си карта, но Джоузеф, който все още седеше на стъпалото, махна с ръка.

— Знам. Вече сме се срещали. Вие преследвате Фрида.

— Търсим я. Бихме искали да поговорим с вас.

— Добре.

— Насаме.

— Искате да се махна ли? — каза Марти. Той стана и отиде в долния край на градината, застана с гръб към тях и започна да си свива нова цигара.

— Знаете ли защо сме тук? — попита Хусейн.

Джоузеф сви рамене.

— Смятаме, че знаете къде е Фрида.

— Нищо не знам.

— Знаете, че сме поставили камера в жилището й.

— Аз забелязал я, разбира се.

— Така че ние сме наясно, че ходите в дома й всеки ден.

— Това не е престъпление.

— Прекарвате вътре много време.

Джоузеф се изчерви.

— Е, и? — смотолеви той.

— Какво правите там?

— Храня котарака. Поливам растенията. Грижа се къщата да изглежда хубава. — Джоузеф ги изгледа намръщено. — Когато тя се завърне.

— Понякога стоите там по цял час.

— Не е престъпление — каза той отново. Никога не би им признал, че обикаля из къщата, сяда в креслото на Фрида, качва се в ателието й и стои там, усещайки присъствието й.

— Кога за последно се видяхте с нея?

Джоузеф махна неопределено с ръка.

— Преди да изчезне.

— Не ви вярвам.

Джоузеф само сви рамене.

— Нали разбирате, че можем да ви депортираме — неочаквано се обади Брайънт.

— Вие нищо не знаете — възрази Джоузеф. — Опитвате се да ме сплашите, но аз не се плаша.

— Знаете ли, че е ходила там?

— Какво? — примигна той. — Фрида?

— Да.

— В къщата си?

— Да.

— Ех… — изпусна той нещо като въздишка.

— Знаете ли?

— Не.

— Оставяли ли сте нещо за нея?

— Не.

— Защо е ходила там?

— Това неин дом. — Джоузеф стана и отпи голяма глътка вода от шишето. — Може тъгува за къщата си. Оставил съм всичко чисто и подредено.

— Смятате, че си е ходила у дома само защото тъгува за къщата си?

— Някога тъгували ли сте за дома си?

Хусейн направи нетърпелив жест с ръка.

— Положението й никак не е розово. Ако сте й истински приятел, трябва да ни кажете как да я открием, преди нещата да се усложнят.

— Аз съм й истински приятел — отвърна Джоузеф. — Нищо няма да ви кажа. Накрая вие сами ще разберете.

— Какво ще разберем, Джоузеф?

— Наричайте ме г-н Морозов.

— Да, г-н Морозов. Ние не сме ви врагове.

— Враговете на Фрида са и мои врагове.

— Ние не сме врагове на Фрида. Но трябва да я намерим. И мислим, че вие можете да ни помогнете.

— Не.

— Възпрепятстването на действията на полицията е сериозно престъпление.

Джоузеф си замълча. Той извади пакета с цигари от задния си джоб, потупа го с пръст, извади една и я запали.

— Ето ви служебната ми визитка, в случай че размислите — каза Хусейн.

Те си тръгнаха и Джоузеф отново седна на стъпалото. Марти се приближи и седна до него.

— По дяволите! — изруга той. — Дочух част от разговора ви. Ти си приятел на онази жена, дето се крие от полицията.

Джоузеф кимна с глава.

— Да, с нея сме приятели.

— И ти знаеш къде е тя? — попита Марти с нескрито възхищение.

— Може би. А може би не.

— Как мислиш, ще я открият ли?

— Не.

— Но тя не може вечно да се крие.

— Така е. — Лицето на Джоузеф помръкна. Той угаси цигарата си в тухлите и се изправи. — Да вървим да работим.

— Искам още една бисквитка.

— Не. Три са ти достатъчни.

— Искам още една. — Гласът на Там стана писклив, а лицето й се зачерви. — Искам бисквитка.

— Не.

— Ще крещя.

— Това няма да ти помогне.

Там отвори толкова широко устата си, че лицето й почти се скри, и нададе пронизителен писък. Фрида взе на ръце Руди, който се беше хванал за краката й, опитвайки се да се изправи, и го сложи в скута си. Беше й приятно да усеща топлината му, а косата му беше чиста и ухаеше на шампоан. Писъкът продължаваше, прекъсван от леки хълцания.

Бриджит се появи в стаята с две чаши чай.

— Какво се е случило?

— Нищо.

— Да не би да е паднала?

— Не.

— Искам още една бисквитка — изрева Там. — Карла не ми дава.

— О! Това ли е всичко?

— Не е честно.

— Не е честно? — Бриджит повдигна вежди и погледна дъщеря си с любопитство. — Ето ти чая. — Тя подаде на Фрида керамична чаша с рисунка на тънкоклюна кайра. — Намерих детегледачка — каза Бриджит сякаш между другото.

— Може би така е най-добре.

— Да.

Те седнаха да пият чай. Най-после Там се успокои. Тя захапа палеца си и след няколко секунди вече спеше, изпънала напред крачета.

— Добре дошла в света на майчинството — каза Бриджит. — Памперси, детски капризи, обелени колена, окапани дрехи и безсънни нощи. Никога нямаш време за себе си. — Тя се усмихна на Фрида. — Както може би си забелязала, аз не съм особено търпелива.

— Когато ходиш на работа е по-лесно.

— Ще полудея, ако съм с тях през цялото време.

— Сигурна съм, че умората от непрестанните грижи за децата се компенсира от безкрайната ти любов към тях — каза Фрида.

Бриджит я погледна с интерес.

— Ето, сега си истинската Фрида Клайн, а не измислената Карла, нали? Онази Фрида Клайн, която Санди е обичал.

Фрида сложи брадичката си на главата на Руди. Той също се унасяше в сън. Тя усети равномерното му дишане.

— Не е достатъчно — промълви замислено Фрида.

— Кое? Да бъдеш обичан ли?

— Имам предвид, че за мен е необяснимо защо Санди се е отчаял толкова много задето съм го напуснала — толкова много, че да не може да се справя с живота.

— Ти не вярваш, че загубата на някого може да те превърне в дълбоко отчаян човек?

— Не забравяй, че съм психотерапевт. Отчаянието се предизвиква от онова, което загубата отключва в теб, а не от самата загуба. Санди беше много чувствителен, но наред с това беше силен и умееше да се защитава.

— Така ли мислиш?

— Да. А ти?

— Той не се е защитил от теб.

— Това не би могло да го доведе до ръба на отчаянието. Споделил е с теб, че му е трудно да контролира живота си.

— Точно така.

— Какво е искал да каже с това?

Бриджит се поколеба; очевидно тя все още не желаеше да разкрие нещата, които й беше доверил.

— Той изпитваше угризения.

— Угризения, породени от връзките му с жени?

— Най-вече.

— Можеш ли да ми кажеш нещо повече за това?

— Смяташ ли, че би могло да има нещо общо със смъртта му?

— Не знам.

— Санди имаше серия от кратки интимни връзки, които невинаги приключваха добре — започна Бриджит.

— Запознах се с Вероника Елисън — каза Фрида, спомняйки си думите, с които Вероника беше описала как Санди се е отнасял с нея в края на връзката им — жесток и безразличен, защото той самият е бил нещастен.

— Да — усмихна се Бриджит. — Изобретателната Карла!

— Знаеш ли кои са били другите жени?

— Само някои. Имаше една научна сътрудничка от университета — Бела. Бела Фиск. Мисля, че беше влюбена до уши.

— Но не и той?

— Не.

— След нея започна връзка с Ким. Или Кимбърли. Не си спомням фамилното й име.

Фрида сбърчи чело. Някакъв спомен изникна в съзнанието й.

— Тя бавачка ли беше?

— Още една? — повдигна присмехулно вежди Бриджит. — Може и да е била.

— В семейството на сестра му имаше бавачка на име Кимбърли.

— Няма да се учудя. Типично в негов стил.

— Някоя друга?

— Имало е и други жени, но нямам представа кои са били. Споменах тези, за които ми е говорил.

— Сещаш ли се за нещо друго?

— Ами… — За момент Бриджит се загледа през прозореца. — Той беше уплашен.

— Уплашен? — Вероника Елисън беше казала същото.

— Но ти си знаела, нали?

— Как бих могла да знам това? Не бяхме разговаряли от много дълго време. — Фрида си спомни последния път, когато беше видяла Санди — на тротоара пред „Складовете“, с изкривено от гняв лице, замерящ я с черна торба с нейни вещи.

— Той ми каза, че се опитва да се свърже с теб по телефона, за да поговорите за този негов страх. Смяташе, че ти би го разбрала и би взела правилното решение. Нищо ли не ти е казвал?

Фрида впери поглед в Бриджит.

— Изтривах всичките му съобщения.

— И не си ги прослушвала преди това?

— Не.

Известно време двете седяха мълчаливо. Руди се беше отпуснал в скута на Фрида като топло вързопче, а Там спеше между тях и от време на време хленчеше в съня си.

— Ти не знаеш ли защо е бил уплашен? — попита накрая Фрида.

— Не. Но е имало защо, нали?

Фрида повървя пеша до Елефант енд Касъл. Отне й почти час. Беше привечер, навън все още беше светло, а улиците бяха пълни с хора, облечени с летни дрехи. От време на време наоколо профучаваха скейтбордисти, влюбени двойки се държаха за ръце, а на тротоарите пред кръчмите имаше тълпи от посетители.

Тя мина под железопътния мост и след малко стигна до „Такстед Хаус“. Замисли се за своята малка къща, която през лятото беше прохладна, чиста и сумрачна, все едно беше под водата. Копнежът й по нея беше толкова силен, че дори дъхът й спря. Фрида отключи входната врата и влезе. От кухнята долитаха гласове — бърбореха, смееха се. Тя продължи към стаята си и отвори вратата.

— Фрида — каза някой, докато тя затваряше.

Фрида се обърна рязко.

— Джоузеф! Какво правиш тук?

— Една хубава жена ме пуснала да вляза. — Той показа с жест пищни женски форми.

— Илеана — каза Фрида. — Не бива да я описваш по този начин. Трябва да кажеш „жената с кестенявата коса“. А сега си тръгвай.

— Трябва да ти помогна.

— Не, не трябва! По-добре си върви.

— Фрида, трудно ми е да го понеса.

Фрида се приближи и сложи ръка на рамото му, вглеждайки се в тъжните му кафяви очи. Усети мириса на водка.

— Успокой се. Кой друг знае, че съм тук?

— Никой. Аз не казал на никого. Попитал Лев и той ми показал мястото. Криволичил из улиците и внимавал да не ме проследят. Не и полицията. — Той изсумтя презрително. — Никой. Аз пазя тайната ти. — Джоузеф сложи широката си длан на сърцето си. — Ще ти помогна.

— Джоузеф, изслушай ме. Ти най-много от всички имаш какво да губиш. Могат да те депортират.

— Това са само заплахи. — Той махна пренебрежително с ръка. После се наведе и извади бутилка от платнената си торба. — Това място е ужасно. Да пийнем ли водка?

Фрида погледна към бутилката в протегнатата му ръка, после огледа малката мрачна стая. Залязващото слънце хвърляше меки отблясъци през мръсния прозорец, на който висяха отпуснати тънките оранжеви завеси. Тя изведнъж се усмихна.

— Защо не?

Лицето на Джоузеф светна. Той отново се наведе и извади две малки чаши.

— Винаги съм подготвен.

— Да пием за завръщането у дома — каза Фрида.

Те чукнаха чашите си и ги изпиха на един дъх.

Секунди след като Джоузеф си тръгна, на вратата на Фрида се почука.

— Да?

Вратата се отвори и вътре надникна ухиленото лице на Мира.

— Той отиде си? — попита тя.

— Да, отиде си.

— Той може остава — каза Мира. — Може остава през нощта.

— Той е просто приятел.

— Да, да — изкикоти се Мира. Тя влезе в стаята и се огледа къде да седне, но място за сядане нямаше…

— Ние с Илеана говорили си за теб.

— По-добре недейте.

— Илеана казва ти бягаш от съпруг.

— А ти какво казваш?

— Не съм сигурна. Но се запознахме с Джоузеф. Много интересен мъж.

Фрида стана и започна да побутва Мира към вратата.

— Няма да ви хареса — каза тя. — Той е украинец.

Мира я погледна с изненада.

Украинците не са лоши — отвърна тя. — Румънците са лоши. Руснаците донякъде. Но не и украинците.

Фрида затвори плътно вратата.

22

Един бездомник беше намерен пребит до смърт и оставен зад голям метален контейнер близо до гара „Кингс Крос“ в Централен Лондон. За Карлсън това беше един от най-потискащите случаи, с които някога се беше сблъсквал: не само защото мъжът, чието име беше неизвестно, беше силно обезобразен и след това изхвърлен като боклук, но и защото никой не беше потърсил трупа му, никой не знаеше неговата самоличност хили каквото и да било за живота му, нито някой го беше грижа, че е мъртъв. Човекът изглеждаше възрастен, но според патологоанатома беше на не повече от петдесет.

Вещите му, които беше возил в ръждясала количка от супермаркет, бяха разпилени край тялото му; състояха се от спален чувал, съдрана завивка, няколко кенчета бял сайдер, найлонова торбичка с фасове, шест използвани запалки и малко кучешка храна, макар че той самият нямаше куче. Никой нищо не беше видял; никой нищо не знаеше; никой не го беше грижа.

Карлсън се загледа в снимките на двете си деца Бела и Майки, които стояха на бюрото му: убитият мъж някога е бил малко дете; бебе, което се е гърчило, плакало е и се е смяло. В кой момент животът му беше излязъл от релсите?

— Горкият несретник — изрече едва чуто той.

На вратата се почука и Ивет надникна в стаята.

— Извинете за безпокойството.

— Имах нужда някой да ме разсее. Какво има? Някакви следи от онези младежи?

— Не. Но поводът е друг. Търсят ви.

— Кой?

— Една жена на име Елизабет Расън. Попитах я по какъв въпрос е тук, но тя настоява да говори лично с вас.

— Елизабет Расън? — Карлсън сбърчи чело. — Но това е… — Той млъкна. — Няма значение. Покани я да влезе.

Лизи Расън влезе забързано в стаята и се спря, оглеждайки се наоколо, сякаш не беше сигурна къде се намира и как е попаднала там. Беше изключително слаба, с изпъкнали ключици, а лицето й имаше отнесено изражение, което беше познато на Карлсън.

— Г-жо Расън — поздрави я той, протягайки ръка. — Ще седнете ли?

— Лизи — каза тя. — Виждали сме се веднъж. Или поне бяхме в една стая. Едва ли си спомняте.

— Напротив, спомням си.

— Беше доста отдавна. Помня ви, защото не се срещам всеки ден с полицейски служители, а и защото Санди не ви харесваше.

— Разбирам.

— Санди е брат ми.

— Знам.

— Беше. Беше мой брат. Постоянно го правя. Колко време трябва да мине?

— За да свикнете да говорите за него в минало време ли?

— Да.

— Може би доста дълго време ще се чувствате странно.

— В момента просто бърборя, защото ми е трудно да пристъпя към същината на разговора. Вероятно го забелязвате.

— Да. Моля. — Той измъкна един стол и тя се отпусна на него, прегъвайки дългите си крака. Той забеляза изпъкналите кокалчета на глезените й.

— Когато бяхме деца, с него бяхме много близки — разликата между нас е само четиринайсет месеца. Когато пораснахме, малко се отдалечихме един от друг, но след като се върна от Америка, се виждахме непрекъснато. Санди се чувстваше зле и често идваше у нас, а и как иначе — ние бяхме неговото семейство. Аз бях единствената му близка роднина, след като… — Тя млъкна и разтри лицето си с длани.

— Как мога да ви помогна?

— Доколкото знам, вие сте близък приятел на Фрида — продължи Лизи, все едно не го беше чула.

— Да, с нея сме приятели.

— Точно така — изрече тя с горчивина. — Ето защо Санди не ви обичаше. Смяташе, че двамата сте прекалено близки. Измъчваше се от ревност, особено след като връзката им приключи. Тя се отнесе зле с него, не мислите ли?

— Краят на една връзка винаги е болезнен — изрече предпазливо Карлсън. — А Фрида…

— Да, да, Фрида е много специална. Дори сега. Смятате ли, че тя е убила брат ми?

Прямотата на въпроса й изненада Карлсън.

— Не.

— Искате да кажете, че не смятате, че тя го е убила?

— Искам да кажа, че тя не го е убила.

— Защо? Защото ви е приятелка?

Карлсън примигна и стисна връхчето на носа си между палеца и показалеца си.

— Мисля, че това е отговорът — каза той накрая.

— Фрида е истинска късметлийка с такива приятели. Всъщност вие не говорите като детектив.

— Права сте. Както знаете, аз не участвам в разследването на този случай. Ако ви интересува нещо или ако имате да съобщите нещо, трябва да се обърнете към главен криминален инспектор Хусейн. Мога да ви дам телефонния й номер.

— Не затова съм тук.

— Тогава защо сте тук?

— Непрекъснато си мисля за нещо, което не ми дава покой.

Карлсън чакаше мълчаливо.

Лизи сбърчи нос и зарея поглед в далечината.

— Мисля си за последните няколко седмици от живота на Санди.

— Слушам ви.

— Той беше много объркан. Вие познавате Санди — познавахте. Винаги беше много овладян, много сдържан. Но не и в дните преди да бъде убит. Той някак си не беше на себе си, ако мога така да се изразя.

Карлсън кимна, но не каза нищо. Светлинният сигнал на телефона му се включи, но той не реагира.

— Беше направил нещо лошо — продължи Лизи.

— Какво беше направил?

— Не знам.

— Трябва да говорите със Сара Хусейн. Може да е важно.

Лизи махна нетърпеливо с ръка.

— В момента говоря с вас. Той не беше просто объркан, той беше уплашен.

Карлсън се наведе напред.

— От какво беше уплашен, Лизи? — попита той кротко. — От кого беше уплашен?

— Не, не с този тон. Вие не разбирате.

— Тогава ми кажете.

— Той непрекъснато се опитваше да се свърже с Фрида.

— Да, знам това.

— Но тя упорито не му отговаряше. Той й звънеше, пращаше й имейли, но тя не реагираше.

— Може би е смятала, че няма какво повече да си кажат.

— Но той не я преследваше — не и накрая.

— Какво имате предвид?

— Мисля, че той не беше преставал да я обича, така че когато започна да изпитва страх, неистово се опитваше да се свърже с нея. — В очите на Лизи се появиха сълзи. — Беше като обезумял.

— Търсил е Фрида за помощ ли? — попита Карлсън.

— Не.

— Тогава за какво?

— Мислех, че тя го е убила, затова ми беше все едно. Но ако не го е убила, тогава съм длъжна да я предупредя, колкото и жестока да беше с брат ми.

— Моля ви, говорете по-ясно. Какво точно имате предвид?

— Той не беше уплашен за себе си. Беше уплашен за нея. Смяташе, че тя е в опасност.

Карлсън впери немигащ поглед в Лизи Расън. Струйка пот се стече по слепоочието му.

— Брат ви е смятал, че Фрида е в опасност?

— Да.

— Той самият ли ви го каза?

— Да. Но беше пиян, когато ми го каза. После, когато него го убиха, а при Фрида всичко си беше наред, си помислих, че това едва ли е било сериозно — просто някакви безпочвени опасения. Но сега смятам, че трябва да я предупредите. Това е единственото, което мога да направя за Санди.

— Аз не знам къде е тя. Но трябва да съобщим на Сара Хусейн.

— Трябва да я предупредите — каза тя отново. — Преди нещо ужасно да се случи и с нея.

След като Лизи Расън си тръгна, Карлсън взе телефона и се обади на Хусейн, която го изслуша в пълно мълчание и Карлсън трябваше на няколко пъти да се увери, че тя все още е на линия.

— Какво мислите? — попита той накрая, въпреки че пропусна частта за необходимостта Фрида да бъде предупредена.

— Мисля, че това вероятно е някаква измишльотина и че Фрида Клайн е убила бившия си приятел, поради което се укрива. Ако беше невинна, защо й е да го прави?

— Защото очакваше да й повдигнете несправедливо обвинение.

— Това е просто предположение — възрази Хусейн. — Но няма как да го потвърдим или отхвърлим, преди да заловим д-р Клайн.

— Санди се е страхувал, че Фрида е в опасност и не след дълго е бил убит. Това не ви ли кара да мислите, че търсите убиеца в грешната посока?

— Не. Мисля си единствено, че трябва да открием Фрида Клайн и да я разпитаме.

— Но…

— Оценявам загрижеността ви — каза Хусейн. — Също така се надявам и вие да оцените факта, че не се стремя да скалъпя обвинение срещу приятелката ви, а да стигна до истината. Това ми е работата и това смятам да направя. Намирането на истината е в интерес на всички, включително и на Фрида.

— Разбира се — съгласи се Карлсън.

— И така, ще ни съдействате ли?

— Как по-точно?

— Къде е тя? Предполагам, че г-жа Расън е потърсила именно вас, а не мен, защото е била сигурна, че ще предупредите Фрида, че е в опасност. Не съм толкова глупава.

— Дори не съм си го помислил.

— И така?

— Не знам къде е Фрида.

— Надявам се, че говорите истината.

— Аз наистина не знам къде е.

Карлсън действително не знаеше, но след разговора с Хусейн той каза на Ивет, че излиза за малко. Трийсет и пет минути по-късно Карлсън седеше в кабинета на Рубен Макгил в „Складовете“. Рубен, с навити ръкави на ризата си, беше седнал на перваза на отворения прозорец и пушеше.

— На неудобна тема ли ще говорим? — попита той.

— Загрижен съм за сигурността на Фрида. Имам нужда от помощта ви.

Рубен хвърли фаса си през прозореца и се обърна към Карлсън.

— Опитвате се да ме накарате да говоря ли?

— Фрида е в опасност.

— Да бе, да!

— Тук съм като приятел на Фрида. Не участвам в разследването.

Рубен го изгледа с присвити очи.

— За каква опасност говорите?

— Не знам. Но Санди се е опитвал да я предупреди, преди да бъде убит.

Рубен се отдалечи от прозореца и седна край бюрото си, подпрял с длани брадичката си.

— Не знам как бих могъл да помогна — промърмори той.

— Не е нужно да ми казвате къде е тя, но трябва да й съобщите това, което току-що ви казах.

— Не знам къде е Фрида. — Той срещна скептичния поглед на Карлсън. — Това е истината. Тя просто изчезна.

— И по никакъв начин не можете да се свържете с нея?

— Не. — Рубен разгъна дланите си и покри лицето и очите си. Карлсън чакаше. — Заклевате ли се, че това не е номер?

— Не е номер, повярвайте ми.

Рубен изрече бавно и с неохота:

— Не знам защо ви казвам това. Но ако някой знае нещо, то това е Джоузеф. Може би правя ужасна грешка, като ви се доверявам.

— Няма да му причиня неприятности.

— Фрида никога няма да ви го прости.

— Къде е той сега?

— Работи по строежа на една къща в Белсайз Парк. Държи се твърдо. Познавате го.

— Ще видим.

Рубен кимна и написа адреса на парче хартия, което откъсна от бележника си. После се протегна през бюрото и го подаде на Карлсън.

— Ако нещо се обърка, ще ви намеря и ще ви атакувам с всички възможни средства от моя психотерапевтичен арсенал — закани се той.

— Ще го запомня — отвърна Карлсън, взе листчето и си тръгна.

Той намери Джоузеф в градината зад къщата, където с още няколко мъже пиеше чай и пушеше. Джоузеф го видя и се изправи на крака, застанал нащрек.

— Нищо за казване.

Карлсън го хвана за ръката и го отведе встрани от другите мъже, които ги гледаха с любопитство.

— Има нещо, което трябва да знаеш.

— Мислите, че ще ме уплашите?

— Нямам намерение да те заплашвам. — Той вдигна длан, за да не позволи на Джоузеф да го прекъсва. — И няма да те питам дали знаеш къде е тя. Просто ще ти дам това. — Карлсън бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади писмото, което беше написал в кафене то малко по-надолу по улицата.

Джоузеф отстъпи крачка назад, сякаш писмото беше бомба, която щеше да избухне в лицето му.

— Това е някакъв номер.

— Не е никакъв номер. Давам ти едно писмо. Добре би било за Фрида да го прочете, но това зависи изцяло от теб.

— Нищо не знам.

— Тогава само си губя времето. — Той почака за момент. — Аз съм приятел на Фрида и мисля, че тя е в опасност.

— Вие сте полицай.

— Така е. Но можеш да ми се довериш.

Джоузеф сгърчи изцапаното си лице. Косата му беше прашна, а по дланите му имаше пришки.

— Казвате тя в опасност?

— Да.

Джоузеф изгледа намръщено Карлсън.

Ако го взема, това не означава нищо.

— Добре.

Карлсън отново протегна ръка с писмото и този път Джоузеф го взе. Веднага щом Карлсън си тръгна, Джоузеф извади телефона си. Фрида му беше дала новия си номер и той го набра. Никой не се обади. На Фрида й се искаше вече да си кажат „довиждане“ с Итън, поне засега. Това не можеше да продължава. Двамата се качиха на един автобус и седнаха най-отпред на втория етаж. Итън се изправи на седалката и се загледа през прозореца. Всичко му беше интересно и той не спираше да бърбори: хората, домашните любимци, колите, велосипедите, къщите, магазините. Автобусът мина през Елефант енд Касъл и се спусна по Олд Кент Роуд. Те слязоха и Итън каза, че е изморен и че е гладен.

— Почакай — каза Фрида.

Тя го хвана за ръка и двамата тръгнаха по широката улица, свиха вдясно и там като с магическа пръчка се откри гледка, която Итън никога не беше виждал. Тя го поведе през портата, прекосиха павираната алея и влязоха в конюшните. Два коня надничаха от преградките си и се взряха любопитно в тях. Фрида вдигна Итън.

— Можеш да го пипнеш — каза тя, протегна свободната си ръка и погали меката розова кожа между ноздрите на единия кон. Итън поклати енергично глава и се наклони встрани. Той не смееше да докосне конете, но и не искаше да си тръгне. Дори когато Фрида го изведе обратно на паважа, той се извърна назад, сякаш се страхуваше, че конюшните могат да изчезнат, ако престане да ги гледа. После минаха покрай ковачницата. Фрида се опита да му обясни какво е конска подкова. Итън само сбърчи чело. Тя не можеше да определи дали той не разбира онова, което му казваше, или го разбираше, но не можеше да повярва.

Двамата продължиха нататък покрай малки възвишения и речни брегове. Фрида забеляза широката тръба, която пресичаше железопътната линия. Няколко минути по-късно тя го заведе до малка странична уличка. На повърхността й се виждаха два капака на подземни шахти.

— Направи така — каза тя, коленичи на земята и долепи ухото си до единия от тях. Итън направи същото. — Чуваш ли нещо?

Итън седна и кимна с глава.

— Знаеш ли какво е това? — попита го Фрида.

Той поклати глава.

— Някога, много отдавна, тук е минавала река — започна тя. — Малка река. Тя пресичала улиците, а по нея плавали лодки. От нея пиели вода коне, същите като тези, които видяхме. Но после хората скрили реката под земята. Покрили я и отгоре й построили къщи и улици. И всички забравили за нея. Но реката все още е тук. Името й е Ърлс Слус.

— Слус — повтори тържествено Итън.

— Точно така. Само ти и аз знаем, че реката е тук и няма да забравим това, нали?

— Няма да забравим — каза той послушно.

Фрида се изправи и му подаде ръка.

Когато стигнаха до Темза, Итън опря главата си в перилата, сякаш се мъчеше да стигне до нея. Беше като хипнотизиран.

— Насам — каза Фрида и го поведе на запад по крайречната алея. След няколкостотин ярда, когато той започна да натежава, влачейки се за ръката й в знак на умора, тя се наведе и му прошепна: — Имам изненада за теб.

— Каква?

Двамата минаха през малката порта и влязоха в градската ферма. Когато Итън видя козите, петлетата и зайците, направо пощуря. Отначало замръзна на мястото си, зяпнал от почуда. После се втурна наоколо, сочейки ту към едно животно, ту към друго. След като го остави да се позабавлява, Фрида го заведе в кафенето и му купи сладолед, но той беше неспокоен, после започна да плаче и да повтаря, че иска да се върне при животните. Тя взе чашата си с кафе, изведе го навън и остана да го наблюдава, докато той влезе обратно в ограждението.

След малко на посещение във фермата дойде група от шестгодишни ученици, които със своите жълти отличителни жилетки приличаха на миниатюрни строителни работници. По едно време Итън отиде и застана до две малки момиченца. Едното държеше заек, а другото го галеше. Една млада учителка се приближи до тях и каза нещо на Итън, което Фрида не успя да чуе. Итън се огледа наоколо и посочи към Фрида. Учителката го хвана за ръка и го заведе при нея.

— Извинете — каза тя. — Той не бива да стои заедно с нашите деца. Може да стане инцидент.

— Не и докато аз съм тук — възрази Фрида.

— Такива са правилата. Не е мое решение — обясни учителката.

— Никога не е — отвърна Фрида.

Учителката я погледна озадачено, но Фрида вече се отдалечаваше с Итън, който беше уморен, недоволен, превъзбуден и през плач повтаряше, че иска да погали козата.

23

Ръководителят на обекта се казваше Гавин и беше недоволен.

— Каква спешна работа? — попита той.

— Ще се върна след час — каза Джоузеф. — Може би два.

— Два часа? Това да не е хоби?!

— Аз ще го покрия — обади се един глас.

Двамата мъже се обърнаха. Беше Марти.

— Какви ги говориш? — рече троснато Гавин. — Ако можеш да вършиш и неговата, и твоята работа, тогава той за какво ни е?

— Джо е най-добрият в тази работа. И щом казва, че случаят е спешен, значи е спешен.

Джоузеф погледна към двамата мъже с известно притеснение. Нещата или щяха да се оправят, или да се влошат. Лицето на Гавин почервеня, но нещо в изражението на Марти го накара да се съгласи.

— Два часа — отсече той. — И гледай да не ти стане навик.

Когато Гавин си тръгна, Джоузеф кимна на Марти в знак на благодарност.

— Някаква неприятност?

— Не, просто приятел.

— Онази Фрида ли?

Джоузеф сви рамене.

— Може би.

— Извадила е късмет с приятел като теб.

— Не, късметлията съм аз.

Пътуването отне повече от предвиденото. На Джоузеф му се наложи да чака за асансьора в метростанция „Чок Фарм“. После мотрисата спря за цели десет минути в един тунел и по радиоуредбата се чуваха повтарящи се извинения към пътниците. Когато излезе от метростанция „Елефант енд Касъл“, телефонът му отново имаше сигнал и той позвъни на Фрида. Никакъв отговор. Джозеф стигна тичешком до квартирата й, потропа на входната врата и позвъни на звънеца. Пълна тишина. Той потропа отново и вътре се чу шум. Накрая вратата се отвори. Беше русата — онази, дето нямаше бюст.

— Фрида — тя тук ли е?

— Не знам. В своя стая може би.

Джоузеф мина покрай нея и отвори спалнята на Фрида. Леглото беше оправено по войнишки. Той хвърли поглед наоколо. Мира надничаше през рамото му.

— Тя не много време тук. Заета е с децата.

— Къде?

— Не знам.

Джоузеф извади писмото и го погледна. Дали да го даде на тази жена? Помисли си за Фрида, после за Карлсън. Карлсън нарушаваше закона. Беше твърде рисковано. Той прибра обратно писмото в джоба си.

— Кажи на Фрида да ми се обади — поръча той на Мира. — Ако тя звънне или прибере се, кажи й да ми се обади. Важно.

— Можеш да я почакаш. Ще пиеш кафе — предложи Мира.

— Не — отказа Джоузеф. — Просто да ми се обади.

Фрида седеше в кафене „Уочт Пот“ и чакаше. Отначало Бела Фиск беше отказала да се срещнат, но накрая се беше съгласила да й отдели десет минути от времето си. Фрида се запита как ще я разпознае. Но вратата се отвори, една жена влезе и Фрида веднага разбра, че това е тя. Вече започваше да различава типа жени, които Санди харесваше. Бела беше висока, с черна рокля и сини кожени ботушки, които бяха наполовина завързани. Имаше буйна кестенява коса и изглеждаше темпераментна и интелигентна. Жената забеляза погледа на Фрида и се приближи до масата.

— Защо настояхте да се срещнем? — попита тя.

— Благодаря, че се съгласихте да дойдете.

— Да, но защо така упорито ровите в миналото?

— Преди време познавах Санди. Да ви почерпя ли кафе? Разговорът ще отнеме само няколко минути.

Бела седна. Фрида отиде до бара и поръча две кафета.

— Хубаво местенце — каза тя, когато се върна.

— Не е лошо — отвърна Бела. — Това е кварталното ми кафене. Един приятел ще дойде всеки момент. С него излизаме.

— Чудесно — каза Фрида.

— Какво искате да кажете с това „чудесно“? Разбира се, че е чудесно. Казах, че ще ви отделя десет минути. Сега вие ми кажете защо поискахте тази среща.

— Всички са шокирани от това, което се случи със Санди. Опитвам се да разговарям с хора, които са го познавали.

— Защо?

— Искам да разбера как се е чувствал през онези последни дни.

— Стара любов, така ли?

— Приятел — отвърна Фрида.

На лицето на Бела се появи иронична усмивка.

— Щом казвате… — Тя млъкна, тъй като към масата са приближи жена на средна възраст с поднос с две големи чаши кафе. След като жената се отдалечи, Бела отправи предизвикателен поглед към Фрида.

— И така… как ви беше името?

— Карла.

— Карла. Странно. Никога не е споменавал това име. И така, Карла, интересувате се от живота на Санди в университета? — Фрида не отговори. Тя отпи бавно от кафето си и зачака. — Добре — каза Бела. — С кого сте разговаряли?

— Просто искам да разбера как се е чувствал Санди.

Последва мълчание. Поведението на Бела се промени, тя мислеше усилено и стана неспокойна.

— Не знам за какво ви е всичко това. Сякаш сте някакъв преследвач.

— Не. Санди е мъртъв. Не можеш да преследваш мъртвец.

— Не съм толкова сигурна — отвърна Бела. — Между другото, когато приятелят ми се появи, е по-добре да разговаряме за Санди само като за колега. Не че е кой знае какво — Том и аз не сме си чак толкова близки — но знаете как е, когато току-що сте се запознали с някого.

— Да, разбира се. Със Санди как беше?

Бела присви очи.

— Знаете ли, опитвам се да разбера що за човек сте. Опитвам се да си представя какво е да отида при една от бившите приятелки на бившия си приятел и да я питам как е вървяла любовта й с него.

— Знам, че ви се струва странно. Но разбиранията се променят, когато някой е убит. Старите правила не важат. Поради сложни и болезнени причини съм длъжна да разбера как се е чувствал Санди преди смъртта си.

— За да го оставите да почива в мир ли?

— Може и така да се каже — отвърна Фрида.

— Наранил ли ви е?

Фрида стисна зъби.

— Може би.

— Добре тогава. Но не мисля, че ще съм ви от голяма полза. Той изобщо не е споменавал името ви, ако това ви се ще да чуете. Съжалявам. А и аз не бях толкова близка с него. Ние работехме заедно, два-три пъти обядвахме заедно, няколко пъти преспахме заедно. Това беше всичко.

— Говорите така, сякаш помежду ви не е имало нищо.

— Не беше нищо — каза Бела, забила поглед в кафето си. Изобщо не беше го докоснала. — Но и не беше нищо особено.

— Защо приключи връзката ви?

— Не знам. Как всъщност се случват тези неща? Запознаваш се с някого, започвате да излизате, преспиваш с него няколко пъти и после всичко свършва.

— Това разстрои ли ви?

Усмивката на Бела вече не беше толкова иронична.

— Трябва да призная, че сте доста настойчива. Не съм споделяла това с никого от приятелите си. Може би трябва да се науча да го правя. Санди беше човек, с когото добре се работеше; в същото време нещо го тревожеше и аз си помислих, че има нужда от мен. Е, може и да е имал нужда от мен, но не по начина, по който си го представях. Вината не беше негова.

— Някой каза, че Санди се е държал зле с жените, с които е имал връзка.

— О, някой — изрече Бела с подигравателен тон.

— Че ги е наранявал, а после е изпитвал угризения.

— Това ли се случи с вас?

Фрида не отговори.

— Мен не ме нарани. Никой от нас не беше давал обещания. Жената, с която е бил преди мен, или може би по едно и също време с мен, се чувстваше наранена — но за кратко. Скоро намери утеха другаде.

— Коя е тя?

Бела Фиск отново присви очи.

— Не разбирам защо ви интересува това.

— Вероника Елисън ли е? — попита Фрида.

— Щом като вече знаете, защо ме разпитвате?

— Тя е била наранена.

— Само докато не започна интимна връзка с Ал.

— С Ал?

— Няма значение.

— С Ал Уилямс ли?

— Започвате да ме плашите. Какво търсите? Защо тези неща имат значение за вас? Нищо не може да върне Санди.

— Търся само някои отговори — отвърна Фрида. Умът й трескаво работеше. Вероника беше имала интимна връзка със Санди, след това с Ал. Ал беше женен за Бриджит, която беше от най-близките приятели на Санди и човекът, към когото се беше обърнал в труден период от живота си. Какво означаваше това? И дали Бриджит знаеше? Тя си спомни възпоменателното събиране за Санди, на което за пръв път беше видяла Бриджит и Ал и как двамата бяха утешавали Вероника след краткото й изказване. Но Бела говореше нещо и Фрида трябваше да се съсредоточи. Тя обясняваше колко малък е академичният свят и колко порочен може да бъде: тя със Санди, Вероника със Санди, Вероника с Ал…

Внезапно Бела престана да говори, тъй като вратата се отвори. Вътре влезе мъж с черни дънки и кожено яке. Той кимна на Бела, приближи се и седна до тях. Бела ги представи един на друг.

— Това е Карла — каза тя. — Тя е била приятелка на Санди. Разказах ти за Санди.

Той стисна ръката на Фрида. Тя почти се изгуби в неговата.

— За пръв път имам контакт с хора, които са били приятели с жертва на убийство.

— Познавахте ли Санди?

— Е, познавам човек, който го е познавал.

— Говориш така, сякаш е нещо много забавно — каза Бела, стана и се отправи към една врата в дъното на заведението.

— Чувствителна тема — промърмори Том, гледайки я как се отдалечава. Той се извърна към Фрида и я погледна с интерес.

— Бела ми разказа за Санди, но за вас не ми е споменавала.

— С нея току-що се запознахме.

— Нищо не разбирам.

— Бях изгубила връзка със Санди. Исках да се видя с някого, който е работил с него.

— А ти, Карла, с какво се занимаваш?

— Детегледачка съм.

— Работата удовлетворява ли те?

— Това е само временно занимание.

— Интересно — каза Том. — Виж, Карла, искаш ли някой път да излезем да пийнем нещо? — Той изрече това с тон, с който би й предложил пакетче чипс.

Фрида не се сдържа и се обърна в посоката, в която се беше отправила Бела. Струваше ли си да се чувства обидена от солидарност към жена, която не познаваше?

— В момента пием кафе — изрече тя предпазливо.

— Нали разбираш. Да се видим за по питие.

— Не мисля.

— Не вреди да попита човек — каза весело Том. — Веднъж печелиш, друг път губиш.

— Бела стана от масата само преди половин минута.

— О, Бела ли? — Том изглеждаше така, все едно напълно беше забравил за нея. — Тя е само бройка.

Очевидно нямаше какво друго да си кажат. Том отиде до бара и си взе голяма чаша капучино. Той и Бела се върнаха заедно на масата. Том се облегна назад и започна да си пие кафето, наблюдавайки с благ поглед Бела и Фрида, сякаш му бяха стари приятелки. Фрида вече искаше да си тръгне, но имаше още един въпрос, който трябваше да зададе.

— Санди беше ли неспокоен? Или уплашен?

— Защо трябва да е бил уплашен? — полюбопитства Том.

— Той беше убит — отвърна Фрида. — Освен това въпросът ми е към Бела.

— Но защо питаш?

— Беше ми приятел. Загрижена съм.

— Не е ли малко късно? — подхвърли Том.

— Да, знам — каза Фрида и се изправи.

— Той беше добре — изрече на един дъх Бела. — Работеше много. Но се чувстваше добре.

— Аз ще платя сметката — каза Фрида.

— Вече я платих — обади се Том. — Ти можеш да я платиш следващия път.

Фрида започваше да свиква да се навърта край паркове и детски площадки. Тази площадка се намираше в Парлъмънт Хил Фийлдс в Северозападен Лондон, край алеята за бягане. Фрида я наблюдаваше как стоеше до една люлка и люлееше някакво малко дете. Наоколо имаше много хора и този път не й се налагаше да крие самоличността си. Те се преместиха на една въртележка. Фрида погледна в телефона си. Имаше още едно съобщение от Джоузеф. Щеше да се занимае с това по-късно. Колко щяха да се забавят на въртележката? Накрая двамата излязоха от детската площадка и минаха край перилата, завиха наляво и тръгнаха по железопътния мост. Фрида вървеше на разстояние от тях и когато стигнаха до улицата, видя, че наоколо нямаше хора. Ускори крачка, приближи се и докосна жената по рамото. Тя се обърна.

— Ким — каза Фрида.

На лицето на Ким се изписа силна изненада, а после объркване.

— Фрида! — възкликна тя. — Какво, по дяволите… — Сега объркването премина в гняв. — Как успя да ме намериш тук?

— От Лизи разбрах къде би могла да бъдеш.

— Тя не би разговаряла с теб.

— Не казах, че сме разговаряли лично.

— Ти луда ли си? Да не си откачила? — Ким извади телефона от джоба си. — Сега ще звънна в полицията.

— Почакай — каза Фрида.

— Защо?

Ким държеше малкото момченце за ръка. То беше облечено със синя тениска, на която имаше рисунка на космическа ракета. Фрида коленичи и доближи лицето си до неговото.

— Как ти е името? — попита го мило тя.

— Роби — отвърна детето.

— Здравей, Роби. Ще поприказвам с Ким за малко, съгласен ли си? — Фрида се изправи. — Лизи знаеше ли за вас?

Очите на Ким проблеснаха.

— Не те разбирам. За кои нас?

— За теб и Санди, докато работеше за семейството им.

— Ти, проклета кучка!

— Прибери телефона си, Ким. Искам да разговарям с теб за не повече от минута и после ще си тръгна. Но ако ти не искаш да разговаряш с мен, ще трябва да се обърна към друг човек. — Фрида сложи ръката си на рамото на Ким. — Погледни ме, Ким. Аз няма какво да губя, повярвай ми. Но ако отговориш на въпросите ми, ще си тръгна. Разбра ли ме?

— Онова не означаваше нищо.

— Това не ме интересува.

— Просто се случи.

— Изобщо не ме е грижа.

— Беше след като се разделихте.

— Колко време продължи?

Ким я погледна с изненада.

— „Продължи“? Направихме го само два пъти. Всъщност само веднъж. Първия път той не можа да…

— Не искам да слушам за това. Как приключи всичко?

Ким силно се изчерви.

— Беше страшно глупаво. Аз си падах по него, но и двамата знаехме, че това е грешка. Той изпитваше някакъв дискомфорт.

— Уплашен ли беше?

— Уплашен? Не, беше депресиран. Е, все пак постъпи мило — извини ми се. Но едва ли са ти нужни извинения, когато и двамата сте…

— Кой знаеше за вас?

— Защо трябваше някой да знае? Аз просто се чувствах ужасно глупаво. — Ким сведе поглед към Роби, който дърпаше ръката й. — Не очаквах, че той ще се разприказва, но ето че ти е казал.

— Санди нищо не ми е казвал.

— Значи е казал на някой друг?

— А може би ти си споделила с някой твой приятел? — подхвърли Фрида.

— Не беше нещо, което бих споделила с някого.

— Добре. Това е всичко — каза Фрида.

Тя понечи да си тръгне, но Ким я хвана за ръката.

— Почакай. Може ли да те попитам нещо?

— Да?

— Какво точно се опитваш да направиш?

— Не съм съвсем сигурна. Нещата са доста заплетени.

Едва вечерта Фрида успя да получи писмото, което Карлсън й беше написал. Тя се обади на Джоузеф и той й каза със силен шепот, че ще дойде при нея в жилището й веднага щом си тръгне от работа. Около него се чуваха силни удари и човешки говор.

Когато Фрида се прибра в квартирата, Мира подстригваше косата на Илеана. Тъмни влажни кичури лежаха по кухненския под. На масата имаше две чаши чай, наоколо цареше мир и спокойствие. Фрида сложи в хладилника млякото, което беше купила, и разопакова останалите покупки: пакетчета чай, кафе, препарати за почистване.

— Добре изглежда.

Мира щракна с ножиците си около ухото на Илеана.

— Ти следващата.

— Не, не. Косата ми и без това е къса.

— Няма да я скъсявам. Ще я подстрижа на пластове. — Тя насочи връхчетата на ножиците към Фрида. — Ще ти направя боб прическа.

— Много си мила, но…

— Ти ни купуваш храна. Искаме да ти върнем жеста. Така ще се почувстваме по-добре.

Фрида щеше отново да откаже, но думите на Мира я спряха. Рубен все я упрекваше, че не умее да приема подаръци или да моли за помощ, и това беше вярно. Хората имат нужда от взаимност.

— Добре — каза тя неохотно. — Но само леко оформяне. Не искам нищо екстравагантно.

Когато Джоузеф се появи, Фрида седеше с хавлиена кърпа на раменете, а Мира сръчно щракаше с ножиците по влажната й коса.

— Пак ли се подстригваш? — възкликна изненадано Джоузеф. — Но Фр… — Той се осъзна навреме. — Твоя коса вече къса. Защо още?

— Мира предложи да я направи по-стилна. Какво имаш да ми предадеш?

Джоузеф бръкна в якето си и измъкна плика с писмото, който вече беше измачкан и зацапан.

— Не му казах нищо. Нито дори че ще ти го предам.

— Добре. — Тя взе плика, на който нямаше надпис, и го сложи в скута си. По пода се сипеха малки кичурчета от косата й. Допирът от ръцете на Мира й действаше успокояващо.

— Вие си говорете, а аз продължавам — обади се Мира.

Фрида пъхна пръста си под залепената лента, извади листа хартия и го разгъна. Видя първите думи — „Скъпа Фрида“ — бързо сгъна листа и го остави в скута си, под дланта си. Карлсън. Веднага беше познала почерка му. Защо Карлсън й изпращаше писмо и откъде знаеше, че Джоузеф ще я намери? Тя затвори очи за няколко секунди. Усети студените ножици по врата си.

— Готови сме — каза Мира. — Искаш да се видиш в огледало?

— Сигурна съм, че косата ми изглежда добре.

— Много е шик.

— Чудесно. — Фрида стана и свали хавлиената кърпа. — Много ти благодаря.

— Ще ти изсуша косата.

— Не, не е нужно. Аз ще си я изсуша.

— Сигурна ли си?

— Да. — Тя погледна към Джоузеф, който си беше направил чай и беше намерил бисквитите в шкафа. — Отивам да прочета това. Ти стой тук. Връщам се след малко.

— Искаш ли да дойда с теб?

— Не. — Фрида взе писмото, но не отиде в стаята си, а излезе навън. В съседство с „Такстед Хаус“ имаше площ с буйна растителност, която беше нещо като втора градина. На мястото на къщата, която се беше издигала тук преди, сега се виждаха храсти летен люляк, около които кръжаха пъстри пеперуди, а през пукнатините на цимента си пробиваха път бурени и коприва. Тя седна и опря гръб в стената в долния край и отвори писмото.

Скъпа Фрида,

Ще дам това на Джоузеф с надеждата, че ще намери начин да ти го предаде. Ти може би си в опасност. Сестрата на Санди, Лизи Расън, беше при мен. Тя ми каза, че през последните няколко седмици от живота си Санди упорито се е опитвал да се свърже с теб, защото е искал да те предупреди. Това е всичко, което знам. Тя няма представа какво точно е имал предвид. Трябва да погледнеш сериозно на това. Хусейн не знае, че пиша това писмо, нито че Джоузеф знае къде си.

Фрида, моля те, предай се. Те ще те открият и това ще усложни нещата. Ако отидеш и се предадеш, ще бъдеш в безопасност. Разследването ще продължи. Обещавам.

Моля те, отнеси се сериозно към това.

Поздрави,

Карлсън

Фрида прочете писмото бавно и внимателно. Направи й впечатление колко е официално — как нито за момент не беше споменал за тяхното сътрудничество, за приятелството им, нито беше намекнал какво рискуваше заради нея. А той рискуваше много — цялата си кариера — и тя отлично знаеше това. Фрида сложи писмото в джоба си и се облегна на стената, усещайки през тънката си риза грапавата тухлена зидария. И сега, както и тогава, когато го беше видяла по телевизията да седи блед и напрегнат до комисаря, тя изпита неудържим импулс да отиде до най-близкия полицейски участък и да се предаде. Да сложи край на тази агония.

Пред очите й се появи мъртвото тяло на Санди в моргата с идентификационната й гривна на китката му. Замисли се за това как беше изтрила всичките му есемеси, гласови съобщения и имейли, без изобщо да ги отвори. Ако онова, което Карлсън й пишеше, беше вярно, тогава тя гледаше в грешната посока или поне грешеше относно смъртта му. Бриджит й беше казала, че е бил уплашен, но сега излизаше, че е бил уплашен за нея, а не за себе си — или може би и за себе си. Което означаваше, че убийството му е свързано както с нейния живот, така и с неговия. Всъщност Фрида отдавна подозираше това, тъй като портфейлът му беше под хвърлен в нейния дом, което я превърна в заподозряна. Тогава си мислеше, че е била използвана за отклоняване на вниманието от истинския престъпник. Сега обаче трябваше да приеме, че тя самата е мишена. Фрида си наложи да мисли ясно и съсредоточено, прехвърляйки през ума си някои факти и предположения. Санди е бил убит от човек, който е искал да насочи подозренията към нея. Убиецът не беше Дийн Рийв, както тя първоначално си мислеше, тъй като по същото време той се е намирал надалеч, изтезавайки Майлс Торнтън. Санди е бил объркан и отчаян през месеците преди смъртта си — тъжен и гневен от раздялата им, жесток към жените, изпитващ вина заради лошото си отношение към тях, преследван от мисълта за самоубийство, уплашен от нещо или от някого, убеден, че Фрида я грози опасност. Каква опасност би могла да я грози, ако не беше свързана с Дийн? Как биха могли и двамата да са в опасност, идваща от един и същи източник — или Санди може би е бил убит просто за да се доберат до Фрида? Тази мисъл беше толкова ужасяваща, че за миг тя престана да разсъждава и просто притихна в топлината на отлитащия ден, вперила немигащ поглед в изчезващата синева на небето.

Санди е бил измъчван от угризения; от угризения и от страх. Защо? Фрида започна да си блъска ума с този въпрос, сякаш усиленото мислене щеше веднага да й поднесе отговора. Тя си спомни деня, когато разяреният Санди обикаляше пред „Складовете“, крещейки нещо — какво? — и замеряйки я с торба с нейни вещи. Хрумна й една идея и Фрида се вкопчи в нея, тъй като нямаше нищо друго, за което да се залови.

Когато се върна в къщата, Джоузеф все още беше там. Заедно с Мира, Илеана и още една жена, която се представи като Фатима, пиеха водка и той ги учеше на някаква игра, свързана с шумно пляскане на карти по масата и весели подвиквания. Но когато видя Фрида, Джоузеф веднага се изправи и дойде при нея.

— Всичко е наред — каза тя.

— Какво още мога да направя?

— Нищо.

— Трябва ли да му занеса отговор?

— Не. — Фрида се поколеба. — Ако го видиш, кажи му, че му благодаря.

24

Франк щеше да се грижи за Итън на следващата сутрин, така че Фрида щеше да го поеме едва от обяд нататък. Ето защо тя отиде до улицата на Бриджит и Ал и като застана на разстояние от няколкостотин ярда, се обади в дома им. Бриджит вдигна телефона.

— Аз съм, Фрида. Удобно ли е да проведа бърз разговор с Ал? Отнася се за някои неща в „Кинг Джордж“, за които би могъл да ми даде информация.

— Добре — каза Бриджит. — Но Фрида… — гласът й някъде се изгуби и почти не се чуваше какво говори… — той все още не знае.

— Какво не знае?

— Не знае коя си.

— Не си ли му казала?

— Все още не.

— Изключително дискретно от твоя страна. Бях сигурна, че ще му кажеш.

— Доста е сложно — отвърна Бриджит. — Не знам как би го приел. Детегледачка, която е издирвана за убийство.

— Разбирам.

— Освен това не знае нищо за мрачните настроения на Санди.

— Умееш да пазиш тайна — подхвърли Фрида.

— По-скоро умея да преценявам дали мога да издам нечия тайна. Помни това, когато говориш с Ал.

Ал взе телефона.

— Какво мога да направя за теб?

— Малко ми е неудобно — започна Фрида. — В момента съм пред къщата ви, но трябва да те питам нещо и предпочитам да е на четири очи.

— Какво? В момента си отвън?

— Да.

— Но не искаш да влезеш?

— Точно така.

— Изобщо не те разбирам, но след малко излизам за сутрешно бягане. До пет минути ще съм при теб.

Той се приближи към нея тичайки — слаба кокалеста фигура с изпъкнали лакти, колене и пищяли.

— Бриджит казва, че искаш да научиш нещо във връзка с работата на Санди. Но защо те интересува това? И защо държиш да разговаряме навън?

Ал не знаеше коя беше тя в действителност, а на нея й беше трудно да започне да му обяснява точно сега.

— Не преставам да мисля за смъртта на Санди и междувременно излязоха наяве някои неща. — Докато говореше, усети върху себе си погледа на почти безцветните очи на Ал, като в същото време осъзна колко блудкаво звучаха думите, които изричаше.

— Объркан съм от това, което казваш — изрече с благ тон Ал. — Ти си бавачка, нали така? Нашата бавачка. Или поне беше.

— Да.

— И по някаква причина искаш да ме питаш нещо за Санди, защото не преставаш да мислиш за смъртта му.

— Знам за теб и Вероника Елисън — изстреля внезапно Фрида. Крайно време беше да престане с този фарс.

— Моля?

— Казах, че знам за теб и Вероника Елисън.

Двамата се втренчиха един в друг.

— Не съм длъжен да ти отговоря — изрече той накрая.

— Санди е имал любовна връзка с Вероника, а след него и ти.

— Продължавай. — Тонът на Ал беше все така любезен.

— Питам се дали Санди е знаел за това. Или Бриджит.

— Виж ти!

— Няма как да попитам Вероника. Тя е на почивка и не си вдига телефона. Помислих си, че ти би могъл да ми кажеш.

— Ти да не си откачила? — попита той смаяно. — Защо, за бога, трябва да ти казвам каквото и да било за личния си живот?

— Защото това може да ми помогне да разбера защо е бил убит Санди.

Ал бръкна в джоба на шортите си и извади миниатюрен айпод, увит в слушалките. Започна старателно да го развива.

— Бриджит знае ли? — попита отново Фрида.

— Ал вдигна към нея поглед, пълен с презрение.

— Не, не знае. И се надявам никога да не научи, освен ако по някаква неясна за мен причина ти не решиш да й кажеш. — Той се усмихна едва забележимо. — Ти, разбира се, ще направиш онова, което смяташ за правилно.

Фрида си спомни за страстните любовни писма от едно време, които беше намерила в заключената метална кутия в кабинета на Бриджит. Но не красивата Бриджит беше тази, която имаше тайни, а нейният слабоват и прилежен съпруг. Повдигна й се от самата нея, но въпреки това зададе следващия си въпрос:

— Санди знаеше ли?

— Нямам представа. Мисля, че не. Кой би му казал? И защо смяташ, че имаш право да ми задаваш тези въпроси? Нямам какво повече да кажа. А ти, скъпа приятелко, ще си навлечеш големи неприятности, ако продължаваш да обикаляш и да задаваш подобни въпроси. — Той сложи малките слушалки в ушите си, изолирайки се от нея, кимна й, обърна се с гръб и започна бавно да набира скорост.

Същия следобед Фрида заведе Итън в парка. Той беше много весел: хвърляше късчета хляб на патиците, на детската площадка обикаляше пързалките, климушките и люлките, а тя го засилваше високо във въздуха и той крещеше от страх и удоволствие. Когато го свали и го сложи в количката, Фрида се загледа в лицето на малкото момче, което беше наследило чертите и на Саша, и на Франк. Осъзна, че щеше много да й липсва. Беше свикнала с начина, по който пъхаше малката си ръка в нейната или заспиваше в скута й така внезапно, че тя винаги се изненадваше.

Тя му подаде шишето със сок и една бисквита, после подкара количката към изхода на парка и излезе на шосето, което водеше до дома на Саша. Денят беше облачен и задушен и тя се замисли за писмото на Карлсън. Сети се за децата му, Бела и Майки, които вече няколко години живееха в Испания с майка си и втория си баща. Знаеше колко силно тъгува той за тях. Карлсън й беше описал мъката си като остра болка, като нещо, което го смазваше. Докато си мислеше за това, усети върху себе си капки дъжд, а в далечината се чу гръмотевица. Фрида усили крачка, надявайки се да стигне до къщата преди бурята. И тогава видя групата младежи, по-скоро момчета, на няколко ярда от нея надолу по хълма, които крещяха и се бутаха. Трябваше й известно време, за да осъзнае, че в краката им лежеше човешка фигура — мъж с гъста брада, мазна сива коса и зацапани дрехи. Те го обиждаха и се кискаха. Едно от момчетата взе едно празно кенче от бира и го удари по главата. От мястото, където стоеше, Фрида чу как мъжът извика с писклив, треперещ глас. Забеляза, че и други хора наблюдаваха случващото се — с крадливи погледи, не желаейки да се намесват. В гърдите й се надигна пречистващ гняв, който измести срама от срещата с Ал. Тя се наведе и затегна предпазния колан на Итън, който я погледна с ясните си очи.

— Итън, сега ще тичам с всички сили, а ти ще крещиш с пълен глас. С пълен глас, нали?

— Сега ли?

— Сега.

Той отвори широко уста и нададе такъв вой, че й проглуши ушите. Фрида пое дълбоко въздух и се стрелна надолу по хълма към групата тийнейджъри, здраво хванала лудо подскачащата количка. Воят на Итън се превърна в писък. Количката се блъсна в първата фигура и с ъгълчето на окото си тя забеляза едно пъпчиво и стреснато лице. Сви рязко и се блъсна в следващия, нанасяйки му силен удар с юмрук. С кокалчетата си усети плътта му и чу болезнен стон. Човекът на земята лежеше свит на кълбо, а жалките му вещи бяха разпръснати около него. Фрида отново се завъртя и насочи количката към едно момче със суичър, което смаяно я зяпаше с увиснала уста.

Групата тийнейджъри набързо се разпръсна. Хора пресякоха улицата и се приближиха. Човекът на земята се размърда и надигна глава. От очите му се стичаха сълзи.

— Исусе! — възкликна някой. — Вие бяхте страхотна. Просто страхотна. Как го направихте?

— Обадих се в полицията — каза друг глас. Към нея се приближи мъж, който държеше мобилен телефон. — Всеки момент ще бъдат тук. Заснех част от случката с телефона си.

— Сега можеш да спреш да крещиш — каза Фрида на Итън, въпреки че звуците, които издаваше, вече бяха дрезгави и откъслечни.

— Те се разбягаха — продължи мъжът. — Трябваше да ви помогна, но ми беше нужно време.

— Време, за да заснеме инцидента — обади се една жена.

— Всичко е наред — успокои ги Фрида. — А сега си тръгвам.

— Но полицията ще иска да говори с вас.

— Вие ще им разкажете какво се случи. Видяхте всичко. — Тя погледна към мъжа на земята — бездомен и пребит. — Погрижете се за него. Купете му нещо за пиене, говорете му.

— Но…

Фрида се отдалечи, бутайки бързо количката нагоре по хълма. Докато стигна до върха, Итън вече беше заспал.

— Мисля, че работата ми като детегледачка скоро ще приключи — каза тя на Саша по-късно същата вечер.

— Ти вече помогна изключително много. Тази седмица имам интервюта с няколко бавачки. Сигурна съм, че сред тях ще се намери подходяща. Имам право на няколко дни отпуск, които ще използвам.

— Мога да гледам Итън още няколко дни.

— Не, ти направи достатъчно. Не знам как щях да се справя без теб. Ще липсваш на Итън. А също и на мен.

— Е, ами… — промърмори Фрида. — Сега да помислим какво трябва да кажеш, ако започнат да ти задават въпроси.

Когато си тръгваше от дома на Саша, Фрида видя Франк да се задава насреща й. Вече беше късно да тръгне в друга посока, затова продължи да върви с твърда крачка и невъзмутимо изражение. Той изглеждаше уморен и тъжен, с набраздено от бръчки матово чело. Погледна право в нея, но без да я вижда, сякаш тя не съществуваше. Понякога и тя самата се чувстваше по същия начин.

— Погледнете това — каза Ивет Лонг, оставяйки един вестник на бюрото на Карлсън.

Карлсън го взе, хвърли му бегъл поглед и промърмори:

— Чудесно. Една съвестна гражданка. Браво на нея.

— Не гледате достатъчно внимателно.

Той прочете заглавието — „СМЕЛА ГРАЖДАНКА СЕ САМОРАЗПРАВЯ С УЛИЧНИ ПОБОЙНИЦИ“ — а после и репортажа за непозната жена с детска количка, която се противопоставя на група младежи, нападнали бездомник. Спря погледа си на размазаната снимка, на която се виждаше жена с много къса тъмна коса и ярки дрехи, тичаща с детска количка.

— По дяволите! — изруга той.

— Сигурна съм, че е тя — каза Ивет. — Някакъв човек е заснел случката с мобилния си телефон. Кадрите са на уебсайта.

— Покажи ми ги.

Ивет отиде до бюрото си и написа няколко думи на клавиатурата.

— Готово — каза тя.

Карлсън натисна бутона „пускане“. Отначало заснетите кадри бяха неясни и подскачаха, но после се фокусираха. Виждаше се тийнейджър с широко отворена уста, който хвърляше нещо, а после в кадъра се появи жена, която тичаше; от количката, която буташе пред себе си, подобно на стенобитно оръдие, се носеше неистов писък. За момент тя изчезна, скрита от някаква фигура, чието лице не се виждаше, а после отново се появи с гръб към камерата. След това заснетият клип свърши. Беше продължил около двайсет секунди.

— Може би е тя — каза Карлсън.

— Тя е.

Той се вгледа внимателно. Да. И не се съмняваше кой беше в онази детска количка.

— Проклетата Фрида! — изруга Карлсън, но вътрешно почувства странен възторг.

По същото време в кабинета на комисар Крофорд, намиращ се на разстояние от няколко мили, се получи телефонно обаждане.

— Професор Брадшо е — каза секретарката му. — Обажда се във връзка с Фрида Клайн.

Когато Саша отвори вратата, изглеждаше притеснена и объркана.

— Аз съм главен криминален инспектор Сара Хусейн, а това е детектив Глен Брайънт. Може ли да влезем?

Саша не отговори, а само отметна назад косата си.

— Добре ли сте? — попита Хусейн.

— Нещата при мен са трудни — отвърна Саша. — Имам малко момче.

— Знаем.

— И току-що се разделих с детегледачката му, което ме изнервя допълнително.

Хусейн и Брайънт се спогледаха многозначително.

— Може ли да влезем? — попита отново Хусейн.

Итън седеше до малка червена пластмасова масичка и рисуваше с пастели дълги линии в червени, черни и кафяви цветове.

— Какво е това? — попита го Хусейн, но Саша го вдигна, преди да може да отговори, и седна с него на дивана. Той започна да се извива в скута й и да я дърпа за косата.

— Трябва да го занеса в стаята му. Време му е да поспи.

— Ще ви почакаме — каза Хусейн.

Брайънт закрачи из стаята, загледан в рафтовете с книги, докато плачът на Итън на горния етаж бавно утихна. Той прокара пръста си по полицата над камината и го огледа, а после каза:

— Тази къща се нуждае от почистване.

Саша се върна в стаята и седна отново на дивана. Отгоре се чуваше слабо хленчене.

— Струва ми се, че още не е заспал — обади се Хусейн.

— Той не обича да спи — отвърна Саша. — Дори и когато е изтощен от умора.

— А как е през нощта?

— Същото. Не съм спала истински от цяла вечност.

— Знам какво е, минала съм през това — каза Хусейн. — Трябва да го оставите да поплаче и после той сам ще заспи.

— Никога не съм успявала да го направя.

Хусейн кимна на Брайънт. Той извади една снимка от папката, която държеше, и я подаде на Саша.

— Направена е онзи ден близо до парка „Клисолд“. Жена, която се намесва в нападение над скитник.

— Много благородно от нейна страна — отвърна Саша.

— Напуснала е мястото на инцидента, преди да дойде полицията — продължи Брайънт. — Медиите я наричат „мистериозната героиня“ и я издирват. Същото правим и ние.

— Защо ми показвате снимката?

— Вгледайте се по-внимателно.

— Защо?

— Смятате ли, че жената прилича на Фрида Клайн? — попита Хусейн.

— Малко е размазана.

— Хората, които я познават, смятат, че това е тя.

— Но защо питате мен!

— Тази мистериозна героиня е бутала количка с дете.

— Е, и?

— Какво означава „Е, и“?

— Това не може да е Фрида — каза кратко Саша.

— Освен ако не е разхождала нечие дете — подхвърли Хусейн. — А и, реално погледнато, това е много удобно прикритие, нали? Лондон е пълен с хора, които разхождат деца в колички. Никой не ги забелязва.

Саша си замълча. Тя усилено чешеше опакото на лявата си ръка, сякаш мястото много я сърбеше. Това беше моментът, за който Фрида й беше говорила. Сякаш беше много отдавна. Бяха репетирали какво трябва да каже.

— Разговаряхме с хора, които познават Фрида или работят с нея — продължи Хусейн. — Вие сте единствената, която има малко дете. Защо не сте на работа?

— Казах ви. Имам проблем с детегледачката.

— Кой се грижеше за детето ви онзи ден?

— Името му е Итън.

— Кой се грижеше за Итън?

— Бавачката му.

— Може ли да поговорим с нея?

— Тя замина.

— Къде замина?

— Върна се у дома. В Полша.

— В Полша. Как се казва?

— Мария.

— Мария коя?

— Не знам.

— Имали сте жена, която се е грижила за детето ви, и не знаете фамилното й име?

— Бях притисната от обстоятелствата — предишната бавачка ни беше напуснала съвсем неочаквано. Срещнах Мария в парка. Каза, че може да поеме работата за известно време. Но ето че сега и тя ни напусна.

— Мария от Полша. Към агенция ли работеше? Имате ли номера на банковата й сметка?

— Плащах й в брой. Знам, че не е редно, но всички го правят.

— Имате ли телефонния й номер?

Саша извади малко листче от джоба на панталона си и го подаде. Хусейн го погледна.

— Може би е използвала телефон с предплатена карта?

— Може би — каза Саша.

— Бащата на Итън ще потвърди ли наемането на детегледачката?

— Ние сме разделени. Грижата за това е оставил основно на мен. Не знае какво точно се случва ден за ден.

— Той е адвокат, нали? Франк Манинг.

— Да.

— С него разговаряли ли сте за приятелката ви Фрида? За правните последици, свързани с нейното поведение?

— Не.

— Мнозина не си дават сметка колко сериозно деяние е възпрепятстването на едно полицейско разследване. Лице, което бъде уличено и осъдено за подобно престъпление, отива в затвора. Осъзнавате ли това?

— Да.

Хусейн се наведе по-близо и хвана Саша за лакътя.

— Знам за вас и Фрида. Знам, че преди години ви е помогнала, за което й дължите благодарност.

Хусейн видя, че по лицето на младата жена се стичаха сълзи. Тя извади салфетка от джоба си и издуха носа си. Хусейн беше толкова близо. Трябваше й още съвсем малко насърчение…

— Това безумно поведение не може повече да продължава — каза Хусейн. — Най-доброто, което можете да направите за приятелката си, е да ни помогнете да я намерим.

Саша тръсна глава.

— Не — отвърна тя с необичайно твърд тон. — Не знам. Не мога да ви помогна.

— Осъзнавате ли какво рискувате? — попита настоятелно Хусейн. — Може да ви пратят в затвора и тогава ще загубите всичко. Ще ви разделят от сина ви.

— Може би ще живее по-добре без мен.

— Г-це Уелс, нима очаквате да повярваме на историята, която ни разказахте? Можем да я проверим.

Саша изтри лицето си със салфетката.

— Казах ви всичко, което знам. Проверете каквото желаете.

— Добре — каза Хусейн. — Ще проверим всичко отначало. С повече подробности. А после още веднъж. Имаме достатъчно време.

След като Хусейн и Брайънт си тръгнаха, Саша се качи до стаята на Итън. Той спеше. Тя се надвеси над него, както правеше винаги, за да провери дали диша. Понякога беше толкова неспокойна, че го събуждаше, за да бъде съвсем сигурна, но сега той помръдна леко и тихо изскимтя. Саша се спусна надолу по стълбите, взе един телефон и излезе в малкия испански двор в задната част на къщата. Тя набра един номер и чу характерното прищракване.

— Фрида?

— Слушам те, Саша.

— От полицията идваха у дома.

— Много съжалявам.

— Всичко е наред. Повторих им онова, което се разбрахме да им кажа.

— Нямам предвид това. Изложих те на риск. Изложих Итън на риск.

— Ти ме спаси, спаси и него.

— Всичко това скоро ще приключи — каза Фрида. — Както за теб, така и за мен.

— В известен смисъл точно затова ти се обаждам. Трябва да ти кажа нещо.

— Какво е то?

— Не мога да ти го кажа по телефона. Трябва да разговаряме на четири очи.

— Моментът не е много подходящ.

— Непременно трябва да те видя.

Фрида помълча за момент.

— Добре. Къде?

— Има едно заведение на Стоук Нюингтън Чърч Стрийт. Казва се „Черно кафе“. Да се срещнем там в десет и половина утре сутринта?

— Ще има ли кой да гледа Итън?

— Франк ще дойде днес следобед. Може би ще има възможност да го вземе. Или пък аз ще го взема със себе си. Той ще се зарадва да те види.

— Значи отношенията ви с Франк са се подобрили?

— Опитвам се да го накарам да бъде по-всеотдаен.

Рано на следващата сутрин Фрида се качи на влака за Долстън и в девет и половина, един час преди уговорената среща със Саша, тя вече беше на Стоук Нюингтън Чърч Стрийт. На улицата имаше многобройни кафенета. Фрида мина покрай „Черно кафе“, после пресече и се отправи към друго кафене, на около трийсет ярда по-далеч. Тя седна край прозореца и си поръча чаша черно кафе. В заведението имаше купчина вестници за клиентите, Фрида взе един и го разтвори на масата пред себе си. Но не се зачете, а впери поглед в улицата. В един предишен живот тя и Санди често ходеха на ресторант, където се забавляваха, опитвайки се да познаят какви истории и проблеми се крият зад хората на другите маси и защо да предпочели да дойдат точно там. Сега, наблюдавайки минувачите по Стоук Нюингтън Чърч Стрийт, на Фрида й хрумна да се позабавлява, като ги гледа какво правят в един забързан делничен ден. Тя видя малки групи от майки, някои от които бутаха колички, да се връщат, след като бяха завели на училище по-големите си деца. Една старица с проходилка едва-едва се движеше по тротоара. По едно време проходилката й заседна на мястото, където къса алея пресичаше тротоара. С големи усилия жената се мъчеше да накара колелетата да минат през ръба, но те не се помръдваха. На Фрида й беше трудно просто да седи и да я гледа. Накрая две момчета, вероятно ученици, й помогнаха да преодолее малкото препятствие.

Непосредствено до „Черно кафе" имаше автобусна спирка, където чакаха хора. Две възрастни жени, едната с пазарска чанта на колелца. Млада жена, която нетърпеливо поглеждаше часовника си, очевидно закъсняваща за работа. Млад мъж на около трийсет, с авиаторско яке, дънки и слушалки на главата. Трима тийнейджъри — две момчета и едно момиче. Момичето, изглежда, беше сестра на едното момче. Двойка мъж и жена на средна възраст, които стояха един до друг, без да си говорят. Мъжът ровеше в телефона си, а жената изглеждаше ядосана.

Автобусът дойде и закри опашката от хора. Когато потегли, двете възрастни жени ги нямаше. Другата жена все още гледаше часовника си. Възрастен мъж и възрастна жена застанаха поотделно на опашката до две тийнейджърки. На спирката пристигна поредният автобус и след малко тръгна. Младата жена се беше качила. Фрида почувства абсурдно облекчение. Двете момчета и момичето също ги нямаше. Но мъжът със слушалките все още беше там. Изредиха се още няколко автобуса. Фрида си представи, че опашката от хора е някакъв жив организъм — постоянно съществуващ и постоянно променящ съставните си части, мутиращ, свиващ се, разпускащ се. Но младият мъж със слушалките продължаваше да стои там.

Фрида си поръча още една чаша кафе. На отсрещната страна на улицата, малко по-надолу, една кола беше паркирана на жълтата линия. Слънцето блестеше в прозорците й и тя не можеше да види дали вътре имаше някого. Погледна часовника си. Беше десет и петнайсет. Видя познатата електрикова униформа на един пътен полицай и прикова погледа си в него, докато той с надежда се приближаваше към спрялата кола. И как иначе — нали на пътните полицаи им се плаща според броя на заловените нарушители. Той се наведе към колата. Очевидно разговаряше с някого. После продължи нататък, без да предприеме нищо. На спирката отсреща спря автобус, а след това потегли. Мъжът със слушалките все още стоеше на мястото си. И макар да не беше облечен с униформа като пътния полицай, присъствието му едва ли би могло да бъде по-очебийно.

Една млада сервитьорка донесе кафето на Фрида.

— Тук има ли тоалетна? — попита Фрида.

— През онази врата — посочи жената към задната част на заведението.

Фрида се отправи натам и влезе през вратата. Точно насреща беше вратата на тоалетната. Вдясно имаше друга врата, която водеше към склад, пълен с кашони и метални кутии. Вляво беше аварийният изход. Тя бутна вратата и излезе на малка уличка. Тръгна по нея, отдалечавайки се от Стоук Нюингтън Чърч Стрийт. След две-три преки продължи покрай познатите перила и след малко се озова на входната алея на парка „Клисолд“. Надяваше се хората да са престанали да търсят „мистериозната героиня“.

Без да се замисля, Фрида прекоси парка и излезе през изхода от противоположния му край, в южна посока към реката. За известно време съзнанието й беше замъглено, а след това бавно започна да се прояснява. Значи бяха притиснали Саша. Опита се да не мисли за това, но си даде сметка, че за всичко беше отговорна тя, така че беше длъжна да мисли. Представи си как полицаите са разпитвали Саша, как са я заплашили със съдебно преследване и че ще й отнемат Итън. Да изгуби сина си, след като вече беше изгубила партньора си. После си представи как Саша й се обажда по телефона и какво й е струвало да подмами приятелката си да падне в клопката. Приятелка. Дори само беззвучното произнасяне на тази дума я накара да изпита остро чувство на вина. Това ли причиняваше тя на приятелите си?

Неусетно Фрида се озова на Блекфрайърския мост и се загледа във водите на Темза. Отдолу се зададе дълга открита лодка. На палубата й се веселяха група хора и някои й помахаха с ръка, а един от тях й извика нещо, което тя не разбра. На разстояние от групата стоеше самотна тъмнокоса жена без питие, опряла двете си ръце в парапета. Изведнъж тя погледна нагоре и видя Фрида и за части от секундата двете като че ли се разпознаха, но в следващия миг лодката вече се беше отдалечила, а с нея изчезна и мимолетното усещане.

Фрида извади телефона си. Той вече беше разпознаваем и щеше да отведе хора при нея. Тя протегна ръката си над перилата и го пусна. Телефонът падна във водата с лек плясък, който тя видя, но не чу. Фрида заби поглед надолу и неочаквано се замисли за Санди. Това беше реката, която го беше повлякла на дъното си и после отново го беше изхвърлила на повърхността. За пръв път си представи чисто физически как тялото му се беше носило по водата, подхвърляно от вълните, издигащо се нагоре при прилива, потъващо надолу при отлива, сякаш реката го беше вдишвала и издишвала.

Когато Фрида се прибра в квартирата, от кухнята се чуваха гласове. Тя надникна през вратата. Илеана и Мира седяха край кухненската маса. Въпреки че беше още рано, те пиеха червено вино от големи стъклени чаши, а в една картонена кутия имаше остатъци от пица.

— Има останала за теб — каза Мира. — А също и малко вино.

Илеана наля в една чаша остатъка от виното. То зашумя и образува мехурчета, все едно беше кока-кола. Фрида отпи една глътка. И вкусът му беше малко като на кока-кола. Мира я погледна одобрително.

— Косата ти е хубава — каза тя. — Също така ти изморена.

— Благодаря — отвърна Фрида.

— Не, не — запротестира Илеана. — Яж пица, пийни вино, после ще спиш.

— Ще си направя чай.

— Чаят се е свършил. А млякото не хубаво. — Илеана сбърчи нос с отвращение.

— Ще отида да купя — каза Фрида. — Нещо друго трябва ли ви?

Оказа се, че имаха нужда от доста неща — толкова много, че Фрида намери отнякъде стар плик за писмо и направи списък.

Пазаруването отне повече време от очакваното. Списъкът беше изненадващо сложен. На два пъти й се наложи да пита човека зад щанда къде се намира съответният продукт. Всеки път той въздъхваше. Сваляше си слушалките и старателно обикаляше из магазина. Веднъж трябваше да се качи на един стол, после му се наложи да потърси в склада. Накрая Фрида приключи и излезе от магазина. Беше късен следобед, слънчев и топъл. Но единственото, което искаше, беше да си легне в леглото с чаша чай. Нямаше да спи — сънят едва ли щеше да я навести. Но се нуждаеше от тишина и покой, за да осмисли случилото се през деня.

Изведнъж някой я сръчка и тя се озърна. Беше Мира. Фрида толкова се изненада, че не знаеше какво да каже.

— Лошо — каза Мира. — Там полиция.

— Къде?

— В квартира.

На Фрида все още й беше трудно да говори.

— Тогава ти как дойде?

Мира дишаше тежко. Фрида не можеше да определи дали това се дължеше на физическото усилие, или на стреса от цялата ситуация.

— Илеана отворила вратата. Аз чула, отишла в стаята, излязла през прозореца. Грабнала някои твои неща донесе на теб. Не много, нямала време.

Тя подаде на Фрида найлонов плик. Беше лек, едва ли вътре имаше кой знае какво.

— Ето и това. — Мира бръкна в джоба си и измъкна пачка банкноти. — Твои са.

— Благодаря ти. Но как ги намери?

— Фрида. Ти държиш парите си зад огледалото.

— Да.

— Аз намерила ги там.

— О! — Фрида погледна към банкнотите, после отново към Мира. — Благодаря ти — промълви тя. — Много ти благодаря.

Мира хвърли поглед на пазарската чанта, която Фрида държеше.

— Ти задържиш храната? Няма проблем.

Фрида поклати глава и й подаде чантата.

— Квартира сега не добра — каза Мира. — Трябва отидеш на друго място.

— Да.

Мира взе свободната ръка на Фрида, но не за да я стисне за довиждане, а по-скоро за да я задържи. Вдигна нагоре ръкава на ризата й, извади химикалка от джоба си, натисна я в гърдите си и започна да пише нещо под лакътя й. Фрида видя, че е телефонен номер.

— Обади ни се — каза Мира.

— Някой път.

— Късмет и от двете ни.

— Благодаря. Ще се справите ли с полицията?

Мира вдигна нагоре чантата с продуктите.

— Няма проблем. Аз ходила да пазарувам.

25

Фрида вървеше бързо, със слънчеви очила на очите и изправена глава, но се движеше без посока. Полицията я беше чакала в кафенето и я беше проследила до квартирата й; една по една вратите пред нея се затваряха, светът й ставаше все по-тесен. За миг си помисли да се обади отново на Джоузеф, но вече нямаше телефон, а и той беше направил достатъчно за нея; освен това вече не й се ходеше в поредната чужда и самотна квартира.

Фрида продължи да върви из лабиринт от малки улички и занемарени къщи, без да знае къде точно се намира. По едно време спря и надникна в чантата, която Мира й беше дала. Вътре видя кафеварката си, новата си червена пола, която мразеше, две ризи, тъмния панталон, който си беше купила за погребението на Джун Рийв, цялото съдържание на шкафчето си за бельо, бутилката с уиски, която беше почти празна, и тесте карти, които не бяха нейни. Разбира се, все още разполагаше с парите си, но те нямаше да й стигнат задълго. Помисли си за вещите, които бяха останали в квартирата: любимите й туристически обувки, шалът, който Санди й беше подарил, скицникът и моливите, четката за зъби, ключовете от къщата й… Постоя неподвижно за известно време между синьото небе над главата си и горещия асфалт под тънките си подметки, замаяна от безтегловността си. Сякаш беше увиснала във времето и пространството. После събра мислите си и продължи.

Час и половина по-късно Фрида потропа на сивата входна врата, отдръпна се назад и зачака. Чуха се стъпки и тя свали слънчевите си очила. Вратата се отвори широко и пред нея застана Клои.

— Да? — каза тя любезно. Косата й беше подстригана толкова късо, че изглеждаше като четина, имаше нови пиърсинги и татуировка на рамото. — Какво обичате? — После се намръщи и леко отвори уста. — Мамка му!

— Може ли да вляза?

Клои се пресегна, хвана я за ръката и я дръпна вътре, затръшвайки силно вратата.

Фрида се опита да се усмихне, но устата й сякаш се беше сковала.

— Не знаех къде другаде да отида.

Думите прозвучаха странно и за двете и те постояха, втренчили поглед една в друга, а после Клои бурно прегърна Фрида, притискайки я толкова силно, че едва не я задуши.

— Така се радвам, че си тук — изхлипа Клои, а от очите й се стичаха сълзи.

— Не е за дълго. Само за тази нощ.

— Не говори така.

— Полицията ме издирва.

— Знам. Но няма да успеят да те намерят.

Всичко в тази къща й беше до болка познато, но Фрида се почувства някак странно: да, намираше се в къщата, където неведнъж беше помагала на Оливия да се справи с пълния хаос в живота си и се беше грижила за Клои — но сега беше една изпаднала в немилост жена и този път тя самата се нуждаеше от помощ.

— Подстригала си си косата.

— Да.

— Но въпреки това не си чак толкова неузнаваема.

Двете отидоха в кухнята, в която цареше безпорядък, но за пръв път Фрида не изпита никакво желание да я почисти и подреди. Тя вдигна една сламена шапка и една ябълка от седалката на един стол и се отпусна в него.

— Къде е Оливия?

— Излезе да пийне нещо с новия си приятел. — Клои изсумтя пренебрежително. — Каза, че ще се прибере за вечеря.

— Не мога да се покажа пред приятеля й.

— Остави на мен. Да пийнем по чаша уиски.

— Още няма шест часът.

— Да ти приготвя нещо. Бъркани яйца? Или препечен сандвич със сирене? Купих си един от онези тостери. Ако искаш, мога да ти го направя с домати и туршия. Или първо ще си вземеш вана — искаш ли? Мога да ти приготвя ваната, а ти постой тук. Само ми кажи какво да направя и аз ще го направя.

— Само чаша чай. Трябва да направя някои планове.

— Чай. А после ще ми кажеш какво става — или може би не искаш? Ако не искаш, аз, разбира се, няма да настоявам, но ето какво искам да ти кажа. Знам, че не си убила Санди, защото ти не би убила никого, особено ако това е мъжът, когото толкова много си обичала — освен ако… Наясно съм, че често пъти хората убиват онези, които най-много обичат. Както и да е, аз знам, че дори и да си го убила, не би се укрила. Познавам те — винаги се изправяш с лице към истината. Но ако си убила Санди… — Клои забеляза изражението на Фрида и млъкна. — Ето ти чая — подаде й тя чашата.

— Благодаря.

— Бисквита?

— Само чай.

— Добре.

— А после ще трябва да ми заемеш някои дрехи.

— Трудна задача. Мога да ти предложа мърлявите си черни дрехи в стил „готика“ или тези на мама в стил „пияна балерина“, или „отчаяна дива“.

— Нещо ненатрапчиво.

— Ще видя какво мога да направя. Иска ми се да те докосна, за да се уверя, че си истинска.

Фрида протегна длан и Клои я сграбчи.

— Истинска съм — каза тя, все едно искаше да увери себе си.

Фрида изпи много бавно чая си, после си наля още една чаша. Слънцето надничаше през големите мръсни прозорци и огряваше плочките на пода. Чуваше се как Клои търчи нагоре-надолу по стълбите, затръшвайки вратите на стаите. Накрая влезе отново в кухнята.

— Оставих купчина дрехи в стаята за гости — каза тя. — Можеш да отидеш и да си избереш. Може би няма да ти харесат. Боя се, че стаята е доста разхвърляна. Мама е струпала там разни неща.

— Всичко е наред.

— Направи ли си плановете?

— Първо ще си взема душ, ако нямаш нищо против, а след това ще изляза. По-късно ще се прибера.

— Но ти току-що дойде. Ами ако не се върнеш?

— Ще се върна.

— А ако някой те види?

— Ще направя всичко възможно никой да не ме види.

— Искам да дойда с теб.

— Не, изложих на риск твърде много хора.

— Не ме е грижа.

— Но мен ме е грижа.

Клои впери поглед в нея, дъвчейки долната си устна.

— Може ли да ти задам един въпрос?

— Да.

— И ще ми отговориш честно?

Фрида се поколеба.

— Да — отвърна тя накрая.

— Ако аз бях на твое място, а ти на мое, какво би направила?

— Искрено се надявам това никога да не се случи.

— Но би направила нещо, нали? Нима вярваш, че ти можеш да помагаш на другите хора, но на теб никой не трябва да помага?

— Не, не вярвам. — Фрида си помисли за Мира и Илеана, които бяха рискували себе си, за да й помогнат — една непозната, за която не знаеха нищо. Ако не бяха те, сега щеше да бъде в ареста.

— И така, смятам да ти помогна. Дори и да кажеш „не“, аз пак ще те последвам. Не ме гледай така. Наистина ще го направя! Няма да те пусна да излезеш сама.

За момент Фрида сложи длан на очите си, мислейки усилено, а после каза:

— Добре. Ще си взема душ набързо, ще се преоблека и след това ще излезем.

— Къде ще отидем?

— Трябва да си взема едно нещо.

— Не ми се вижда трудно.

— За съжаление, има един проблем.

Фрида се съблече, но тъкмо когато се канеше да влезе под душа, видя телефонния номер, който Мира беше надраскала на ръката й под лакътя. За момент си помисли, че просто трябва да го изтрие, но нещо я спря. Тя се уви с една хавлиена кърпа, отиде отново в гостната, намери лист и химикалка и го записа.

След като си взе душ, Фрида измъкна от купчината дрехи, която Клои беше оставила, черен панталон с висока талия и широки крачоли, старите обувки Ог Майепз на Клои и бяла блуза с прозрачни ръкави и множество малки копчета, в чиито гънки още се усещаше слабото ухание на парфюм. Определено бяха по-добри от дрехите на „Карла“. Тя прокара пръсти през мократа си коса с остри кичурчета, после я уви с пъстър шал, сложи си слънчевите очила и слезе на долния етаж, където я чакаше Клои, изгаряща от нетърпение.

— Е, къде отиваме?

— В „Складовете“. Трябва да намеря нещо.

— Няма ли да съобщят за теб?

— Докато дойде полиция, вече ще сме си тръгнали.

— Имаш ли ключове?

— Не.

— Но… — Клои се спря. — А, ясно. Това е направо страхотно. Как точно смяташ да действаме?

— Когато бях там за последно, един от прозорците беше със счупено резе повече от година.

— Значи ще влезем през него.

— Аз ще вляза през него. А ти ще пазиш да не дойде някой.

— Това е доста скучно.

— Нямаме голям избор.

Те взеха наземната железница до „Кентиш Таун Уест“ в Камдън и почти през целия път мълчаха.

— Това свързано ли е със Санди? — наруши мълчанието Клои.

— Разбира се.

— Как по-точно?

— Все още не знам.

— Но ще разбереш, нали? — попита настоятелно Клои със смесица от увереност и несигурност. — Нали?

— Надявам се.

— И тогава ще можеш спокойно да се завърнеш вкъщи.

— Такъв е планът ми.

Те се отдалечиха от метростанцията и тръгнаха по Принс ъв Уелс Роуд към квартал Чок Фарм.

— И все пак, ти къде беше досега? — попита Клои.

— На места, където хората отиват, когато не искат да бъдат намерени.

Клои хвана ръката й и я стисна.

— Много се радвам, че вече не си там, където и да е било това.

— Кажи ми как са нещата при теб.

— При мен? Е, в сравнение с теб при мен няма нищо интересно. А и не е минало кой знае колко време, откакто ти изчезна. — Клои изрече това така, сякаш Фрида беше изчезнала с магическа пръчка. — Всичко си е както преди. Харесва ми курса, който карам, въпреки че мама ми е много сърдита.

— Все още ли?

— Тя ще бъде разочарована от мен до края на живота си. Вместо да има дъщеря лекар, тя ще има дъщеря дърводелец.

— На мен ми звучи добре.

— А що се отнася до баща ми… — Клои врътна очи многозначително.

Тя продължи да разказва: за курса по дърводелство, за колежа, за практическото й обучение в една схлупена работилница в Уолтъмстоу, където мъжете трудно я приемаха и не знаеха как точно да се държат с нея, за Джак и за това колко доволна беше, че бяха прекратили връзката си — докато изричаше тези думи, гласът й стана писклив и затрепери. През това време Фрида слушаше разсеяно, впрегнала сетивата си, за да може да реагира на всяко нещо, което би й се сторило подозрително. За по-голяма сигурност беше избрала един обходен маршрут.

Накрая те се озоваха пред входа на сградата, която се намираше встрани от пътя и имаше внушителен и недостъпен вид. Фрида поведе Клои по страничната алея, където бяха кофите за смет, след което двете заобиколиха и минаха от задната страна на „Складовете“. Вдигайки поглед към околните къщи, Фрида забеляза колко много прозорци имаха. За миг й се стори, че зад един от тях вижда лице; примигна и отново се взря — беше глинена саксия, поставена на перваза. Но в къщата отляво действително имаше човек: една жена поливаше растенията в градинската оранжерия, като се движеше, без да бърза, в остъкленото пространство. Фрида се подвоуми дали да не дойде по-късно — но тогава щеше да има други хора, от които да се притеснява. Най-добре беше да приключи още сега.

— Ето това е прозорецът. — Фрида пристъпи напред и се опита да го повдигне нагоре, но той не се помръдна. Опря дланите си в рамката и силно я натисна. Нищо. През стъклото се виждаше коридорът, а в дъното му беше вратата на нейния кабинет. — Може би Паз се е погрижила да поправят резето — каза тя.

— Тук има ли сигнална аларма?

— Знам шифъра, така че ще мога да я изключа. Освен това, ако Рубен си е тръгнал последен, има голяма вероятност да е забравил да я включи, както често му се случва.

— Ето сега ни трябва Джоузеф. Той щеше да измисли начин да се влезе.

— В момента ни трябва лост.

— Е, не нося лост с мен. Трябваше да си взема чантата с инструментите. Какво ще кажеш за онова разклатено паве?

— Не съм много сигурна дали трябва…

И преди Фрида да успее да довърши изречението, Клои се наведе, вдигна павето и със силно движение го хвърли към прозореца. Отначало по стъклото се образува мрежа от пукнатини, а в следващия миг, като на забавен кадър, стъклото се разпиля и пред очите им зейна назъбен отвор.

Фрида не можа да измисли какво да каже, а и нямаше време. Тя махна някои от по-големите късове стъкло, след което си свали шала и с него успя да извади счупените стъкла от долната част на рамката. Сега и двете ясно чуха пиукането на алармата, което скоро щеше да се превърне в пронизителен вой.

Фрида се повдигна и прекрачи през прозореца. Погледът й улови развълнуваното и изплашено лице на Клои, пламтящите й очи, подобната й на четина коса.

— Иди до главния вход и ме чакай там, но се прикрий. Достатъчно ми помогна. Повече от достатъчно.

Жената продължаваше да полива растенията в оранжерията си. На горния етаж на съседната къща светна лампа, въпреки че небето все още беше сребристосиньо. Фрида тръгна бързо по коридора до мястото под стълбището, където беше аларменото устройство. Въведе шифъра, но пиукането продължаваше. Тя опита отново, като този път натискаше по-бавно бутоните, уверявайки се, че въвежда правилната комбинация. Но червената светлина не се промени в зелена. Може би шифърът беше сменен или тя го беше запаметила погрешно. И както очакваше, предупредителното пиукане накрая се превърна в оглушителен вой, който се вряза в мозъка й и едва не проби тъпанчетата й.

Фрида се върна обратно по коридора — без да тича, удивително спокойна и с равномерен пулс — и влезе в кабинета си. Сякаш никога не си беше тръгвала. Всичко беше на мястото си: книгите по рафтовете, кутията със салфетки на ниската масичка, химикалките в керамичната чаша над черния луксозен бележник. Тя издърпа най-долното чекмедже на бюрото си. Както и очакваше, черната найлонова торба си беше там, хлабаво завързана. Фрида я извади, при което предметите в нея се разместиха и изтракаха, бутна обратно чекмеджето и излезе, затваряйки вратата след себе си. След това прекрачи през счупения прозорец и излезе навън. В околните къщи вече светеха доста лампи. Един човек стоеше в градината си и, сложил длан над очите си, се мъчеше да се ориентира откъде идваха шумът и раздвижването.

Фрида пое по страничната алея и стигна до главния вход, където Клои я чакаше, долепена до стената, скрита зад един рододендрон, чиито пурпурни цветове вече прецъфтяваха. Лицето й беше сковано от страх.

— Сменили са шифъра. Да вървим. — Тя хвана Клои за ръката и я изведе на пътя. Двете се обърнаха и тръгнаха в обратната посока, криволичейки по малки квартални улички. Зад тях алармата пищеше пронизително. Обувките тежаха на краката на Фрида. Вратът я смъдеше и когато попипа мястото с пръсти, те се изцапаха с кръв.

— Ами полицията? — попита Клои.

— Алармата не е свързана с полицейския участък. Често звъни по погрешка.

— Взе ли това, което търсеше? — попита Клои след кратко мълчание. Гласът й беше дрезгав.

— Да.

— Значи нещата ще се оправят.

— Ще видим.

Клои влезе вкъщи първа, за да провери дали Оливия е сама. Фрида я последва. Когато Оливия я видя, избухна в силен плач, все едно някой беше натиснал копче отзад на врата й. Тя продължи да ридае, от време на време издаваше възклицания, размахваше ръце във въздуха. По бузите й се стичаше черен туш. Оливия отвори хладилника със замах и извади бутилка бяло вино, въпреки че на масата вече имаше отворена бутилка.

Фрида седна до кухненската маса. Все още се чувстваше необичайно спокойна, далеч от всичко, случващо се около нея. Клои приготви за всички бъркани яйца. Оливия не спираше да пие — от своята чаша, от чашата на Фрида, от тази на Клои, говореше и задаваше въпроси, на които Фрида не отговаряше. Черната торба беше до краката й. Замисли се за последния път, когато беше видяла Санди. Той я беше хвърлил по нея. Хубавото му лице беше изкривено от ярост, устата му крещеше нещо. Но какво беше казал? Тя не можа да си спомни. Трябвало е повече да внимава, преди да стане твърде късно.

Фрида вдигна от леглото купчинки от дрехи, книги, фотоалбуми и постла чисти чаршафи. Взе си повторно душ и облече нощницата, която Оливия й беше дала — бяла, с дантела около врата, като на героиня от мелодрама. След това изсипа на пода съдържанието на черната торба. Шише с шампоан, което беше почти празно, се търкулна на килима.

Тя се зае да разгледа нещата едно по едно, започвайки с дрехите. Имаше малко бельо, тънка синя риза, чифт сиви панталони, стар плетен пуловер с пъстри цветове. Широка медна гривна. Малък комплект шах за пътуване. Скицник — тя го отвори и видя рисунки, които беше рисувала толкова отдавна: смокиново дърво, което беше израснало от пукнатина на паважа до дома й, мост над канала, лицето на Санди, недовършено… Лосион за тяло. Две книги. Балсам за устни. Зелена купа, която тя му беше подарила и той й я връщаше, увита във вестник — Фрида се учуди, че не се беше счупила. Кухненска престилка, която той й беше купил. Четка за коса. Четка за зъби. Бележник с метални скоби, който беше изпълнила с бележки, докато се готвеше за лекция на тема „самонараняване“. Нейна снимка, която Санди й беше направил и която винаги носеше в портфейла си. Тя я обърна и я сложи с лицето надолу. Зарядно устройство за телефон. Пакетче семена от диворастящи растения. Гел за ръце. Малка кутия с въглени за рисуване, счупени на парчета. Пет картички от галерията за съвременно изкуство „Тейт Модърн“. Фрида им хвърли любопитен поглед: на една от тях беше нарисувана с размазани бои жена, която гледаше през отворен прозорец; спокойствие и тишина. Тя тръсна торбата и чу как нещо издрънча. Бръкна вътре и извади чифт обеци и ламиниран бадж, който сигурно беше носила на някаква конференция.

Фрида седна на пети и огледа предметите. Доколкото можеше да прецени, сред тях нямаше такива, които да будят подозрение. Това бяха просто останки от една връзка, която беше приключила: щастливи спомени, които сега й навяваха само тъга.

26

— И така, какво казаха Софи и Крис за това място? — попита Хусейн. Двамата е Брайънт пътуваха с колата по Ню Кент Роуд в прохладното утро. Магазините отваряха металните си щори, от бусовете за доставка разтоварваха кашони със стока.

Брайънт сви рамене.

— Получили анонимно обаждане, че тя е там. Но, изглежда, е поредната заблуда. В къщата живеят две източноевропейки, а от Фрида няма и следа. Това е всичко.

Той подкара колата по една странична улица и след малко паркира пред „Такстед Хаус“. Двамата слязоха; Брайънт изплю дъвката и намести панталоните си, а после се огледа.

— Ето там — посочи той към една врата на партерния етаж.

— Добре.

Хусейн тръгна напред и след малко натисна входния звънец, който явно не работеше, а после потропа силно с чукчето. Вратата, прикрепена с верига, се открехна леко и се показа полускрито лице.

— Да?

— Аз съм главен криминален инспектор Хусейн. — Тя показа служебната си карта. — А това е моят колега, детектив Брайънт. Може ли да влезем?

— Защо?

— Бихме искали да отговорите на някои въпроси.

— Вече отговорихме.

— Онова е било предварителен разпит. Сега бихме искали отново да отговорите на същите въпроси.

Лицето изчезна. Отзад се чу друг глас, вратата се затвори, освободиха веригата и вратата отново се отвори. На прага застанаха две жени. Едната беше висока, с кестенява коса, черни очи и дебели вежди. Другата беше по-дребна, с гъста перхидролено руса коса и сини сенки за очи. И двете стояха със скръстени на гърдите ръце — явен израз на съпротива.

— Какви въпроси? — попита тъмнокосата.

— Както нашите колеги вече са ви обяснили, издирваме една жена. — Хусейн почака за момент, но лицата и на двете останаха непроницаеми. — Имаме основания да смятаме, че е пребивавала тук. Името й е Фрида Клайн.

Двете жени мълчаха.

— Вероятно е използвала друго име — продължи Хусейн.

— Както вече казахме, няма жена — обади се тъмнокосата.

— Може ли да надникнем? — попита Брайънт.

— Няма жена — каза отново тъмнокосата.

— Кой живее тук?

— Ние живеем тук.

— Как са имената ви?

— Защо вие иска да знае?

— В момента водим разследване — каза Брайънт. — Ние задаваме въпроси, а вие отговаряте.

— Аз съм Илеана. — Тя посочи с палец към другата жена. — Тя е Мира. Достатъчно?

— Засега — намеси се Хусейн. — Само вие ли живеете тук?

— Да.

— Колко спални имате? — попита Брайънт.

— Този въпрос с жилищната такса[14] ли е свързан?

— Не. — Хусейн пристъпи навътре в антрето.

— Или съседите ни не харесват хора като нас?

— Както разбрахте, издирваме една жена на име Фрида Клайн. — Тя извади от служебното си куфарче снимката на Фрида и я подържа пред тях. Никоя от двете не посегна да я вземе, само я гледаха безизразно. — Познавате ли я?

— Не.

— Значи никога не сте я виждали?

— Не.

— Издирваме я за разпит във връзка с много сериозно обвинение. Получихме информация, че живее тук или е пребивавала тук.

— Информацията ви е грешна.

Русокосата отпусна ръце край тялото си.

— Ако не вярвате, влезте и вижте сами.

Хусейн и Брайънт отидоха първо в кухнята, където не намериха нищо, освен измити съдове, оставени на мивката да се отцедят, добре зареден хладилник, половин бутилка водка и тесте карти на плота. После влязоха във всяка от стаите. Имаше трета спалня, но тя беше съвсем празна: само едно легло без чаршафи, нощно шкафче и протрито килимче. Нямаше нищо друго.

— Благодаря ви за съдействието — каза любезно Хусейн.

— Ако укривате някаква информация… — започна Брайънт, но Хусейн го хвана леко за ръката.

— Да тръгваме — каза тя. — Отнехме им доста от времето.

— Беше поредното безплодно търсене — каза Хусейн на Карлсън по-късно. — Първо онзи глупав фарс в кафенето, а сега и това.

— Нищо ли не открихте?

— Нищо. Освен ако носенето на грим в седем сутринта или пиенето на водка, или миенето на съдове може да се смята за подозрително.

— Кой е подал сигнала?

— Нямам представа. Може би е, както казаха жените: някой, на когото не му харесва да има за съседи жени от България и Румъния. Как може човек просто да изчезне?

— Трудно.

— Освен ако някой не й помага. — И тя погледна Карлсън изпитателно.

Той я спря с жест.

— Не знам къде е тя, Сара.

— А ако знаеше? Ако имаше представа къде е?

— Убеден съм, че тя трябва да престане да се укрива и да се предаде.

Хусейн стана да си върви, но на вратата се спря.

— Ти наистина ли вярваш, че тя не го е убила?

— Да.

— Като полицай ли говориш или като приятел?

— Има ли разлика?

Но именно като приятел, а не като полицай, привечер Карлсън се отправи към „Такстед Хаус“, паркира през няколко преки и повървя пеша в топлата вечер. Когато потропа на вратата, никой не отговори. Опита се да надникне през отвора на пощенската кутия, но не успя нищо да види. Никъде не светеше, не се чуваше шум.

— Какво желаете? — попита един глас зад него. Той се обърна и видя две жени, едната тъмнокоса, другата русокоса. Те носеха найлонови пликове и Карлсън усети апетитния мирис на китайска храна.

— Името ми е Малкълм Карлсън и се надявам да ми помогнете.

— Вече говорихме с полицията. Те нищо не намерили.

— Аз съм приятел на Фрида.

— Не познаваме никаква Фрида. — Тъмнокосата жена извади ключ от задния си джоб и го превъртя в ключалката. Вратата се отвори в тъмното антре. — Вървете си.

— Я престанете. Знам, че Фрида е била тук, каквото и име да е използвала. Освен това знам, че и Джоузеф е идвал тук.

Те мълчаха, но Карлсън забеляза уплашените погледи, които си размениха.

— Изпратих Джоузеф тук с писмо до Фрида. Исках да я предупредя.

— Вие?

— Да. Моля ви, може ли да вляза за няколко минути?

— Мира? — каза въпросително тъмнокосата. Мира кимна едва забележимо. Двете се отдръпнаха встрани и му направиха път да влезе.

Тримата седнаха край кухненската маса на разкривените, различни по вид столове, и жените махнаха капаците на кутиите с димяща храна. Карлсън забеляза шишето с водка и видя, че е от марката, която Джоузеф си купуваше.

— Гладен ли сте? — попита Илеана.

— Не, благодаря — каза Карлсън, въпреки че изведнъж огладня и устата му се напълни със слюнка от вкусния аромат, който изпълни стаята. — Не искам да ви причиня неприятности и разбирам, че не ми вярвате. Имате право да сте подозрителни. Не очаквам да ми кажете дали Фрида е била тук. Но знаете ли къде е сега? Знаете ли дали е добре?

— Не познаваме никаква Фрида.

— Е, добре, както и да се е наричала.

Мира си взе голяма хапка ориз, полят с гъст червен сос, преглътна и каза дрезгаво:

— Всички питат за тази жена.

— Кой например? Сара Хусейн?

— Тя. Мъжът с нея. Двамата, които идваха преди. А също и онзи мъж.

— Още някой ли е идвал?

— Погледнете. — Илеана нави ръкава си и Карлсън видя червената резка, която се спускаше от лакътя надолу. — Той направил това.

— Кой?

— Мъж.

— Искате да кажете, че тук е идвал някой, който не е полицай, питал е за Фрида и освен това ви е наранил?

— Отначало той бил мил и очарователен. После започнал да удря и да заплашва. Същите заплахи като всички останали — че ще ни изгонят.

— Съжалявам. И не знаете кой е той?

— Просто мъж — повтори Илеана, сякаш всички мъже за нея бяха еднакви.

— Как изглеждаше?

Тя сви рамене.

— Незабележим.

— Незабележим?

Мира се наведе през масата и каза:

— Тя имала предвид „обикновен“.

— Имам предвид незабележим. — Илеана хвърли сърдит поглед към Мира.

— Нито висок, нито нисък — каза Мира. — Нито дебел, нито слаб. Нито грозен, нито хубав. Обикновен.

— Бял?

— Не, не бял.

— Разбирам — каза Карлсън, макар че нищо не разбра. — А цветът на косата му? Какви дрехи носеше?

— Хубаво яке — отвърна замечтано Мира.

— Какъв беше гласът му?

— Съвсем нормален.

— Имаше ли акцент?

Мира го изгледа с учудване.

— Всеки говори с акцент, само че при различните хора е различен.

Карлсън сложи шишето с водка на масата. Джоузеф наля два шота до ръба. Двамата ги надигнаха и изляха парливата течност в гърлата си. Джоузеф отново ги напълни.

Този път Карлсън само отпи от водката.

— Срещнах се с Мира и Илеана.

Джоузеф пресуши чашата си и я остави встрани с леко потракване.

— Е, и?

— Знам, че е била там и че вече е напуснала мястото.

Джоузеф си замълча и впери в Карлсън кротките си кафяви очи.

— Трябва да говоря с нея, Джоузеф — продължи Карлсън. — Мисля, че тя е в опасност. Някой е по петите й.

— Всички са по петите й.

— Знаеш ли къде е?

Джоузеф си наля трета чаша, вдигна я и я повъртя в мазолестите си длани.

— Не — каза той накрая.

— Наистина ли?

— Това е самата истина. — Той сложи ръка на гърдите си. — Не знам къде е.

— Добре. Ако я откриеш, или ако тя се свърже с теб, кажи й, че трябва да говоря с нея. Като приятел.

Джоузеф доби загрижен вид. После кимна на Карлсън в знак на съгласие.

— Благодаря. Е, трябва да тръгвам. Рубен тук ли е?

— Още е в „Складовете“. Занимава се с разчистване.

— Какво разчистване?

— Проблем. Някой е влязъл с взлом. Поправих счупения прозорец, а той остана там, за да приведат всичко в ред.

— Много съжалявам. Обадил ли се е в полицията?

— Не.

Карлсън не се прибра направо вкъщи, а се отби в „Складовете“. Той позвъни на входната врата. Отвори я Паз. Ръкавите й бяха навити нагоре, а косата й беше прибрана назад. Карлсън забеляза, че е нервна и напрегната.

— Чух, че някой е проникнал с взлом.

— Не е нещо особено.

— Кой е? — провикна се един глас и отнякъде се появи Рубен. — Карлсън. Какво те води насам?

— Джоузеф ми каза, че някой е проникнал в „Складовете“.

— Някой е хвърлил паве през прозореца. Това е работа на деца.

— Обади ли се в полицията?

Рубен махна небрежно с ръка.

След малко се зададе Джак Дарган, който се плъзгаше по коридора с парцал в едната ръка и с почистващ препарат в другата. Той се спря мълчаливо до Рубен и Паз.

— На мен можете да кажете — подхвърли Карлсън.

По лицата на тримата се появи едно и също изражение на престорено недоумение.

— Какво? — попита Рубен.

— Била е Фрида, нали?

— Моля?

— Била е Фрида.

— Това е нелепо. Не знам за какво говориш.

Джак прокара длани през косата си с обичайния си жест, така че кичурите й щръкнаха нагоре.

— И аз също не знам. — Той се изсмя предизвикателно.

— Ей, това съм аз — каза Карлсън.

Рубен повдигна вежди.

— Знам. Главен криминален инспектор Карлсън от Лондонската полиция.

— Аз съм ваш приятел.

Рубен подсвирна леко.

— Какво ли би казал шефът ти?

Карлсън повдигна рамене.

— Надявам се той никога да не разбере.

— О, за бога, стига с тези глупости — прекъсна ги остро Паз. — Да, била е Фрида. Искате ли да видите?

— Да видя?

— Елате с мен.

Тя го подкани с жест да отидат до приемната и там включи компютъра. В следващия миг на екрана се появи малко размазана, но до болка позната фигура: Фрида крачеше по коридора към тях. Главата й беше високо вдигната, а лицето й беше напълно спокойно. Тя сякаш гледаше право в него, през него.

— Косата й е много къса — забеляза Карлсън.

— Предполагам, че това е нещо като прикритие — обади се Рубен.

— И така, защо е идвала тук?

— Виждате ли найлоновата торба, която държи?

— Да.

— Ние сме повече от сигурни, че това е торбата, която Санди хвърли по нея, когато се появи пред „Складовете “ — каза Джак. — Вие знаете за това. Той беше много ядосан. Никога преди не го бях виждал такъв.

— Какво има в нея?

— Аз надникнах вътре — каза Паз сякаш се оправдаваше. — След като тя изчезна и полицията я търсеше навсякъде, а медиите тръбяха за случилото се, аз прерових кабинета й, за да се уверя, че няма нищо… — Тя млъкна, повдигна рамене многозначително и врътна очи. — Е, нали се сещате.

— Нищо, което би я уличило?

— Да. Но в торбата имаше само разни дребни неща, нейни вещи, които преди това са били в дома на Санди. Малко дрехи, книги. Нищо необичайно.

— Знаете ли къде е тя сега?

И тримата поклатиха глава.

— Тя явно започва да става неспокойна — обади се Джак.

Карлсън кимна в знак на съгласие.

— Вероятно осъзнава, че времето й изтича.

И — може би защото изрече тези думи на глас, потвърждавайки собствените си страхове — Карлсън отложи прибирането си вкъщи, въпреки че беше накрак от шест сутринта и не беше ял нищо друго, освен стар кроасан в служебната закусвалня. Вместо това той пое в здрача към дома на Саша в Стоук Нюингтън.

27

Тя беше пребледняла, косата й беше на клечки, очите й изглеждаха огромни на слабото й тясно лице. Той забеляза, че тя непрекъснато огъваше дланите си, ноктите й бяха изгризани, а в ъгълчето на устата й имаше херпес. Знаеше, че Фрида винаги се тревожеше за Саша и си спомни, че след раждането на Итън тя беше изпаднала в следродилна депресия, която не беше отзвучала напълно.

— Аз просто искам тя да е добре — промълви Саша, притискайки с длани лицето си.

— Ние всички искаме това.

— Само влоших положението й. Но беше толкова приятно, когато се появи ненадейно. Дори когато тя самата е в беда, прави така, че хората около нея да се чувстват по-спокойни и по-сигурни.

— Знаеш ли къде е тя сега?

— Не. Казах същото и на онази полицайка и това е самата истина. Фрида никога не би ми казала. Опитах се да й се обадя, но тя не отговаря.

— И нямаш никаква представа?

— Дори и да имах, не съм сигурна, че бих ви казала. Но нямам.

— Как изглеждаше тя?

— Добре. Не беше изплашена. Спокойна. Целеустремена. Вие сам знаете каква може да бъде. — Карлсън кимна: той наистина знаеше. — Държеше се прекрасно с Итън, но беше и строга. — Саша се усмихна на спомена. — Ако той се разплачеше, защото много силно иска нещо, Фрида се правеше, че не го чува. Итън непрекъснато пита за нея и за другите деца.

— Какви други деца?

— Едновременно с него се грижеше и за две други малки деца.

— Фрида се е грижила за три деца?

— Да, знам — трудно е да си го представи човек. Родителите са били близки приятели на Санди — мисля, че Ал е работил заедно с него.

— Виж ти! — не престана да се учудва Карлсън. Лека усмивка се появи на устните му. — Непредсказуема както винаги. Знаеш ли имената им?

— Ал и Бриджит. Момент. Нека си помисля. — Тя сбърчи чело. — Презимето й беше италианско. Белучи? Да, да, точно така. Но не знам неговото фамилно име. Защо?

— Те биха могли да знаят нещо.

— Всичко наред ли ще бъде с нея?

Карлсън погледна към сплетените й пръсти. В този миг входният звънец иззвъня.

— Това сигурно е Франк — каза Саша. — Дошъл е да върне едни дрехи на Итън. — Тя сложи косата си зад ушите.

Карлсън се изправи, когато Франк влезе в стаята. Те се познаваха бегло и не се бяха виждали след раздялата им със Саша, но Франк стисна приятелски ръката му и попита за децата му, като дори ги назова по имена. Двамата си тръгнаха заедно.

— Да пийнем ли по нещо? — предложи Франк, когато излязоха навън.

Карлсън погледна часовника си. Все още нямаше девет.

— Двама мъже, които няма при кого да се приберат — каза Франк.

— Звучи доста тъжно.

— Има едно заведение в края на улицата.

Карлсън не можа да измисли причина, поради която да откаже. И това също му се стори тъжно.

Франк се приближи към масата с две чаши бира и две пакетчета чипс.

— Гледате ме с вашия изучаващ поглед на детектив — подхвърли той.

Карлсън поклати глава.

— По-скоро се оглеждам във вас като в огледало. Само дето човекът отсреща е малко по-млад и носи много по-хубав костюм.

Франк огледа скъпия си костюм на фино райе и бялата си риза с отворена яка, все едно ги виждаше за пръв път.

— Днес имах съдебно дело. Това е нещо като униформа.

— Спечелихте ли делото?

— Не бих го нарекъл „победа“. Обвинението не представи важна улика, а главният им свидетел не се яви. Съдията нареди на съдебните заседатели да признаят обвиняемия за невинен.

— Чувал съм, че сте добър адвокат — каза Карлсън.

— Подозирам, че сега следва „но“.

— Не е „но“, а „и“.

Франк отвори двете пакетчета с чипс.

— Не ви разбирам.

— Отнася се за Фрида. Искам да ви питам нещо.

— О! — Франк улови втренчения поглед на Карлсън. — Преди да продължите, предполагам знаете, че известно време й бях много ядосан.

— Да, чух за това.

— Обвиних я за раздялата ни със Саша. — Той тъжно повдигна рамене. — Може би така ми е било по-лесно, отколкото да обвиня себе си.

— Предполагам. Още ли сте й сърдит?

— Не чак толкова. Винаги е била приятелка на Саша — най-добрата — и е човек, когото би желал да имаш за приятел, нали? Някой, който да е до теб в добро и в лошо.

— Тя е точно такъв човек — каза Карлсън.

— Сега разбирам, че тя се е показала като истинска приятелка на Саша. Била е убедена, че Саша трябва да ме напусне. Може би е била права. Въпреки че… — Той млъкна и разтри лицето си с длани. — Какво искахте да ме питате във връзка с Фрида?

— Никога не съм бил съвсем наясно какво да мисля за нещата, които върши. Посещавал съм я в предварителния арест, посещавал съм я в спешното отделение, но този път е нещо различно. Не вярвам, че ще свърши добре. Но както и да свърши, тя ще има нужда от помощ.

— Тя има приятели — каза Франк.

— Верни приятели. Но това, от което действително ще има нужда, е добър адвокат.

— Доколкото знам, тя има адвокат.

— Да, адвокат, който пледира в по-низши инстанции — Таня Хопкинс. Двете с Фрида имаха известни различия.

Франк кимна с глава.

— Работата на адвоката е да казва истината. Често пъти клиентът не желае да я чуе.

— Това не се отнася за Фрида.

— Предполагам, че е така.

— Именно това е проблемът на Фрида. Тя не иска просто да бъде оневинена. Тя иска да се разкрие истината.

Франк се усмихна.

— Съдебната зала не е място за психотерапия. Там се водят битки, има победители и победени.

— И така, какво мислите за моето предложение?

Франк отпи голяма глътка бира.

— Не знам. Както ви е известно, полицаите не обичат да ги правят на глупаци. Факт е, че познавах жертвата и че съм бившият партньор на една от най-близките приятелки на заподозряната. Но ще направя всичко, което мога. Просто ме дръжте в течение. Ето, заповядайте. — Той извади визитна картичка от портфейла си и я подаде на Карлсън. — Ако престане да се укрива и се предаде, с удоволствие ще разговарям с нея. Макар че тя може би няма да иска да говори с мен.

Настъпи пауза. Двамата мъже отпиваха от бирата си и си хапваха чипс.

— Фрида се е грижила за Итън известно време — наруши мълчанието Франк.

— Да. Вие не знаехте ли?

— Какво?! Разбира се, че не. Саша ми каза едва по-късно, когато полицаите станали подозрителни. Фрида беше преустановила грижите за Итън и си беше тръгнала, а Саша беше съсипана. Ако бях разбрал навреме, щях веднага да се обадя в полицията. Аз съм адвокат, за бога. Щяха да ми отнемат адвокатските права, ако знаех и си бях мълчал. Е, Саша никога не би ми проговорила отново. Въпреки че смятам, че в случая е направила голяма грешка — както и Фрида.

— Сега в добри отношения ли сте със Саша? — попита Карлсън с известно неудобство.

Франк го изгледа втренчено, после зарея поглед нанякъде.

— В добри отношения? — повтори като ехо той. — Това звучи по-скоро делово. Как стигнахме до тази нелепа ситуация? Да бъда в добри отношения с жената, която обичах и която е майка на сина ми. Когато срещнах Саша, не можах да повярвам на късмета си. — Той говореше замечтано и сякаш на себе си. — Тя е толкова красива и аз изпитах желание да я закрилям. Това е жена, която има нужда някой да бди над нея. Когато живеехме заедно, имаше моменти, в които се чувствах като в кошмар. Сякаш наблюдавах ужасен инцидент, който се случваше бавно, а аз не можех да направя нищо, за да го спра. Понякога си мисля, че се постарах да дам всичко от себе си, но без резултат.

Двамата мъже излязоха заедно от заведението. Франк протега ръка за довиждане.

— Е, какъв е планът ви? — попита той Карлсън.

— Не знам. Ще чакам. Ще направя каквото мога, за да помогна.

— А какъв, според вас, е планът на Фрида?

Карлсън махна безпомощно с ръка.

— Знаете ли? През всичките тези години, откакто познавам Фрида, никога не съм знаел какво възнамерява да прави. А след като го направи, много често не разбирам защо го е направила. Влязла е с взлом в „Складовете“. Това е клиниката, в която работи.

— Защо?

— Не знам. За нещо, свързано със Санди, но не знам какво точно.

Франк сбърчи чело.

— Проникване с взлом. Излагане дете на риск. Това няма да се хареса в съда — подчерта авторитетно той.

— Не мисля, че това ще стигне до съда — отвърна Карлсън, тръгвайки към колата си. — Нещо ще се случи.

— Какво ще се случи?

— Не нарушавате ли първото правило на адвоката?

Франк повдигна вежди озадачено.

— И кое е то?

— Никога не задавай въпрос, на който не знаеш отговора. Благодаря за питието, Франк.

Вече беше капнал от умора, очите го смъдяха, но знаеше, че скоро няма да легне да спи. Не му се прибираше в празния апартамент, където щеше да лежи буден и да се пита къде ли може да е Фрида и как би могъл да я намери. Замисли се за това, което беше казала Саша, и докато вървеше към колата, извади телефона от джоба си и потърси в Гугъл „Бриджит Белучи“; след по-малко от минута вече имаше имейл адреса й. Написа й съобщение, в което обясни, че е приятел на Фрида и че ще бъде признателен, ако може да разговаря с нея и Ал възможно най-скоро и при пълна поверителност. Почти веднага получи отговор. „Защо не още сега?“, се казваше в него, като беше посочен адрес.

Карлсън погледна часовника си. Беше десет и десет, а Бриджит и Ал живееха в Стокуел. Но той се качи в колата, зададе адреса в навигационната система и потегли.

Той рядко беше виждал толкова нехармонична двойка като Бриджит и Ал: тя — тъмнокоса и витална, с матова кожа и италиански маниери; той — с пясъчноруса коса, тънък и слаб, със суховато чувство за самоирония, чистокръвен англичанин. Карлсън седеше в кухнята им и пиеше чай. С удоволствие би пийнал уиски, но по-късно щеше да шофира, а дълбоката умора, която изпитваше, само щеше да се засили от алкохола.

Той още веднъж обясни, че е полицай, но че не беше там като полицай. Даваше си сметка, че когато всичко това приключи — каквото и да означаваше „приключи“ — щеше да му се наложи добре да си помисли какви ги вършеше. Но не сега.

— Карлсън, така ли? — Бриджит го гледаше изучаващо.

— Да.

— Затова ли тя се представяше като „Карла“?

— Моля?

— Карлсън. Карла.

— За пръв път чувам за това. Сигурен съм, че е било просто… — Той осъзна, че не може да довърши изречението. Хвана с две ръце чашата с чай и я доближи до устните си.

— Как можем да ви помогнем? — каза учтиво Ал, сякаш Карлсън беше отишъл там, за да го упътят за някоя улица.

— Трябва да намеря Фрида.

— Тя вече не работи за нас.

— Имате ли представа къде може да е?

— Не — отвърна Бриджит. — Така и не разбрах къде се прибира вечер. Знаех много малко за нея, дори и след като научих коя беше тя в действителност.

— Разбирам.

— Наехме я да работи за нас, защото познавахме Санди — каза Ал. — Исусе, позволихме й да се грижи за децата ни, мислейки, че е детегледачка, а тя през цялото време си е правила собствено разследване, докато полицията я е издирвала.

— Факт е, че се справяше доста добре като бавачка — обади се Бриджит. — Беше нестандартна.

— Довчера не знаех каква е била целта й. — Ал хвърли към Бриджит поглед, изпълнен е упрек и тъга. — Мисля, че в даден момент ме е подозирала, че аз съм убиецът.

— Подозирала е и двама ни — поправи го Бриджит. — Убедена съм в това.

— Че сте убили Санди?

— Да.

— Защо?

— Ключовете му бяха у мен. А също и нейните — обясни Бриджит.

— Защо?

— Той ми беше оставил комплект от своите ключове, а нейните бяха на същата връзка. Нищо особено.

— А аз имах мотив — добави Ал. Карлсън не можа да определи дали беше ядосан, или развеселен. — Той постъпи некоректно с мен. Имам предвид в професионален план.

— И Фрида е разбрала за това?

— Да. Разбрала е и за доста други неща — отвърна Ал.

— На мен тя ми допадаше — каза Бриджит. — Защо толкова много искате да я намерите?

— Защото смятам, че е в опасност.

— Как така?

— Мисля, че този, който е убил Санди, сега преследва нея.

— Не можем да ви бъдем полезни — каза Бриджит. — Не знаем къде е. Аз се опитах да й помогна — дадох й имена на жени, с които Санди беше поддържал връзка. Казах й за него всичко, което би могло да й бъде от полза.

— Какво по-точно?

Бриджит поседя мълчаливо край масата няколко мига. Тя не погледна Ал, когато каза на Карлсън, че Санди й е доверявал лични неща, че е бил зле психически, преди да го убият, че тя се е страхувала да не би той да извърши нещо глупаво.

Ал беше шокиран.

— Искаш да кажеш, че си се страхувала да не се самоубие?

— Да.

— И дори не се опита да го споделиш с мен?

— Това беше тайна, която се отнасяше до него.

— Дори и след като беше убит?

— Особено тогава.

— Защо се е чувствал толкова зле? — попита Карлсън.

— Смяташе, че е допуснал голяма бъркотия в живота си. Мисля, че се чувстваше виновен заради начина, по който се беше отнесъл с различни жени — наранявайки ги така, както самият той беше наранен.

От Фрида ли?

— Предполагам.

— И Фрида се е срещнала с тези жени?

— Да.

— Кои са те?

— Знам, че е разговаряла с Вероника Елисън и Бела Фиск, които работят в „Кинг Джордж“. Също така се е срещнала с предишната бавачка в семейството на сестрата на Санди.

— Разбирам. Но не е открила нищо?

— Тогава тя вече беше напуснала работата си при нас. Не знам какво е открила.

— Благодаря.

— Утре е погребението на Санди.

— Знам.

— Аз ще произнеса слово, а Ал ще прочете стихотворение. „Не се страхувай вече от знойното слънце“[15]. Знаете ли го?

— Мисля, че съм го чувал на едно погребение.

— Санди беше изплашен. Знаете ли това?

— Той ли ви каза?

— Опитваше се да се свърже с Фрида точно по този повод.

— Трябваше да ми кажеш, Бриджит — каза Ал. Погледът му беше остър, а лицето бледо.

— Може би, но не можех да ти кажа. Съжалявам. — Но не изглеждаше, че съжалява. Тя погледна Карлсън. — Бих искала да можем да ви помогнем. Надявам се, че с нея всичко ще бъде наред; надявам се, че ще я намерите, преди някой друг да се добере до нея.

Той не можа да заспи и се запита дали и Фрида се чувстваше по същия начин, когато излизаше на нейните среднощни разходки. Може би и сега се разхождаше някъде: опита се да си представи къде би могла да е, какво си мислеше, какво планираше.

Утре Санди най-накрая щеше да бъде кремиран. Фрида сигурно знаеше за това. Какво щеше да прави тя, когато в единайсет сутринта опечалените се съберат и ковчегът му бъде внесен в параклиса? Семейството, приятелите и колегите му щяха да бъдат там; полицията щеше да бъде там. Къде щеше да бъде Фрида?

28

— Аз ще присъствам на погребалната церемония — каза Хусейн. — Вие ще стоите в непосредствена близост. Трима други полицаи ще бъдат в близкия периметър.

— Тя няма да е там. — Брайънт си запали цигара и всмукна дълбоко.

— Длъжни сме да проверим.

— Тя е наясно, че ще бъдем там и ще се оглеждаме за нея. Това е последното място, на което ще отиде.

— Колкото повече неща научавам за Фрида Клайн, толкова повече си мисля, че последното място може да бъде първо.

— Това звучи доста библейско.

— Какво? О, няма значение.

— Ще ходите ли? — попита Фрида Оливия, докато пиеха кафе в кухнята.

Оливия остави чашата си и се наклони през масата.

— Клои казва, че не бива да ходим, но аз мисля, че трябва, или поне аз трябва да отида. Въпреки всичко.

— Добре.

— Мислех си, че идеята няма да ти хареса.

— Важно е човек да се сбогува.

— Клои — обърна се Оливия към дъщеря си, която в същия момент влезе в кухнята. — Фрида казва, че трябва да отидем на погребението.

Клои погледна към Фрида.

— Не искаш ли да остана с теб?

— Не. Но слушай, Оливия, там ще има много хора.

— Знам. И пресата ще бъде там, нали? Какво мислиш, че трябва да си облека? Нещо черно? Или ще бъде прекалено?

— Полицията също ще бъде там.

— Защо? О, разбирам защо.

— Наистина ли се чувстваш добре? — попита Клои. Тя изглеждаше притеснена.

— Да, не се безпокой за мен.

Рубен си облече летния костюм и светлосиня риза. Той зае на Джоузеф едно сако, което му беше възтясно, и Джоузеф сложи роза на ревера си, малка бутилка водка и пакет цигари в джоба. Той излъска енергично обувките си и се избръсна грижливо.

— Мислиш ли, че тя ще дойде? — попита той Рубен.

— Дори Фрида не би постъпила толкова глупаво.

Оливия и Клои тръгнаха от вкъщи в девет и половина. Оливия искаше да седне на хубаво място. Тя беше облечена с дълга сива пола и бяла риза без ръкави, а по себе си имаше голямо количество сребърни бижута. Косата й беше прибрана в сложен кок, който вече започваше да се разплита, а ноктите и устните й бяха яркочервени. В последния момент се сети да сложи в чантата си цели шепи от хартиени кърпички.

— Винаги плача на погребения, дори когато не познавам много добре починалия — особено когато не познавам човека много добре — защото тогава се замисляш за собствения си живот, нали така? Боже, струва ми се, че ще се разплача още сега. — И тя се остави Клои да я издърпа през входната врата.

Фрида изми използваните съдове от закуската, после се качи горе да си вземе душ и да се облече. Почти нямаше свои дрехи, но Клои и Оливия й бяха дали няколко чифта панталони и разнообразни ризи. Тя си избра най-непретенциозните и най-прохладните, защото денят се очертаваше да бъде горещ. Сложи си слънчевите очила и излезе от къщата. Беше малко преди десет. Разполагаше с достатъчно време.

В единайсет без двайсет Хусейн вече беше заела позиция в дъното на параклиса и наблюдаваше влизащите опечалени. Веднага разпозна някои от тях: сестрата на Санди, разбира се, Лизи Расън, със съпруга си и малкото им дете, няколко души от университета, които бяха разпитали по време на разследването. После видя да влизат Рубен Макгил и Джоузеф, както и младият мъж от „Складовете“ с червеникава коса и рошава прическа, чието име не си спомняше. Той беше облечен с раирани джинси и лилава риза. Една жена, която беше седнала най-отпред, се обърна и им замаха енергично с ръце. Хусейн разпозна и нея: снахата, или по-точно бившата снаха на Фрида, придружена от дъщеря си.

Постепенно параклисът се изпълваше с хора: скоро щеше да има място само за правостоящи. Крехка жена и мъж със солидна външност седнаха от другата страна на пътеката. Хусейн разпозна Саша, но не и мъжа до нея.

Фрида се изкачи по хълма Примроуз Хил. Денят беше слънчев и горещ и тя се загледа в Зоологическата градина и в многолюдния град, които лежаха в подножието му. Хора си почиваха на тревата, която вече беше пожълтяла от яркото слънце — тази година лятото беше настъпило рано. Фрида събу обувките си и свали тъмните си очила. Беше единайсет часът. В момента сигурно внасяха ковчега на Санди в параклиса. Каква музика щеше да свири? Кой щеше да дойде да се прости с него? Фрида си представи пейките с насядали хора в погребалната зала. Тя, която го беше познавала толкова добре, не беше между тях. Вместо това беше дошла тук, където двамата се бяха разхождали толкова често през всички сезони. Това беше нейната прощална церемония, но как щеше да каже „сбогом“ на човека, когото беше обичала толкова много, беше напуснала така внезапно, беше видяла как бива погълнат от дълбоко отчаяние и саморазрушителна ярост?

„… Това е прощално събиране на хора от различни религии, никой от които не е готов да каже „сбогом“ на Санди Холанд…“

Хусейн наблюдаваше сериозните лица на присъстващите. Ковчегът лежеше върху платформата, а Лизи Расън и съпругът й седяха най-отпред; тя вече ридаеше беззвучно. Хусейн прочете програмата на опелото: Лизи беше предвидена да говори по-късно. Как ли щеше да се справи?

„… и всеки да си го спомня по свой начин…“

Фрида се отдаде на спомени за Санди. Лентата бавно се превърташе в паметта й: Санди се смее; Санди лежи в леглото; Санди готви за нея; Санди такъв, какъвто изглеждаше, когато тя го беше потърсила след дълъг период на раздяла, на сватбеното тържество на сестра му и начинът, по който я беше погледнал тогава. Санди седи край болничното й легло с угрижено лице. Санди, застанал на прага й, току-що завърнал се от Щатите, защото тя най-накрая му беше разказала за нещо, което й се беше случило преди много години. А после Санди разгневен, объркан, наранен, унизен, изпълнен с ревност. Всеки от тези образи беше негов. Едва когато човек умре, многото му превъплъщения се събират в едно цяло.

Една възхитителна жена излезе отпред.

— Името ми е Бриджит — каза тя с ясен глас. — Санди беше мой приятел и аз го обичах. Не, обичам го. Това, че е мъртъв, не означава, че си е отишъл от нашите сърца. Обичах го, въпреки че беше сложна личност, както повечето от вас знаят. Искам да ви разкажа за първия път, когато го срещнах…

Хусейн слушаше разсеяно думите й, на места съпътствани от одобрителния смях на събралото се множество. Фрида нямаше да се появи. Тя почувства разочарование, тъй като, макар и да съзнаваше, че е абсурдно, се беше надявала, че Фрида ще намери начин да се сбогува със Санди.

Някои от опечалените плачеха, повечето от тях тихо, но отпред се чуваше шумно, задушаващо хлипане, което, както се оказа, идваше от Оливия. От другата страна на пътеката Саша беше сложила глава на рамото на мъжа до нея и той я потупваше нежно по гърба.

Хусейн недоумяваше къде може да е Карлсън. През цялото време беше почти сигурна, че той ще дойде.

В мислите си Фрида каза „сбогом“ на Санди. Каза му, че съжалява за всичко, което се беше случило, и че никога няма да го забрави. Тя затвори очи и почувства лекия бриз по лицето си.

— Здравей, Фрида.

Гласът идваше отзад. За момент тя остана неподвижна, вперила поглед в гледката под хълма. После се обърна.

— Здравей, Карлсън.

— Търсих те.

— Те откъде знаят къде съм?

— Те не знаят. Аз знам.

— Как разбра?

— Знам, че ти и Санди често идвахте тук.

— Значи освен че си детектив, можеш да четеш мисли.

— Може ли да ти правя компания?

— Нима имам избор?

— Разбира се. Ако ми кажеш да си тръгна, ще си тръгна. Но моля те, не го прави.

— Ти не си тук… — тя се усмихна с крива усмивка, — … в качеството си на полицай.

— Не.

— Престъпваш определена граница, Карлсън.

— Престъпих я още преди известно време.

— А на мен все за това ми се сърдеше.

— Не си мисли, че няма да го направя отново.

— Добре, можеш да постоиш при мен.

Той седна до нея на тревата, свали сакото си и нави ръкавите на ризата си.

— Веднъж, преди няколко години, ти ме доведе тук. Помолих те да ми разкажеш нещо интересно и ти ми посочи Зоологическата градина и каза, че неотдавна лисици проникнали в ограждението на пингвините и убили двайсетина от тях.

— Мисля, че бяха около десетина.

— Да, вярно. Косата ти не е толкова лоша. Бях малко шокиран, когато за пръв пътя я видях на видеозаписа.

— Какъв видеозапис?

— Този, на който се вижда как проникваш с взлом в „Складовете“.

— О!

— Рубен, естествено, го е запазил в тайна от полицията.

— Съжалявам, че забърках в това и други хора.

— Имай предвид, че скоро ще те хванат.

— Знам.

— Когато те хванат, ще бъде много неприятно.

— Така е.

— Впрочем, мисля, че си в опасност.

— И аз мисля същото. Чувствам, че някой е винаги една крачка пред мен.

— Как може да си толкова спокойна?

— Спокойна ли ти изглеждам?

— Фрида, въпросът е: какво ще правим ти и аз от тук нататък?

Тя обърна лице към него и той улови лъчистия й поглед. После го докосна леко по ръката с връхчетата на пръстите си.

— Благодаря ти за това „ти и аз“.

Те поседяха мълчаливо, наблюдавайки извисяващите се многоетажни сгради на фона на синьото небе.

— Ще се предадеш ли? — попита той накрая. — За предпочитане е, вместо да те заловят, освен това можем да ти осигурим най-добрата адвокатска защита. Вече правя някои проучвания.

— Все още не.

— Сара Хусейн е отговорна и справедлива.

— Сигурна съм, че е така.

— Къде живееш сега?

Тя само поклати глава.

— Кажи ми какво да направя, Фрида. Сега, когато те намерих, не можеш просто отново да изчезнеш.

— Само още няколко дни.

Карлсън се загледа напред в леката мъгла над града.

— Обещай ми нещо.

— Какво?

— Че ще се свържеш с мен, независимо дали е ден, или нощ, ако имаш нужда от помощта ми.

— Много мило от твоя страна.

— Забелязвам, че нищо не обещаваш. Имаш ли мобилен телефон?

— Изхвърлих го.

— Ето. — Той вдигна сакото си от тревата, извади портфейла си от вътрешния си джоб, отвори го и взе една визитна картичка. — Дръж я у себе си. На нея са номерата на всичките ми телефони. А това е номерът на домашния ми телефон. — Той написа номера на гърба на визитната картичка.

Фрида я взе.

— Трябва да вървя. Тук се чувствам изложена на чуждите погледи, а и погребалната церемония сигурно е към края си.

Карлсън погледна часовника си.

— Да. Вече приключва.

Фрида нахлузи обувките си и сложи тъмните си очила. Изправи се и му се усмихна.

— Сбогом — каза тя и направи прощален жест с ръка. — Благодаря ти, скъпи приятелю.

29

Когато Карлсън се върна в управлението, Ивет Лонг го очакваше. Тя изглеждаше притеснена.

— Глен Брайънт се обади. Хусейн иска да ви види.

— Ще й се обадя.

— Той каза, че е спешно.

— Добре.

— Вие къде бяхте?

— Срещнах се с едно лице.

— Има ли нещо, което трябва да знам?

— По-добре е да не знаеш.

— Също така, мъж на име Уолтър Левин дойде, за да се срещне с вас.

— Кой е той?

— Не стана съвсем ясно. Мисля, че е свързан с Министерството на вътрешните работи. Сива коса, очила. Много често казва „супер“.

— Нямам никаква представа защо би ме търсил.

— Той остави визитната си картичка. — Ивет посочи към бюрото му.

— Сега нямам време за това.

Карлсън се обади на Хусейн. Разговорът беше много кратък и Ивет го наблюдаваше, докато приключи.

— Отивам при Хусейн — каза той и забеляза изражението й. — Какво има?

— Държите ме в неведение — отвърна тя.

— Това е само за твое добро.

— С нея всичко ще бъде наред — каза Ивет. — Независимо как ще приключи тази история.

— Все още за Хусейн ли говорим?

— Много добре ме разбрахте — тросна се Ивет. — Не го обръщайте на шега.

— Не съм сигурен, че с нея всичко ще бъде наред.

— Ами с вас?

— Ще видим.

Докато пътуваше с колата, Карлсън мислеше напрегнато какво би трябвало да каже и какви въпроси трябваше да зададе. Но когато пристигна в полицейския участък, не го отведоха в кабинета на Хусейн. Вместо това, без всякакви обяснения, младата полицайка почука на вратата на една заседателна зала. После я отвори и въведе Карлсън вътре. Там имаше само двама души. В далечния край на залата, седнали край дългата маса, бяха главен криминален инспектор Хусейн и комисар Крофорд. Значи, такава била работата. Карлсън затвори вратата след себе си и се почувства странно спокоен. Приближи се до масата и седна срещу двамата. Наблизо бяха сложени кана с вода и чаши. Той се пресегна, взе една чаша и я напълни с вода. Погледна въпросително през масата.

— Не, благодаря — каза Хусейн.

Комисарят не каза нищо. Карлсън забеляза, че едно мускулче потрепва около челюстта му, сякаш той се насилваше да мълчи.

Карлсън отпи от чашата, после внимателно я остави на подложка, на която беше изобразен знакът на Лондонската полиция. Корона върху звезда. Звезда, която приличаше по-скоро на снежинка. Той се загледа втренчено в знака, сякаш го виждаше за пръв път.

— Преди малко се върнах от погребението — каза Хусейн. — Както, предполагам, знаете.

— Да.

Последва пауза.

— Очаквам да кажете нещо — продължи Хусейн.

— Какво?

— Нещо от рода на: беше ли там Фрида?

— Естествено, че не е била там. Но имам друг въпрос.

— Какъв?

— Вие наистина ли вярвате?

— Не ви разбирам.

— Наистина ли, след като живеете с това разследване, вярвате, че д-р Фрида Клайн, дипломиран лекар, практикуващ психотерапевт и за известно време сътрудник на полицията, е убила бившия си приятел, хвърлила е тялото му в Темза — о, и след като го е убила, е сложила на китката му идентификационната си гривна със собственото си име, изписано върху нея? Вярвате ли в това?

Карлсън погледна към комисаря. Той очакваше някаква реакция — въздишка, подигравателно сумтене — но нямаше нищо такова. Само бузите му се бяха зачервили и това беше всичко. Комисарят изглеждаше така, сякаш вече беше взел решение и всичко, казано на тази среща, бяха само празни приказки, които той трябваше да изтърпи.

— Не, не вярвам — каза Хусейн.

— Разбира се, че вярвате. Ние сме хора, не машини.

Хусейн поклати глава.

— Все едно че съм в първата седмица от обучението си в „Хендън“[16]. — Тя удари с юмрук по масата. — Събираш улики, изграждаш обвинение. Ако обвинението не е солидно, Фрида Клайн може да го обори в съда. Това, което не си позволяваш да направиш, е да претупаш нещата. Следваш правилата, съобразяваш се със закона. Била съм в държави, в които полицаите действат според интуицията си или вътрешното си убеждение и изкривяват закона така, че да им е удобен. Не бих искала да живея там. А вие?

— Изграждането на обвинението срещу Фрида Клайн се ръководи от хора, които я мразят.

— В това обвинение няма нищо лично. Когато ми повериха разследването, почти не бях чувала за нея. На всеки етап — ако вие или някой друг — беше представил убедителни факти — бях готова да ги чуя. Но вие не представихте абсолютно нищо.

— Не е само това — възрази Карлсън. — Разследването беше фокусирано главно върху Фрида още от самото начало.

— Ето, това е проблемът. Всички тези приказки: „Фрида това“, „Фрида онова“. Все едно защитавате приятел. В полицията не се работи по този начин.

— Тя не го е извършила. Това е простият факт.

— Това е същата Фрида Клайн, която сте измъкнали от предварителния арест след нападението й над посетител в един ресторант. Същата Фрида Клайн, която е прерязала гърлото на млада жена.

— Дори Хал Брадшо никога не е изразявал друго мнение освен това, че е било акт на самозащита.

— Но самата Фрида Клайн никога не е признала подобно нещо. И дори сега, когато се укрива от полицията, се е забъркала в улична свада.

— Имате предвид, че се е намесила, за да спаси безпомощен човек?

— Достатъчно — обади се комисар Крофорд. Карлсън познаваше избухливия нрав на Крофорд, който сега говореше удивително спокойно. — Нищо от това, което казвате, няма отношение към темата на разговора, за който сме се събрали. Впрочем искам да уточня, че главен криминален инспектор Хусейн води това разследване по образцов начин.

— Не е ли по-добре да изчакаме то да приключи и после да сипем похвали?

В очите на Крофорд блеснаха мълнии, той млъкна за няколко секунди и заби поглед в едно листче пред себе си. Намести го леко с една ръка, а когато започна да говори, думите му бяха бавни и отчетливи, като на нотариус, който чете на глас завещание.

— Чухме, че си разпитвал хора, които са свързани с разследването. Вярно ли е това?

— Откъде имате тази информация?

— Вярно ли е?

— Говорих с няколко души, за които предположих, че могат да ми дадат някои сведения.

— Главен криминален инспектор Хусейн упълномощи ли те за това?

— Не.

— Ти представи ли доклад?

— Не.

Крофорд взе една химикалка и надраска нещо на листчето. Карлсън видя, че това не бяха бележки, а заврънкулки.

— Само още един въпрос — продължи Крофорд. — Имаш ли контакт с Фрида Клайн?

Карлсън си пое дълбоко въздух. Очакваше този момент. След това нямаше да има връщане назад.

— Да.

Хусейн и Крофорд видимо се сепнаха. Но когато Крофорд заговори, тонът му беше все така сдържан.

— Срещал ли си се с нея?

— Да.

— Нека да уточним това. Поддържал ли си връзка с лице, укриващо се от властите, докато срещу него се води полицейско разследване?

— Не, видях я днес.

— Информира ли Хусейн за това?

— В момента я информирам.

— Предполагам, че не си я арестувал.

Карлсън се замисли за момент, а после каза:

— Никога не съм бил съгласен с решението й… — той направи пауза, търсейки подходящите думи, — … да прави собствено разследване.

— Да прави собствено разследване?! — извиси леко глас комисарят.

— Също така смятам, че в момента животът й е застрашен от същия човек, който в действителност е извършил убийството.

— О, ти смяташ това?

— Да.

— Ти, разбира се, още сега ще бъдеш временно от странен от служба и ще ти бъде потърсена дисциплинарна отговорност. Сега, когато имам пълна представа за поведението ти, ще се консултирам за възможността да ти бъде предявено обвинение за криминално престъпление. Не е нужно да ти обяснявам какви са последиците, когато се възпрепятства правосъдието.

Карлсън се изправи.

— Не мога да повярвам, че си направил това, Мал — каза комисарят. — На себе си. На колегите си.

Карлсън бръкна в джоба си, извади полицейската си значка и я хвърли на масата.

— Трябваше да го направя по-рано — заяви той, обърна се и излезе от залата.

30

След погребението Клои беше отишла направо в дърводелската работилница; Оливия беше отишла на бдението и вероятно щеше да остане цялата вечер и да си тръгне, след като всички най-близки приятели на Санди си тръгнат. Фрида беше сама в къщата в късния следобед. Тя си направи голяма чаша чай, взе я и излезе в обраслата градина. Знаеше, че започва да става небрежна, и даже безразсъдна — сякаш й беше все едно дали се укрива, или не. Може би й се щеше да я заловят: да се предаде, да се откаже от всичко, да бъде под контрола на полицията. Слънчевите лъчи си пробиваха път през клоните на дърветата и огряваха лицето й. Тя пиеше чая си и мислеше какво да предприеме по-нататък. Чувстваше, че е стигнала до задънена улица — в собственото си разследване и в поведението си. Беше казала на Карлсън, че й трябва още малко време — но време за какво? Тя самата не знаеше.

Накрая влезе вътре, изми чашата си и се качи в спалнята си. Загледа се в малката купчинка нейни вещи и си представи дома си: всички стаи бяха празни, а котаракът влизаше и излизаше през портичката, която Джоузеф му беше измайсторил. На пода беше черната торба за смет, която Санди беше хвърлил по нея, и тя отново извади едно по едно всички неща отвътре. Сгъна синята риза, сивите панталони и плетения пуловер и ги сложи при останалите си дрехи. Остави книгите край леглото, прелисти още веднъж скицника си, взе снимката, която Санди й беше направил и която носеше постоянно в портфейла си, и я смачка в ръката си. После взе кухненската престилка, която той й беше подарил, с намерението да я даде на Клои да я използва. Изведнъж чу как нещо изтрака слабо в големия джоб. Пъхна ръка, за да види какво имаше там. Погледна в дланта си и за секунда замръзна на мястото си.

Нима не го беше осъзнала досега? Нима всичките й усилия, цялото й обикаляне и тършуване, бягството й от властите беше една голяма заблуда, която не й беше позволила да помисли трезво и да види истината? Не можеше да прецени. Разкритието се загнезди в нея: студено и тежко. Навън звуците на летния ден изпълваха въздуха: коли, гласове на хора, смях, музика; вътре цареше пълна тишина.

Карлсън се прибра у дома. Започна да обикаля из празния апартамент. В детската стая той оправи завивките на леглата, сякаш Бела и Майки всеки момент щяха да се появят. Излезе в градината си, където слънцето вече светеше ниско на хоризонта и запали цигара. Притвори очи, заслушан в песента на коса, който си беше направил гнездо в гъстите храсти до задната стена. Вече не беше офицер от полицията. Тогава какъв беше? Кой беше?

Той си облече екипа за джогинг, сложи ключа си в един джоб и тръгна да бяга с бързо темпо, изпълнен с желание да се изтощи от умора и да изпразни мозъка си от мисли. Но една мисъл обсеби съзнанието му и той не искаше да се отърве от нея или пък тя не искаше да го напусне. Спря в парка, за да се съсредоточи. Лицето, което беше посетило Мира и Илеана, което ги беше заплашило, беше някакъв мъж. Те не бяха успели да го опишат, но същият мъж най-вероятно беше подал информацията на комисаря или на Хусейн. Кой би могъл да го стори? Кой би могъл да знае достатъчно за Фрида и за него, за да се свърже с висши полицейски служители с цел да го злепостави, а нея да я извади от играта? Кой ги мразеше толкова много, за да направи това: някой изпълнен с лична и интимна ненавист? Един образ изникна в съзнанието му и Карлсън не можа да разбере как така не се беше досетил досега. Трябва да беше той.

Върна се обратно вкъщи тичешком — толкова бързо, че го заболя от едната страна. След като набързо си взе студен душ, той навлече чифт дънки и стара риза — дрехи, които по нищо не приличаха на онези, които беше носил като главен криминален инспектор. Включи лаптопа си и използва търсачката „Гугъл изображения“. После принтира една усмихната физиономия. Четиресет минути по-късно Карлсън почука на входната врата на Мира и Илеана.

— Те не са тук — каза един глас зад гърба му. Той се обърна и видя възрастен мъж в инвалидна количка, с грижливо сгънати и закопчани панталони на мястото на липсващите му крака и малко куче, което се беше свило в скута му. — И двете излязоха.

Защо ли си беше помислил, че ще са вкъщи и ще го чакат?

— Имате ли представа кога ще се върнат?

— Не.

— Благодаря все пак.

— Русокосата понякога работи в салона на главната улица. Той е отворен до седем-осем вечерта. Тя може би е там.

— Салон ли? — попита Карлсън недоумяващо.

— Фризьорски салон — уточни мъжът, показвайки с пръсти движението на ножица. — Само на няколко минути оттук, до цветарския магазин.

— Благодаря ви.

Той се отправи нататък почти тичешком, без да знае защо това му се струваше толкова спешно. През прозореца видя Мира, която стоеше до жена на средна възраст и подстригваше косата й; блъсна вратата и се втурна вътре. Мястото беше тясно, само с две мивки и старомодна каска за сушене в ъгъла, прилична на пчелен кошер.

— Извинете за безпокойството — приближи се той до Мира.

— Какво правите тук?

— Трябва да ви питам нещо.

— След десет минути свършвам.

— Много е важно.

Мира потупа извинително жената по рамото и се обърна към Карлсън. Той извади снимката на Хал Брадшо и попита:

— Това той ли е?

— Моля?

— Мъжът, който е разпитвал за Фрида и ви е заплашвал. Той ли беше?

Мира взе снимката и сбърчи чело.

— Не.

— Не?

— Не.

— Сигурна ли сте?

— Да.

— Погледнете още веднъж.

— Не беше той.

— Бихте ли ми казали къде мога да намеря приятелката ви, за да потвърди?

— Не беше той — повтори Мира. — Тя го погледна мило и добави: — Съжалявам. Искам да ви помогна. Но не беше той.

Карлсън кимна и прибра снимката в джоба си.

— Беше просто хрумване. — Думите му сякаш бяха лишени от смисъл. Изведнъж се почувства безкрайно уморен. — Благодаря — каза той и излезе на улицата. Няколко минути вървя без посока, после спря до един чинар и запали цигара. Защо беше толкова разочарован, след като това беше само предположение? Допуши цигарата си и я хвърли на земята. Разни мисли се блъскаха в ума му и той сякаш ги виждаше как прелитат. Сутринта Фрида му беше казала за усещането си, че някой винаги е една крачка пред нея. Същият този някой беше съобщил на Крофорд или на Хусейн за опитите му да й помогне. Карлсън сложи длан на челото си, сякаш да не позволи на мислите си да избягат. После извади телефона от джоба си и написа друго име в „Гугъл изображения“. Появи се снимка. Да.

Фрида стигна пеша до там. Тя не си сложи тъмните очила, защото не я беше грижа дали някой я вижда, или я познава. Беше предприела трудно пътешествие, за да стигне до истината и сега, когато я беше открила, не можеше отново да я изгуби, колкото и да й се искаше. Фрида си пое дълбоко въздух и потропа на вратата.

Карлсън се върна обратно в салона, хванал здраво мобилния си телефон, все едно снимката щеше да изчезне. Той я показа на Мира, която сушеше косата на клиентката си, и в голямото огледало я видя как кима бавно и утвърдително.

— Да — каза тя. — Да. Това е той. Да. Сигурна съм. Да.

Саша отвори вратата.

— Толкова се радвам. Влизай.

В антрето Фрида разтвори дланта си.

— Намерих това.

Саша се усмихна.

— Дървените животни на Итън. Разпилява ги навсякъде. Ще се зарадва, че тези отново са се намерили. Той е горе в стаята си — тъкмо му четях приказка. Може би скоро няма да заспи. Ще дойдеш ли да му пожелаеш „лека нощ“? Ще се развълнува, че те вижда отново. Не спира да говори за теб.

— Не точно сега.

— Но нали не си дошла само за да ми дадеш няколко миниатюрни животни?

— Точно затова съм дошла.

— Какво има? — Тя се втренчи в лицето на Фрида. — Плашиш ме.

— Намерих ги в джоба на една кухненска престилка, която бях оставила в апартамента на Санди. — Лицето на Саша беше безизразно. Фрида продължи. — Беше събрал всички вещи, които бях оставила в дома му, и хвърли по мен найлоновата торба, докато излизах от „Складовете“. Тогава го видях за последен път.

— Фрида, какво означава това? — Саша се засмя, но безизразното й лице посивя.

— Трябваше да ми кажеш.

— Какво? Какво трябваше да ти кажа? Не те разбирам.

— Защо дървените животни на Итън са били у Санди? Защото той е идвал при теб? Или защото ти си ходила при него?

По бузите на Саша се търкулнаха сълзи.

— Фрида, не ме гледай така.

— Ти и Санди.

Саша зарови лице в дланите си и каза с приглушен глас:

— Исках да ти кажа. Всеки път, когато те виждах, исках да ти кажа. На няколко пъти едва не го направих. А когато се разбрахме да се срещнем в кафенето, бях твърдо решила, но ти не се появи.

— По-добре да ми беше казала, Саша.

— Случи се чак след като ти вече не беше с него. Иначе не бих… Никога не бих… Трябва да ми повярваш. При това се случи само няколко пъти. Всичко около нас беше толкова объркано — той се нуждаеше от утеха, аз също, но след това двамата се почувствахме ужасно. Ужасно. Вместо да се подобрят, нещата се влошиха.

— Кога се случи това?

— Толкова ли е важно? — Тя хлипаше. — Не съм направила нищо, с което да те нараня. Не ми се сърди.

— Не ти се сърдя, Саша. Моля те, кажи ми кога се случи.

— Преди месеци. Когато между мен и Франк нещата не вървяха. А след това Санди беше обсебен от чувство за вина, защото смяташе, че е предал всички: теб, мен, Франк, себе си, целия свят. Казваше, че е разрушил всичко, на което е държал.

— Кой знаеше?

— Никой. Абсолютно никой не знаеше. Кълна се. Никой не знаеше.

— Някой е знаел.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Нищо. Не ти се сърдя. — Фрида сложи ръката си на рамото на Саша. — Не си направила нищо, с което да ме нараниш. Вината не е твоя.

— Вината за какво? Къде отиваш?

Но Фрида я целуна по едната буза, после по другата, и излезе.

Пет минути по-късно входният звънец на Саша отново иззвъня и веднага след това чукчето изтропа силно.

— Карлсън! — възкликна тя, отваряйки вратата. — Какво има?

— Виждала ли си Фрида? — попита той. Протегна ръката си и силно стисна рамото й. — Кажи ми истината. Важно е.

— Да. Тя току-що си тръгна.

— Къде отиде?

— Не знам. Кълна се, че не знам.

— Имаш ли начин да се свържеш с нея?

— Не.

— Тя защо беше дошла?

— Това важно ли е?

— Да.

— Е, добре. — Саша вдигна глава и срещна настойчивия му поглед. — Разбрала е, че съм имала връзка със Санди.

— Със Санди? Как си могла?

— Случи се, след като се разделиха. Но се чувствам ужасно.

— Къде е сега Франк?

— Франк? Не знам. Може би е на работа. Понякога остава в кантората си и работи до среднощ. А може и да си е вкъщи. Днес не е денят му за срещи с Итън и…

— Какъв е адресът му?

— „Рейланд Гардънс“ 10. На няколко минути път е оттук.

Карлсън се обърна, за да си тръгне, но Саша протегна ръка и го спря.

— Защо? Какво се е случило? — В гласа й имаше плачливи нотки. — Какво съм направила? Той не знаеше. Никой не знаеше. Карлсън, какво става?

— Трябва да вървя, Саша. Ако Фрида дойде, кажи й веднага да се свърже с мен, а ти също ми се обади. Дори и да е три през нощта. — Той извади от портфейла визитната си картичка и й я подаде. — А ако видиш Франк, обади ми се, без да губиш време. Чу ли ме?

Саша понечи да каже нещо, но Карлсън вече се беше отдалечил и тичаше надолу по улицата, като в същото време говореше по телефона си.

— Сара — каза той. — Аз съм, Карлсън.

— Не мисля, че имаме какво повече да си кажем. — Тонът й беше хладен. Около нея се чуваха детски гласове: сигурно си беше вкъщи, със семейството си.

— Трябва да ме изслушаш. Жизненоважно е. Човекът, който е убил Санди, се казва Франк Манинг.

— Франк Манинг?

Карлсън се овладя с усилие и започна да обяснява на Хусейн за връзката на Франк със Саша; за това, че е узнал за кратката й любовна афера със Санди; за голямата му неприязън към Фрида, а също и за това как беше заплашвал Мира и Илеана. После й даде различните адреси на Франк и й каза, че ще й изпрати телефонния му номер.

— Ти къде ще бъдеш?

— Трябва да намеря Фрида.

— Недей да правиш нищо, което би провалило разследването. Вече направи достатъчно.

Карлсън извади от портфейла си визитната картичка, която Франк му беше дал, и изпрати номера на Хусейн. След това той самият набра номера, но повикването му беше прехвърлено към гласовата поща и той не остави съобщение. Потърси „Рейланд Гардънс“ в телефона си. Беше само на няколко минути път пеша оттам. И какво друго трябваше да направи?

Пред заведенията беше пълно с хора, които стояха на групи по тротоарите, огрени от лъчите на залязващото слънце.

Карлсън крачеше забързано, проправяйки си път през тях. Той се замисли за срещата си с Фрида същата сутрин и как тя седеше на хълма, обърнала към него късо подстриганата си глава, гледайки го съсредоточено с ясните си очи, и Лондон, който се простираше в краката им. Къде беше тя сега?

Карлсън стигна до „Рейланд Гардънс“ и спря пред № 10. Нямаше как да разбере дали вътре имаше някого: завесите не бяха спуснати и не се виждаха светнати лампи, но навън беше все още много светло. Той отиде до входната врата и се опита да надзърне през отвора на пощенската кутия, но не можа да види нищо, освен малка ивица от дъсчения под. В този миг на няколко ярда по-нагоре по улицата спряха две коли и когато се обърна, видя Глен Брайънт да слиза от едната. Карлсън се отдръпна и започна да наблюдава. Брайънт потропа на вратата и зачака. Нищо. Той потропа отново, този път по-силно и по-продължително. Отново нищо. Карлсън видя, че Брайънт извади мобилния си телефон и предположи, че звъни на Хусейн. Беше сигурен, че Франк не е там. Обърна се и пое обратно надолу по пътя, без да има представа накъде е тръгнал и какво трябва да направи.

— „Не можеш ли да заспиш, малък Мечо?“ — прочете Саша. Вече за четвърти път тази вечер четеше книжката. Тя беше една от любимите на Итън; той харесваше думите и обожаваше картинките. И често заспиваше, докато тя му четеше приказката, подобно на малкото мече, което изнасяли вън от бърлогата, за да гледа ярката жълта луна. Но точно тази вечер Итън лежеше с широко отворени очи. Погледът му блестеше, а по бузите му бяха избили розови петна от превъзбуда.

— Още веднъж — обади се той, когато Саша прочете последната страница.

— Много е късно. Защо не се опиташ да затвориш очи, а аз ще галя косата ти?

— Къде е татко?

— Скоро ще го видиш.

— Искам сега.

— Не сега, Итън. Вече е много късно. Време е да спиш.

— Сега! — повтори Итън. — Аз искам види тате сега.

— Не може сега.

— Може!

— Добре. Ще ти прочета още една приказка, а после ще изгася лампата.

— Прозорецът.

— Ще оставя завесите малко открехнати, така че да влиза светлина. Съгласен ли си? — Итън мразеше тъмното.

— Той ще дойде ли пак?

— Кой?

— Татко.

— Разбира се. Много скоро. Само след един-два дни.

— Няма ли сега?

— Не. Моля те, заспивай. Много съм уморена.

— Исках той да ми каже „лека нощ“.

— Итън…

— Той стоеше там.

— Кой — Франк ли?

Итън кимна.

— Аз му махах. Той не ме видя.

Саша поседя на леглото, без да мърда. После хвана ръката на Итън и каза тихо:

— Значи, тази вечер си видял татко?

Итън кимна и се сгуши в нея.

— През прозореца.

— Той какво правеше?

— Чакаше.

— Защо чакаше, скъпи?

— Чакаше Фрида — каза Итън така, сякаш се разбираше от само себе си. — Фрида си тръгна и той тръгна след нея. Аз много му махах, но той не ми махна. Това игра ли беше?

Но Саша вече беше излязла от стаята и дори не беше угасила лампата.

Карлсън се придвижи до Хакни с ужасното чувство, че няма къде да отиде, нито какво да прави. Той си купи кафе и го изпи, докато вървеше на юг по Кингсланд Роуд, палейки поредната цигара. По едно време телефонът му иззвъня. Беше Хусейн. Франк не беше в кантората си, нито в дома си. Те разширяваха обсега на търсенето си и всеки момент щяха получат съдебна заповед за обиск и задържане. Щеше да го уведоми какво са открили.

— Как мога да съдействам?

— Няма какво повече да направиш — каза твърдо, но сговорчиво Хусейн.

Докато Карлсън говореше, на екрана на телефона му се появи съобщение: входящо повикване от Саша. Без да каже „дочуване“, той затвори линията и отвърна на обаждането:

— Да?

— Франк е бил тук — съобщи му тя с треперещ глас.

— Кога?

— Когато дойде Фрида.

— Какво?

— Итън току-що ми каза. Видял е Франк от прозореца — стоял пред къщата. Когато Фрида си тръгнала, Франк е тръгнал след нея.

Карлсън позвъни на Хусейн и й каза. Гласът му сякаш идваше много отдалеч и все едно някой друг говореше вместо него.

— Добре — отвърна Хусейн. — Къде би могла да отиде Фрида, след като очевидно не е отишла в полицията.

— Може би е отишла в собствената си къща. Всъщност това е първото място, което трябва да се провери.

— Веднага ще изпратим там колеги.

— Дори си мисля за частния й кабинет.

— Добре. Да. Точно така. Къде другаде?

— Не знам. Можете да проверите в къщата на Рубен и Джоузеф, може би и на Оливия. Сещам се и за Джак, макар че е малко вероятно.

— Добре.

— Може да реши да отиде при хора, които най-добре са познавали Санди — сестра му, приятелите му.

— Добре — каза Хусейн с нотка на съмнение.

— Не ми хрумва нищо друго. Тя обича да се разхожда пеша — добави той машинално.

— Да се разхожда пеша?

— Когато нещо тревожи съзнанието й, когато е угрижена и има нужда да проясни мислите си, тя тръгва на дълги разходки. Обикаля по цяла нощ.

— Къде се разхожда?

— Навсякъде.

— Това не ни помага особено.

31

Карлсън се опита да размисли трезво, но се чувстваше така, сякаш около него бушуваше буря. Къде би могла да отиде? Тя вече знаеше, че е най-разумно да се обади в полицията. Нали така? Но тя нямаше телефон. Тогава би могла да се качи в някое такси и да отиде право в полицията. Но Фрида сякаш никога не вършеше разумни неща, а и Хусейн му беше казала, че не се е опитвала да се свърже с полицията. Всъщност това ли беше най-разумното нещо? Тя наистина ли разполагаше с доказателство, което да убеди полицията в правотата й? Осъзнаваше ли в каква опасност се намираше? Той знаеше, че ако не предприеме нищо или не постъпи по най-правилния начин, нещо ще се случи. Нещо, което щеше да влезе в новините.

Карлсън извади телефона си и се взря в него безпомощно. Чувстваше се така, както когато си изгубил нещо и го търсиш на места, на които вече си го търсил. Набра номера на Рубен. Той се обади веднага, сякаш беше очаквал това позвъняване.

— Знам, знам — каза Рубен. — Обадиха ми се от полицията.

— Ти какво им каза?

— Нищо особено. Дадох им няколко имена. И, разбира се, им казах, че тя най-вероятно си е отишла у дома или в частния си кабинет.

— Аз им казах същото. Вече проверяват. Помислих си, че може би се е обърнала за помощ към теб. Ти си неин стар приятел, а също и неин психотерапевт.

— Грешиш, не съм.

— Тя те познава от много дълги години. Затова си помислих, че може да те е потърсила.

— Нямах предвид това — отвърна Рубен. — Казвам, че не съм нейният психотерапевт. Вече не. Това беше отдавна, когато тя беше специализантка при нас. През последните една-две години посещава друг психотерапевт, когото много цени.

— Как е името му?

— Май че беше… — Настъпи дълга пауза. На Карлсън му се щеше да изкрещи на Рубен да си спомни по-бързо. — Телма някоя си.

— Смяташ ли, че би отишла при нея в такъв момент?

— Малко вероятно е, но не е невъзможно.

— Тогава ми кажи пълното й име и телефонния й номер.

— Почакай. Мисля, че знам къде да ги открия. Ще ти се обадя след малко.

Карлсън не можеше да си намери място от нетърпение и запристъпва от крак на крак. Кръвта пулсираше в ушите му. Той се втренчи в телефона си в очакване да звънне. Започна да брои. Каза си, че ще звънне, преди да е стигнал до десет. Телефонът иззвъня на четиринайсет.

— Телма Скот — каза Рубен.

Карлсън си записа телефонния й номер и веднага го набра, като се молеше тя да не е заета с пациент или да е в чужбина, или пък да спи. Той едва не подскочи, когато отсреща се чу женски глас.

— Д-р Телма Скот?

— Да.

— Името ми е Малкълм Карлсън. Аз съм инспектор от полицията и съм приятел на Фрида. Обаждам ви се спешно. Виждали ли сте я?

Настъпи мълчание. Карлсън се опита да си представи как той самият би реагирал на подобно обаждане. Дали звучеше убедително?

— Напоследък не съм я виждала — отвърна Скот. — Доколкото знам, има сериозни неприятности.

— „Неприятности“ е меко казано. В момента е в опасност. Трябва спешно да я намеря.

— Не знам къде е. Не съм я виждала и не съм говорила с нея през последните няколко седмици.

— Трябва да я намеря. Още сега. — Той спря, помисли малко, а после продължи: — Ако ситуацията е напечена, към кого би се обърнала за помощ? Полицията я търси у всичките й приятели, но аз си помислих, че може би ще потърси вас.

— Не ми се е обаждала. Много съжалявам.

— Разбирам — каза Карлсън с глух глас. Отново беше ударил на камък. Тъкмо щеше да каже „дочуване“, когато Скот попита:

— Как казахте, че е името ви? Карлсън?

— Да.

— Вие ли сте онзи детектив?

— Да, детектив съм.

— Тя ми е говорила за вас. Мислили ли сте, че може именно вас да потърси?

— Мен?

— Да.

— Но… — Той беше смаян. — Тя не знае къде съм.

— Не знае ли къде живеете?

Карлсън се загледа безмълвно в телефона си.

— Да ме вземат дяволите! — изруга той и затвори.

Той започна да се оглежда напрегнато нагоре и надолу по улицата. Край него летяха таксита, идващи от Лондонското сити, но всички бяха заети. Обади се на Хусейн.

— Аз съм в апартамента на Манинг — каза тя.

— И?

— Чисто е.

— Мога да си представя.

— Не, имам предвид, че наистина е чисто. Мирише на белина, като в лаборатория. Всичко е било старателно изтъркано.

— Той е адвокат. Знае какво значи улики. Значи не открихте нищо.

— Не казах това. Дори един адвокат не може да почисти цепнатините между дъските на пода. Намерихме косми по тръбата под мивката. Зад радиатора в дневната открихме петна. Нещо се е случило тук. Сигурна съм.

— Пипнахте ли го?

— Първо ще трябва да изпратим намерения материал за изследване.

— Питам дали сте го арестували.

— Няма и следа от него, нито от Фрида.

— Мисля, че тя може би е отишла в моя апартамент. Вие се намирате по-близо до него, отколкото съм аз — само на няколко минути път.

Карлсън успя да хване едно такси и даде адреса си, след което се настани на задната седалка.

— Ама че съм глупак! — измърмори тихо той.

Фрида позвъни на входния звънец. Никой не отвори. Потропа на вратата. И този път никой. Но тя знаеше къде Карлсън държеше резервен ключ. До вратата имаше голяма саксия с цвете, което беше полуувяхнало.

„Ако дойде някой, ще търси под саксията — беше й казал Карлсън веднъж — защото хората обикновено си държат там резервните ключове. Но той няма да намери нищо и ще се откаже. Изобщо няма да забележи, че до пътеката има разклатена плочка, под която е скрит ключ.“

Самата Фрида беше на мнение, че доста хора крият резервния си ключ под разклатени плочки, но тогава си замълча. И по-добре, защото вдигна плочката и ключът си беше там. Тя влезе в къщата. Вътре усети мирис на развалена храна, която е била оставена неприбрана. Можеше да си направи кафе, но по-добре беше първо да почисти. Щеше да започне с изхвърляне на всичко, от което се носеше лош дъх. Но най-напред щеше да се обади на Карлсън. Докато се оглеждаше за домашния телефон, на входната врата се почука леко.

Фрида почувства облекчение. Но в момента, в който отваряше вратата, тя изведнъж се запита защо Карлсън би чукал на собствената си врата, като едновременно с това си отговори, че той, естествено, не би го направил. В следващия миг вратата я блъсна силно, Франк връхлетя вътре и я затръшна обратно. Фрида се обърна и се втурна към задната част на къщата. Той почти я настигна — чуваше го как диша, усещаше топлината на тялото му. Усети как сложи ръцете си на рамената й и я блъсна с все сила към стената. Пред очите й се появиха жълти искри. После я блъсна отново, този път през някаква врата. Фрида видя различни цветове, плюшен клоун, който висеше от тавана, плакат на футболна топка. Някъде дълбоко в съзнанието си тя разбра, че се намира в детска стая. Стаята на децата на Карлсън. Опита се да го отблъсне с ръце, но напразно. Франк се беше надвесил над нея. Тя усети силен удар от едната страна на главата си и, олюлявайки се, се блъсна в стената.

После всичко се случи много, много бавно, сякаш наблюдаваше ставащото през матирано стъкло и със запушени уши. Франк я хвана с лявата си ръка за врата и я притисна до стената. Гърбът й се опря в нещо ръбесто. Може би беше ъгълчето на картина в рамка. Струваше й се, че има много време за мислене, че просто трябва да остави нещата да се случат и да потъне бавно в черен мрак и покой. Лицето на Франк, злите му очи, сега бяха съвсем близо до нейните. Тя видя ослепителната белота на памучната му риза. Той дишаше тежко. Тези усещания й напомниха за нещо. Какво беше то? В съзнанието й изплува Лев, който й говореше, докато я настаняваше в онази квартира в Елефант енд Касъл. Какво й беше казал тогава? Всичко или нищо? Или може би нещо подобно? Тя не отклони погледа си от Франк. Не трябваше да го разсейва. Очите й бяха приковани в неговите. Какво странно нещо са очите.

Фрида бръкна предпазливо в джоба си. Да. И да, точно такива бяха думите на Лев: всичко или нищо.

Франк вдигна дясната си ръка и тя видя как в нея проблесна острието на нож. Той доближи още повече лицето си, така че, когато заговори, се чуваше единствено слаб шепот.

— Сега нямаш думата. А и няма какво да кажеш. Аз прерязах гърлото на Санди с това. Но той беше в безсъзнание. А ти ще бъдеш в съзнание. Ще гледам с голямо удоволствие.

Докато Франк говореше, Фрида си припомни първата си година в медицинския университет и часовете по анатомия. Как се наричаха онези две артерии? Подключична и сънна. Тя стисна в мощна хватка онова, което беше в джоба й, и едва-едва измъкна ръката си. Един-единствен шанс. Последва бързо движение и острието изщрака. Нагоре и навътре. Лев беше казал, че е остро. Много остро. Сигурно беше така, защото Фрида не усети никакво съпротивление, сякаш дръжката на ножа, опрян в бялата памучна риза, нямаше острие. Но след по-малко от секунда около него се появи аленочервена розетка.

Франк погледна надолу с почуда и леко раздразнение, все едно беше видял развързана връзка на обувка или отворен цип. Той отстъпи назад, а Фрида, хванала здраво дръжката на ножа, го измъкна обратно. Чу се клокочещ звук и тя усети нещо топло и мокро по лицето и якето си. Погледна надолу към лепкавата червена течност. И тя ли беше намушкана? Отново извърна поглед към Франк.

— Ти, кучка такава — каза той. — Ти…

Той не можа да довърши. Ножът падна от ръката му. Франк разкъса ризата си. Кръвта течеше от него със силна струя. Той погледна към гърдите си, сякаш му беше безкрайно интересно. Кръвта бликаше, после спираше, после пак бликаше, после пак спираше. Франк направи няколко несигурни крачки. Всичко наоколо започваше да се обагря в червено. Килимът, покривката на леглото, дори картината на стената. После краката му се огънаха и той падна тежко, полуоблегнат на ниското детско легло. Погледът му вече се беше замъглил и се рееше някъде в пространството.

Фрида направи няколко крачки към него, като все още стискаше ножа, но веднага разбра, че Франк вече не представляваше заплаха. Тя отново си спомни часовете по анатомия. Артериално кървене. Какво казваше нейният професор? Артериите пренасят кръвта от сърцето, вените пренасят кръвта към сърцето. Колко време му оставаше? Минута? Две? Тя си спомни за Санди — мъжът до нея в леглото, мъжът, с когото се разхождаха заедно и който беше убит от същото това проблясващо острие. Щеше ли да гледа отстрани как Франк умира, така, както той се беше заканил да я гледа? Тази мисъл я накара да действа. Фрида го прекрачи и седна върху бедрата му. Франк гледаше право към нея, но тя не беше сигурна, че я забелязва. Разкъса ризата му, откъсна парче от нея и го притисна силно към раната, напрягайки всичките си мускули. Усети тежкото си дишане. Дали беше успяла да спре бликащата кръв? Наоколо и по тях двамата имаше толкова много от нея, че й беше трудно да прецени.

Някаква слаба искра се появи в очите на Франк. Това гняв ли беше? Фрида се наведе по-близо до него. Между тях имаше странна близост. Усети дъха му. Беше сладникав.

— Ако се опиташ да направиш нещо, каквото и да било, ще се отдръпна и ти ще умреш. Ясно? — закани се тя.

Франк издаде някакъв хриптящ звук, но Фрида не можа да определи дали беше отговор или стенание, или нито едно от тях. Тя успя да освободи дясната си ръка и се пресегна към шията му. Отново се чу хриптящ звук.

— Трябва да проверя пулса ти — обясни му тя.

Пулсът му беше слаб. Кръвното му падаше. В този миг по улицата завиха полицейски сирени, отпред спря кола, последва звънене и тропане на входната врата. Фрида почти беше долепила лицето си до лицето на Франк и забеляза нова искра в очите му.

— Няма как да отворя вратата — каза тя. — Ако се изправя, докато се върна, кръвта ти ще изтече. Да се надяваме, че ще успеят да я разбият.

Но те очевидно не можаха да я разбият и отново започнаха да звънят и да тропат. Накрая външната врата се отвори. Фрида извика нещо и чу шум от приближаващи се стъпки. Извърна се и видя един млад полицай да влиза в стаята. На лицето му се изписа шок и той излезе обратно. Почти веднага стаята се изпълни с хора. Видя полицаи с униформи и лица, които не познаваше.

— Исусе! Фрида, какво се е случило?

Тя видя потресеното изражение на Карлсън. До него стоеше Хусейн.

— Не мога да мръдна — каза Фрида. — Ако се помръдна, той ще умре.

Карлсън оглеждаше с изумен поглед стаята на децата си. Фрида забеляза, че имаше кръв дори по висящия клоун. Тялото й също лепнеше от кръв.

— Толкова съжалявам — каза тя с горчивина. — Много, много съжалявам.

Разни хора се взираха във Фрида и във Франк и лицата на някои пребледняваха. Наблизо се чу шум от повръщане. Появиха се мъже и жени в зелени престилки, които носеха тежки сакове. Един от тях, млад мъж с рижа коса, се надвеси и се загледа в ръцете на Фрида, които притискаха гърдите на Франк.

— Какво е това, по дяволите?! — изрече той с почуда. Обърна се към Фрида, после отново се втренчи в ръцете й, в алената кръв. — Вие лекар ли сте?

— Да. По-точно психотерапевт.

— Кой направи това?

— Аз — отвърна Фрида. — С нож.

— Аха — изрече бавно мъжът. — Дръжте там ръцете си. — Той се озърна. — Джен, мини от другата страна. Извади марля.

Една млада жена порови в сака и извади нещо, прилично на топче тоалетна хартия. Тя го разгъна и откъсна една лента.

— Как се казвате? — попита мъжът.

— Фрида Клайн.

— Добре, Фрида. На три ще си вдигнеш дланите така, че да не пречат. Едно, две, три.

Фрида вдигна високо дланите си и в същия момент усети как някой я грабна и я отдалечи от Франк. Почти насила я сложиха да легне на една носилка.

— Ранена ли сте? — попита един глас.

— Не.

— Тя кърви — обади се друг глас.

— Не кървя. Това не е моята кръв.

Но тя беше много уморена и просто се отпусна назад; някой сложи ръцете си отгоре й, понесоха носилката към антрето, слънцето блесна в очите й, после мигащите светлини на линейката. Качиха я вътре и вратите се затвориха с трясък. Включиха сирените, а после вратите отново се отвориха и Фрида видя за кратко синьото небе, а след него неонови светлини. От носилката я прехвърлиха на болнична количка. От едната си страна видя униформен полицай, който подтичваше, за да не изостава от бързото темпо. Предстоеше й да мине през досадни процедури. Количката спря в един коридор. Последва приглушено съвещание и обичайното за всяка болница търсене на свободна стая или свободно легло. Тя чу как един мъж крещеше и псуваше, после хвърли нещо. Мъже в болнична униформа минаха покрай нея, тичайки надолу по коридора. Виковете продължиха, а после постепенно затихнаха. Най-накрая вкараха количката в една болнична кабинка, вдигнаха я от нея и я сложиха на едно легло.

Една лекарка се наведе над нея. Беше млада, на възрастта на студентите на Фрида. Фрида съобщи бавно името си, възрастта и адреса си. Мислите й се проясняваха, а умората се разливаше по цялото й тяло.

— И така, къде ви боли? — попита лекарката.

— Никъде не ме боли.

Лекарката впери поглед във Фрида с израз на недоумение. Фрида проследи погледа й.

— Тази кръв не е моята — каза тя. — Просто искам да се прибера вкъщи и да я почистя.

— Аз не… — Лекарката понечи да каже нещо, но после се спря. — Трябва да се видя с един човек.

В единия край на кабинката имаше синя завеса. Лекарката я дръпна и се отдалечи. След две-три минути се върна отново.

— Очевидно имате нужда някой да погледне главата ви — каза лекарката.

— Добре съм.

— От отделението по неврология ще дойде един колега да ви прегледа.

Фрида погледна часовника си.

— Тръгвам си след пет минути — заяви тя.

Очите на лекарката се разшириха от изненада.

— Не можете да си тръгнете — възрази тя.

— Сега ще видите, че мога.

— Ей сега се връщам. — Младата лекарка изтича бързо вън от кабинката. Фрида седна в леглото. Вдигна длани пред очите си и ги разгледа внимателно. Раздвижи пръстите си. Всичко изглеждаше наред. Крайно време беше да си тръгне. Завесата се отвори отново и един мъж влезе вътре. Беше облечен с дънки и карирана риза с къс ръкав, а на краката си носеше бели маратонки. Имаше черна къдрава коса и беше небръснат.

— Тази кабинка е заета — каза Фрида.

Мъжът намръщено взе болничния й картон, който висеше на кукичка в долния край на леглото.

— Дошъл съм, за да ви прегледам. — Той сложи болничния картон на мястото му и за пръв път внимателно погледна Фрида.

— Мили боже! — възкликна той.

— Не е моята кръв — обясни Фрида.

— Да, но все пак… Какво се е случило?

— Бях нападната.

— Изглежда, сте отвърнали.

— Наложи ми се.

— И сте прерязали нещо голямо.

— Подключичната артерия.

— Човекът мъртъв ли е?

— Успях да спра кървенето.

— Очевидно не напълно. От това, което… — Той млъкна и погледна Фрида с любопитство. — Аз ви познавам — каза той.

— Да.

— Не ми казвайте коя сте. Сам ще се сетя.

— Добре.

Лицето му бавно се разтегна в усмивка.

— Трябва да свалите обувките и чорапите си.

Фрида ги свали.

— Можете ли да мърдате пръстите на краката си? — попита той. — Тя го направи. — Много добре. Знаете ли кой ден сме?

— Петък.

— Чудесно.

— Всичко започна в един петък и завърши отново в петък.

— Нищо не разбрах.

— Няма значение.

— Тогава дойдохте вкъщи и ме заведохте да прегледам една жена в по-особено психическо състояние.

— Точно така.

— Вие не сътрудничехте ли на полицията?

— Да.

— Това помогна ли ви?

— И да, и не.

— Открихте ли престъпника?

— Да. Но накрая се озовах в болницата, точно както сега. И кръвта по мен си беше моя.

Той извади от джоба си офталмологично фенерче.

— Гледайте в ъгъла. — Той насочи светлината към едното око, после към другото. — Аз съм Андрю Бериман.

— Да, спомням си — каза Фрида. — Вие свирехте на пиано. Някакъв експеримент за доказване на теорията за десетте хиляди часа, според която многочасовото свирене на пиано всеки ден прави и от некадърника виртуоз.

— Експериментът се провали. Накрая се отказах.

— „Неврологични аномалии“. Това беше вашата област, нали?

— И все още е.

— Веднъж-два пъти си мислех да ви потърся за експертно мнение.

Бериман прибра фенерчето в джоба си.

— Трябваше да ми се обадите — отвърна той. — Иначе сте добре. Освен… — Той потърка бузата си. — Казахте, че последния път, когато се видяхме, сте се озовали в болницата. Сега отново сте тук. Аз не обичам кръв. Ето защо се ориентирах към неврологията.

— Не исках това да се случи.

— Вие сте психотерапевт, нали?

— Да.

— Нали според психотерапевтите за всичко си има причина?

— Не, грешите.

— Очевидно съм се объркал.

— И така, приключихте ли?

— Вие сигурно сте в шок след случилото се. Ще трябва да ви държим под наблюдение.

Фрида се изправи.

— Не. Нямам повече работа тук.

— Вие наистина ли смятате да си тръгнете?

— Да. Аз живея само на няколко минути път оттук.

— Не можете да тръгнете по улиците в този вид.

— Всичко ще бъде наред.

Бериман поклати глава неодобрително.

— Ще ви дам една лабораторна престилка. И ще ви придружа до вкъщи.

— Нямам нужда от това.

— Ще ви придружа до дома ви, което ще ми даде възможност да преценя какво е психологическото ви състояние. Ще трябва да се съгласите или насила ще ви задържа за наблюдение.

— Не можете да направите това.

— Цялата сте изцапана с кръв. Тук са ви докарали с линейка от местопрестъпление. Искате ли да се обзаложим?

— Добре — отстъпи Фрида. — Съгласна съм на всичко, при условие че ме пуснете да си тръгна.

32

Джоузеф беше поливал редовно цветята и беше хранил котарака, но навсякъде имаше тънък слой прах, а в стаите миришеше на застояло, тъй като прозорците бяха останали затворени през горещите летни седмици, докато Фрида я нямаше.

Бавно и методично тя се зае да приведе къщата в ред: изчисти с прахосмукачката, излъска всички повърхности, изкорени бурените в задния двор. Отнесе всички дрехи, които беше носила като „Карла“, в благотворителния магазин на няколко преки от дома й и сложи чисти хавлиени кърпи. Хладилникът беше празен, с изключение на буркан с маслинова паста и яйца, чийто срок на годност беше изтекъл, и тя ги изхвърли в кофата за боклук. Отиде до близкия магазин и си купи достатъчно продукти за следващите няколко дни: мляко, масло, хляб, салати и сицилиански домати, солено синьо сирене, пушена сьомга, която смяташе да хапне за вечеря, малини и малка кофичка сметана. С нетърпение очакваше вечерта, когато щеше да седне сама в чистата си и подредена къща, а котаракът щеше да се сгуши в краката й.

Когато се прибра, се качи в кабинета си на най-горния етаж и написа имейли до пациентите си, в които им съобщаваше, че е готова отново да започне работа следващата седмица и че ако те желаят да се върнат, ще трябва да я известят. Преди още да успее да изпрати всичките съобщения, се получи отговор от Джо Франклин, който съдържаше едно кратко „Да!“. Тя записа името му в работния си дневник в дните, в които той обичайно я посещаваше.

В три часа същия следобед Фрида излезе и взе метрото от Уорън Стрийт до Хайбъри и Излингтън, а останалата част от пътя измина пеша. Вървеше по-бавно от обикновено, съзнавайки, че отлага мига, в който щеше да потропа на вратата на Саша.

Вратата се отвори със замах и пред нея застана Рубен, разтворил широко ръце. Тя пристъпи към него и той я взе в прегръдките си, рошейки късата й коса и бърборейки развълнувано, че тя най-после се е завърнала. Зад него се чуха бързи леки стъпки и на прага се появи Итън. Той беше облечен с къси червени панталонки и синя тениска, а в ръката си държеше сладолед, който беше започнал да се топи.

— Фрида! — извика Итън. — С Джоузеф и Марти ще направим къщичка за жаби.

— Къщичка за жаби?

— Да. В нея ще живеят жаби. — Част от сладоледа цопна на пода. Итън бързо облиза вафлената фунийка.

— Кой е Марти?

— Той работи с Джоузеф — обади се Рубен. — Итън много го харесва.

— Разбирам. Къде е Джоузеф?

— Тук съм — каза Джоузеф, слизайки надолу по стълбите. Той пристъпи към нея и за момент сякаш не можеше да намери подходящите думи. Кафявите му очи я гледаха съсредоточено. — И много, много радостен да те видя.

— Благодаря ти, Джоузеф. — Фрида взе голямата му мазолеста длан и я стисна с две ръце. — Как е Саша?

Джоузеф хвърли поглед към Итън, после отново погледна към Фрида и бавно поклати глава.

— Лежи в леглото.

— Мама е болна, но само малко — обясни Итън.

Фрида се запита кой щеше да му каже за Франк, кога и къде? Щеше да бъде трудно.

— Ще отида да я видя.

Тя се качи нагоре по стълбите. Спря пред стаята на Саша и се ослуша. Отвътре се чуваха някакви приглушени стържещи звуци. Саша ридаеше. Рубен й беше казал по телефона, че откакто е разбрала истината, не е преставала да плаче.

— Сякаш е някаква машина за плач — беше казал той. — Без вариации, без затихване, без усилване.

Фрида отвори вратата и влезе. Завесите бяха спуснати, въпреки че навън грееше слънце; Саша лежеше под завивките — сгърчена фигура, от която долитаха горчиви вопли и хълцане.

Фрида седна на крайчеца на леглото, протегна ръка и се опита да успокои приятелката си.

— Саша — промълви тя. — Аз съм, Фрида. — Почака малко, но отговор не последва. — Аз съм тук, Джоузеф и Рубен също са тук. Итън е тук — ние всички ще се погрижим за него. Ще се погрижим и за теб. Ще преживееш случилото се. Чуваш ли ме? Разбира се, нищо вече няма да е същото, ти няма да си същата, но ще се справиш.

Фрида поседя така още известно време, после стана и отвори прозореца. В стаята нахлу топъл въздух.

— Ще отида да направя чай. Ще се върна след малко. Съгласна ли си?

Чу се някакъв звук и Фрида се спря.

— Какво каза? — попита тя.

— Аз бях. — Едва отронените думи замениха непрестанното хлипане: — Аз бях. Аз бях. Аз бях. Аз бях.

Фрида седна отново на леглото.

— Не. Не си била ти и никой не си мисли подобно нещо. Франк е ревнив и властен. Не е могъл да понесе унижението. Възможно ли е нещо друго да го е подтикнало? Може би. — Тя погали косата на Саша. — Ние вършим разни неща — някои от тях глупави или погрешни, без да знаем какви ще бъдат последствията. Ти си спала със Санди, когато си се чувствала изоставена. Аз не исках да чуя онова, което той се опитваше да ми каже. Налага ни се да живеем с това. Беше извършено ужасно престъпление, но не от теб. Ето защо не бива да се разстройваш.

Саша продължаваше да повтаря изречените думи, докато те най-накрая се превърнаха в слабо скимтене. Фрида стана и излезе от стаята. Джоузеф и Рубен бяха в малката градина с Итън, който забиваше гвоздей в една дъска. Това занимание беше погълнало цялото му внимание, а Джоузеф го наблюдаваше отстрани. Рубен пушеше цигара и говореше по телефона.

— Всичко наред ли е? — попита той, след като приключи разговора.

Фрида кимна. Сякаш вече не й бяха останали думи; самата мисъл, че трябва да говори и да обяснява, я изтощаваше.

— Мисля, че е по-добре да остана тук за известно време — каза тя накрая.

— Не! — отсече Рубен.

— Моля?

— Не. Ще си отидеш вкъщи. Знам колко много тъгуваш за дома си.

— Някой трябва да стои тук.

— Точно така. Паз ще дойде след около половин час със запас от хранителни продукти.

— Благодаря ти.

— За нищо.

— Не е нищо, Рубен. За мен значи много. Благодаря за всичко, което направихте за мен.

— Време е да разбереш, че не можеш да вършиш всичко сама.

— Да.

— Някой ден ще поговорим за онова, което се случи.

— Да. Някой ден.

— А сега, за бога, се прибирай вкъщи.

Фрида се прибра вкъщи. Взе си вана, без да бърза, после се разходи из всяка от стаите, за да се увери още веднъж, че всичко си беше на място. За вечеря си хапна пушена сьомга върху ръжен хляб и изпи чаша бяло вино. Изигра партия шах, докато котаракът мъркаше блажено в скута й. Обеща си, че на другия ден ще поседи в ателието си и ще рисува. Чувстваше се омиротворена и безкрайно тъжна. Замисли се за последните няколко седмици, през които беше излязла от обичайния си стил на живот, принудена да обитава непознати и отблъскващи места и да общува с хора, изтласкани на ръба на обществото. Сега отново беше в любимата си къща, сред любимите си вещи, постепенно възстановяваше графика си и отново въвеждаше ред в живота си. Спомни си лицето на Карлсън, когато се беше надвесил над нея в стаята на децата си — стаята, която беше изцапана и напоена с кръв. Къде ли беше той сега? После се замисли за Саша, която лежеше в леглото си и плачеше безутешно — щеше ли някога да престане да плаче? За Франк в болничното му легло, охраняван от полицаи. За Итън, който не разбираше как се беше променил животът му. За Санди, от когото бяха останали само прах и спомени, и който вече нямаше бъдеще.

33

Таня Хопкинс пристигна с такси, за да вземе Фрида от дома й. В продължение на няколко минути след като таксито тръгна, тя не проговори. Фрида нямаше нищо против дългото мълчание. Беше свикнала. Понякога се случваше пациентът да седи срещу нея и да мълчи до края на сеанса. Смята се, че психотерапията е свързана с много разговори, но тя също така може да бъде и бягство от напрегнатите мисли и от думите, което в крайна сметка се отразява благотворно.

Въпреки че Таня Хопкинс не говореше, мълчанието й някак си не се усещаше. Тя гледаше през прозореца, извърнала глава, но си личеше, че мисли усилено. Фрида забеляза, че устните й се мърдат беззвучно, сякаш говореше мълчаливо на себе си. Накрая Хопкинс се обърна към Фрида.

— Предполагам, че знаеш къде отиваме.

— В полицията.

— В полицията — повтори като ехо Хопкинс. — Не ми казаха защо ни викат, но не е трудно да се досети човек. Ще ни информират дали възнамеряват да повдигнат някакви обвинения. — Тя направи пауза, но Фрида мълчеше. — „Възпрепятстване работата на правосъдието“ е твърде възможен вариант.

Фрида хвърли поглед към нея.

— Аз възпрепятствала ли съм работата на правосъдието?

Хопкинс поклати глава.

— Не знам. При всички случаи си възпрепятствала нещо, но не съм сигурна какво точно. — Тя погледна Фрида със смирено изражение. — На това място обикновено казвам на клиента си да остави говоренето на мен, но в случая не знам дали това ще помогне.

— Съжалявам, че ви поставих в такова неприятно положение — каза Фрида.

— Не, не си — отвърна Хопкинс.

Фрида се замисли за момент.

— Впрочем не съжалявам. Ако същото нещо се случеше отново, пак щях да действам по същия начин.

— Очевидно изобщо не съжаляваш.

— Не е точно така. Това, за което съжалявам, е, че като последица от онова, което направих, вие трябваше да изтърпите всички тези неприятности.

— Това е най-жалкото извинение, което някога съм чувала.

— Не е извинение, а описание на душевното ми състояние.

— Дори не знам как да отговоря на това.

— Не беше нужно да ме задържате като ваш клиент.

Хопкинс леко се усмихна.

— Не бих те натрапила на друг колега — каза тя. — Но последици със сигурност има.

— Какви последици имате предвид? Ако бях послушала съвета ви, щях да се призная за виновна за престъпление, което не съм извършила.

— Онова не беше съвет. Беше възможност. Но тук не става дума за последствия, които засягат теб. Какво ще кажеш за твоя приятел, главен криминален инспектор Карлсън?

— Какво се е случило с него?

— Бил е отстранен от работа.

Фрида се почувства така, сякаш някой я беше ударил с юмрук в корема. Тя изстена тихо.

— О, горкият глупак!

— Не си рискувала само собственото си бъдеще. Би трябвало да го знаеш.

Фрида се загледа през прозореца на таксито, без да вижда нищо. Обзе я гняв и срам, доповръща й се. После, през мъглата, която се спусна пред очите й, тя забеляза, че таксито се движеше по Пентънвил Роуд.

— Това не е пътят към полицейския участък — обади се тя.

— Тази сутрин ми се обадиха по телефона, че мястото на срещата се променя.

Таксито спря до тротоара и шофьорът се обърна назад.

— Движението е блокирано — каза той. — Оттук ще трябва да продължите пеша.

Двете слязоха от колата и продължиха покрай щандовете на „Чапъл Маркет“. Носеше се мирис на готвено месо и на Фрида й се догади. Хопкинс погледна към късчето хартия в ръката си.

— Не може да е тук — изрече тя с нотка на съмнение.

Те стояха пред един вход между една книжарница и една оптика. Тя натисна звънеца. От малкия домофон на входа се чу пукане и глух глас. Хопкинс се наведе по-близо и съобщи името си и това на Фрида. Последва бръмчене и Хопкинс натисна вратата, но тя не се отвори. Хопкинс позвъни отново. Чу се звук отвътре и вратата се отвори от млада жена с твърди остри кичури, която беше облечена със синя тениска и тъмни джинси.

— Извинете — каза Хопкинс. — Мисля, че са ми дали погрешен адрес.

— Таня Хопкинс и Фрида Клайн? — каза бодро жената. — Моля, влезте.

Те я последваха по някакво опушено стълбище, минаха през една врата и се озоваха в нещо като офис, в който имаше само едно бюро и няколко различни на вид столове.

— Вие изчакайте тук — обърна се жената към Хопкинс. — Трябва да заведа д-р Клайн на горния етаж.

— Невъзможно! — възрази Хопкинс. — Ако е насрочена среща с главен криминален инспектор Хусейн, аз трябва да присъствам от начало до край.

— Главен криминален инспектор Хусейн няма да дойде — обади се един глас и Хопкинс, и Фрида се озърнаха едновременно. Един мъж беше влязъл през някаква врата в дъното на стаята.

Хопкинс понечи да каже нещо, но се спря.

— Познавам ви отнякъде — изрече тя колебливо.

— Но не можете да се сетите откъде — отвърна мъжът.

— Видяхме ви в полицейския участък — намеси се Фрида. — На онази среща преди…

— Преди да се укриете. Да, точно така. Името ми е Уолтър Левин.

— Ще ми кажете ли какво става? — попита недоволно Хопкинс.

— Нужни са ми пет минути с д-р Клайн.

— Изключено! Ние имаме важна среща с полицията.

— Моля ви — каза настойчиво Левин.

Хопкинс погледна към Фрида.

— Това изобщо не ми харесва.

— Добре — съгласи се Фрида. — Пет минути.

— Оттук, моля — каза Левин.

Двамата се заизкачваха по някакви стъпала и накрая се озоваха пред метална врата.

— Самите помещения не са нищо особено, но пък си имат ето това. — Той отвори металната врата, Фрида прекрачи прага и излезе на голяма тераса на самия покрив.

— Елате и погледнете. — И той я заведе до широк парапет в лицевата част на сградата. Те погледнаха надолу към пазара. Той посочи с ръка към строителните кранове, които се извисяваха зад гарите „Кингс Крос“ и „Сейнт Панкрас“.

— Тук човек забравя, че се намира на един хълм — отбеляза Левин.

— Извинете — обади се Фрида. — Не съм в настроение за светски разговор. Каква е целта на тази среща?

— Вие каква очаквате да бъде?

— Предполагам, че ще стане ясно дали ще ме пратят в затвора, или не.

— Е, да. Комисар Крофорд гори от нетърпение да ви прати в затвора.

— А главен полицейски инспектор Хусейн?

— Тя е доста резервирана по въпроса.

— И така, защо разговарям с вас?

— Имате дебело полицейско досие. В него е описана и кратката ви кариера като консултант в лондонската полиция.

— Не особено успешна кариера.

Левин се усмихна.

— Това е въпрос на интерпретация.

— Е, тогава едва не ме убиха, а ето че сега комисарят иска да ме вкара в затвора. Моля да ме извините, ако ви звуча песимистично.

— Какво ще кажете да работите за мен?

Фрида се беше загледала в сергиите отдолу, но сега извърна глава към Левин. Поведението му беше някак лежерно, сякаш никога не беше напълно сериозен. Но в погледа на сивите му очи имаше хладина и това го правеше непроницаем.

— Кой всъщност сте вие?

— Какво ви казах, когато се видяхме преди?

— Казахте, че сте изпратен от Министерството на вътрешните работи.

— Да приемем, че е така.

— Не ми е ясно какво значи това.

— Това значи, че мога да анулирам всяка възможност да бъдете изправена пред съда.

— В замяна на какво?

— В замяна на това да бъдете на мое разположение.

— На разположение за какво?

— Да вършите това, което наистина умеете да вършите.

— Бихте ли се изразили по-конкретно?

— Не и на този етап.

Долу на улицата един велосипедист криволичеше несигурно между сергиите, а от дръжките на колелото му висяха пълни торби.

— Не — каза твърдо Фрида. — Не мога да направя подобно нещо. Съжалявам.

Левин свали очилата си и ги изтри в не особено елегантната си раирана вратовръзка.

— Има и нещо друго.

— Какво е то?

— Отнася се за вашия приятел Карлсън.

— Какво за него?

— Той се е намесил в криминално разследване. И него също го заплашва затвор. При него нещата са доста по-сложни, отколкото при вас. Той е офицер от полицията, а съдиите са много чувствителни, когато става дума за основите на правосъдието.

Фрида го изгледа остро.

— Ако можете да помогнете на Карлсън да се измъкне, тогава… — Тя се замисли за момент.

— Тогава какво?

— Тогава ви дължа услуга.

— Услуга — каза Левин. Той сложи обратно очилата си. — Прекрасно. Това ми харесва. — Той й се усмихна лъчезарно, но очите му останаха студени. — Вие, разбира се, знаете, че услугата е опасно нещо. — Левин протегна ръката си и тя я пое, но веднага я пусна.

— Как да позная, че сте добър човек? — попита тя.

— Спасявам ви от затвора. Спасявам главен криминален инспектор Карлсън от затвора и го връщам обратно в Лондонската полиция. Това не ме ли прави добър човек?

— Не е задължително.

34

Карлсън видя Фрида още преди тя да го види. Това леко го учуди. Напоследък беше станала бдителна, беше нащрек да не би някой да я забележи или да я заловят. Но за втори път през последните няколко дни тя не усети приближаването му. Беше се облегнала на парапета и наблюдаваше реката. Зад него камиони и автобуси се движеха с голяма скорост по „Челси Ембанкмънт“. Шумът от трафика и мирисът от изгорелите газове се улавяха в лятната горещина като в капан и той усещаше грохота на превозните средства в краката си.

— Избрала си необичайно място — каза Карлсън и Фрида се обърна, кимайки му за поздрав. Той се облегна до нея на парапета. Долу по реката се движеше туристическо корабче. От високоговорителя се чуваше металният глас на екскурзовода, който обясняваше, че река Темза е била свидетел на безброй исторически събития. Именно оттук мореплавателят Франсис Дрейк се отправил на околосветско пътешествие и пак тук се завърнал с кораб, натоварен с всякакви богатства, и бил удостоен с титлата „сър“.

— Мразя крайбрежния булевард — обади се Фрида. — Това са силни думи.

— В миналото по брега е имало дървени колиби. Докове, кейове и пристани. После всичко било унищожено, изграден бил речен насип и се появил този крайбрежен булевард, сякаш Лондон обърнал гръб на реката, преструвайки се, че не я забелязва.

— Но това е било толкова отдавна.

— Един ден дигата и крайбрежният булевард ще бъдат разрушени по цялото протежение на реката от Челси до Блекфрайърс и отново ще има речен бряг.

— От това изобщо не ми става ясно защо поиска да се срещнем точно тук.

— Исках да бъде близо до реката, но не в центъра на някой пазар или в крайречна кръчма.

— Крайречна кръчма? Звучи примамливо — отбеляза Карлсън.

— Някой друг път.

— Това заради Санди ли е?

— Виж, ние може би никога няма да узнаем от кое място е бил хвърлен в Темза.

— Франк проговорил ли е?

— Доколкото чух, не е направил никакви изявления.

— Това има ли значение?

— От правна гледна точка ли? Вероятно не. Но за Саша има значение. А също и за сестрата на Санди.

— А за теб?

— Каквото и да каже Франк, то няма да направи нещата по-хубави или по-малко ужасни. Мисълта за мъртвото тяло на Санди, което се е носило по реката през всичките онези дни и нощи, е достатъчно ужасяваща. Но още по-болезнена е мисълта за онова, през което е трябвало да мине приживе.

— И въпреки това реши да дойдеш тук?

— Да. За да му кажа „сбогом“, още едно „сбогом“. Странно, нали?

— Тогава какво правя аз тук?

— Исках да кажа „сбогом“ на Санди, а на теб — „извинявай“.

— Не е нужно да ми се извиняваш.

Карлсън забеляза, че Фрида едва не се разсмя — нещо, което не я беше виждал да прави от доста дълго време.

— Нима? Заради мен те отстраниха от работа и едва не те уволниха. Искам да ти се извиня и за стаята на Бела и Майки.

— Едва ли някога ще им кажа защо е била пребоядисана. Мисля, че ти дължа благодарност, задето ме върнаха отново на работа.

— Като че ли не се радваш много.

Настъпи мълчание.

— Когато ми съобщиха новината — каза накрая Карлсън, — се почувствах така, сякаш съм се събудил от сън и съм станал от леглото, но ме болят всички мускули и се питам дали ще мога да започна деня.

— Като че ли отново ти дължа извинение.

— Не, разбира се — отвърна Карлсън. — Винаги трябва да сме в състояние да започнем деня. Не можем вечно да спим. Впрочем опитах се да проуча въпросния г-н Левин.

— Какво откри?

— Нищо. Абсолютно нищо.

— Какво означава това?

— Не съм сигурен. Някой някога предупреждавал ли те е за риска да дължиш услуга на човек, когото не познаваш?

— Може би.

Двамата се загледаха мълчаливо във водите на Темза.

— Понякога ми се иска да живея близо до някоя река — каза Карлсън.

— Не съм сигурна, че би ми харесало да живея край река.

— Защо?

— Не знам — отвърна Фрида. — Обичам да се разхождам край реки, да следвам течението им. Но да живея близо до някоя река би било същото като да живея до някоя дълбока пропаст. Човек винаги се пита какво има на дъното й. А реката дори е по-опасна, защото се движи и винаги е готова да те дръпне и да те отнесе.

Карлсън поклати глава, смеейки се.

— Фрида. Това е само река.

Няколко мили по-надолу Джоузеф и Марти седяха в една кръчма недалеч от къщата в Белсайз Парк, по която бяха работили в продължение на месеци и която вече беше готова.

— Свършихме добра работа — каза Джоузеф, надигайки втора халба с бира. Той тайно измъкна от джоба си бутилка водка и отпи голяма глътка, след което я подаде на Марти. — Страхотна работа.

— Аха — съгласи се Марти. Той опря гърлото на бутилката в устата си и я надигна. Широка татуировка се раздвижи с мускулите на ръката му от китката нагоре. — Така или иначе уплътнихме лятото.

— Лятото още не е свършило — възрази Джоузеф. — В Украйна сега горещо, много горещо, има бури.

— Украйна. Ти оттам ли си?

— Да, там мой дом. Киев.

— Много е далеч — каза някак разсеяно Марти.

— В момента там е много неспокойно. Сражения и смърт. Но иначе много красиво. Много гори.

Известно време те седяха мълчаливо и пиеха.

— Там са синовете ми — наруши мълчанието Джоузеф. — Две момчета, които растат без мен.

— Трябва да ти е доста тежко.

— Ти имаш ли синове?

— Едно момче, което се казва Мат. Малко момче с червена коса. Но вече не го виждам.

— Наистина ли? Значи и на теб ти е трудно.

— Да. Но е по-добре човек да е свободен.

— Така ли мислиш? Да си свободен значи да си сам.

— Това не ми пречи. Мога да правя каквото си искам. Да ходя където си искам. Просто си вземам сака и заминавам.

— Сега къде ще отидеш?

— Не знам. Ще напусна Лондон. Свърших каквото имах да свърша.

— Скоро ли?

— Може би още тази вечер.

— И ще заминеш просто ей така?

— Просто ей така. — Марти щракна с пръсти.

Джоузеф кимна.

— И няма да ти бъде мъчно за вкъщи?

— Как може да ти бъде мъчно за вкъщи, ако нямаш дом?

— Не знам. — Джоузеф сбърчи чело: знаеше, че това е възможно, но не намираше подходящите думи. Той допи бирата си и избърса уста с опакото на ръката си, после погледна часовника на стената. — Трябва да вървя. Имам среща с моята приятелка Фрида.

— Ех, тази Фрида. Тя добре ли е вече?

— Да, добре е. Но е като войник след битка.

Марти се усмихна леко.

— Четох за това. За случката писаха във всички вестници, съобщиха и по телевизията.

Джоузеф се поколеба, а после попита:

— Искаш ли да дойдеш с мен?

— За да се запозная с твоята Фрида? Не, друже, трябва да действам. Имам да свърша някои работи, преди да тръгна. Но ти благодаря за предложението. — Той стана и протегна ръка. — Е, сбогом, Джо. Пази се.

Джоузеф също стана и двамата мъже някак непохватно си стиснаха ръцете.

— Ти много ми помогна — каза Джоузеф.

— Не беше нищо особено.

Марти потупа Джоузеф по гърба и излезе от кръчмата. Слаб дъждец пръскаше по прашните улици, а тежкият въздух предвещаваше порой. Той смени два автобуса и тръгна по Севън Систърс Роуд, като си подсвиркваше, преметнал през рамо сака с инструментите си. След известно време стигна до хотел „Тадж Махал“ — буквата „ж“ от надписа се беше свлякла надолу и това винаги го дразнеше — и отвори вратата с матирано стъкло. Натисна звънеца продължително и след малко се появи дребна жена с окосмено лице, която изтриваше ръцете си в мръсна престилка.

— Какво има? — попита тя подозрително.

— Аз съм Марти от 3 „Б“. Тази вечер си тръгвам.

— Напускате ли?

— Да. Платил съм до края на седмицата.

— Сумата няма да ви бъде възстановена.

— Няма проблем.

Марти се изкачи до стаята си, вземайки по две стъпала наведнъж, и отключи вратата. Стаята беше малка и оскъдно обзаведена, но в нея имаше микровълнова печка, електрически чайник и малък хладилник, а на него не му трябваше повече. Той изля остатъка от прясното мляко в мивката и изключи чайника от контакта. Багажът му вече беше готов, оставаше да прибере вътре само още няколко неща.

Свали от стената изрезките от вестници. Тези същите, в които се съобщаваше за бягството на Фрида Клайн и в които беше публикувана нейна стара снимка, използвана и в предишни репортажи. Също и тези за мистериозната героиня, атакувала с детска количка група тийнейджъри, за да спаси от издевателство бездомен мъж. Това го накара да се усмихне: веднага беше разбрал, че това е тя. Изрезките, в които се съобщаваше за ареста на Франк Манинг по подозрение в убийство. Репортажът, в който беше публикувана снимката на Малкълм Карлсън. Той сложи всички изрезки най-отгоре в куфара си и затвори ципа. На нощното шкафче имаше два ключа, „Чъб“ и „Йейл“, които прибра във вътрешния джоб на якето си. Веднъж беше успял да прерови чантата на Джоузеф и да измъкне ключовете от къщата й, с които той разполагаше. Беше му отнело по-малко от час, за да им направи дубликати при един ключар.

Огледа хотелската стая, за да се увери, че нищо не е забравил, после преметна сака с инструментите през едното си рамо, мешката през другото, а в ръката си взе куфара.

След това Дийн Рийв излезе от стаята и затръшна вратата след себе си, подсвирквайки си с уста.

Примечания

1

Музеят на кралските принадлежности се намира в Лондонската кула и представлява сбирка от 140 церемониални регалии и одежди, носени от английските монарси при коронацията им. — Бел. прев.

2

Става дума за т. нар. Тhames Ваrriег — преграда от подвижни елементи, издигната през 1984 г. в коритото на Темза, за да не позволява на високите приливни вълни от Северно море да наводняват Лондон. — Бел. прев.

3

Огромно по размери виенско колело с модерен дизайн, построено на южния бряг на Темза в чест на новото хилядолетие и отворено за посещения през 2000 г. — Бел. прев.

4

Когнитивната наука е интердисциплинарно научно изследване на съзнанието и функциите на мозъка, както и на поведението на индивида. Основава се на съвместната работа на учени от областта на лингвистиката, психологията, философията, невронауката и антропологията. — Бел. прев.

5

Става дума за т.нар. нарцистично личностно разстройство, при което индивидът страда от чувство за собствено величие, потребност от възхищение и липса на съчувствие. — Бел. прев.

6

Докландс Лайт Рейлуей е метросистема с автоматизирано управление и минимален брой служители, обслужваща райони от Голям Лондон. Открита е през 1987 г. — Бел. прев.

7

Вестник с огромен тираж, който се разпространява безплатно през делничните дни в обществения транспорт и болниците на градовете в Англия, Шотландия и Уелс. — Бел. прев.

8

Невронауката е научното изследване на нервната система. Традиционно разглеждана като част от биологията под името „невробиология“, днес невронауката е интердисциплинарна наука, сътрудничеща си с области като химията, компютърните науки, инженерната наука, лингвистиката, математиката, медицината, генетиката, биохимията, както и с дисциплини като философията, физиката и психологията. — Бел. прев.

9

Английски поет и англикански проповедник (1572–1631), чието творчество се отличава с голямо многообразие. — Бел. прев.

10

Район в Централен Лондон с голям пътен възел и едноименна метростанция. — Бел. прев.

11

Три небостъргача с модернистичен дизайн в Централен Лондон, неофициално наричани така заради формата, която наподобяват. — Бел. прев.

12

Бони и Клайд са двойка американски престъпници, пътували заедно с бандата си из Съединените щати по време на Голямата депресия, грабейки и убивайки хора. Стават известни с многобройните си обири на банки, по-малки магазини и бензиностанции. Двамата са издебнати и убити от засада от полицейски служители на 23 май 1934 г. — Бел. прев.

13

Стар и богат квартал в съседство с едноименен парк в Северозападен Лондон — Бел. прев.

14

През 2013 г. във Великобритания е приет Законодателен акт, по силата на който наемателите на общински жилища с ниски доходи имат право на финансово подпомагане от държавата при плащане на наема. Това обезщетение се намалява, ако в наетото жилище има една или повече необитавани стаи. — Бел. прев.

15

Стих за живота и смъртта от пиесата на Уилям Шекспир „Цимбелин“. — Бел. прев.

16

Полицейски колеж, в който се подготвят кадри за Лондонската полиция. — Бел. прев.

Content

Ники Френч
Натрапчиви мисли за петък
Фрида Клайн  #5

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Примечания