Генрі Лайон Олді

Обитель героїв

Том перший

РЕТТІЯ

Для багатьох відкриття простого факту, що чорне й біле — всього лише слова, а зовсім не протилежні об’єкти в моралі, етиці й буденності, — величезна цінність, покликана підтвердити їхню велемудрість.

Так дитина хвалиться матері пійманою жужелицею, у якій для малої втілена вся краса світобудови, і викликає в найкращому разі поблажливу посмішку.

Розпечене до білого залізо, торкаючись зіниць, дарує вічну чорноту.

Із чорних хмар падає білий сніг.

Тіні личить темне, а імені — світле, хоч буває й навпаки.

Ну і що? Ви хочете сказати мені, що тут криється якась таємниця?

Із записів Нихона Сивочола

Люди не знають тіньового боку речей, а проте саме в тіні, у півмороку, у глибині й криється те, що надає гостроти нашим почуттям. У глибині вашої душі — я.

Е. Шварц, «Тінь»

PROLOGUS

Рип-рип-рип-рип, рип-рип-рип-рип…

Гарний початок великого шляху.

Стратег Герман пройшовся з кутка в куток, спритно підхопивши зі столу кубок з вином. Нові бежевого кольору ботфорти при ходьбі ледь порипували в такт крокам. Так, звісно, Заповіт велів лицарям Ранкової Зорі берегти білими честь, помисли, одяг та взуття. Проте на час квесту дозволялися винятки. Надто вже гарний подарунок стрільцям Чорного Аспіда — білосніжні постаті на обвугленій і вкритій попелом землі навколо Цитаделі. У цьому разі Заповіт лише м’яко рекомендував «по можливості, світлі тони», але не наполягав категорично.

Молодий стратег дотримувався рекомендацій: бежеві ботфорти, вершково-кремові лосини, новомодний, завужений у талії камзол із блідо-блакитного сукна, два ряди срібних ґудзиків… Втім, у змінному гардеробі було вбрання й темніших барв. Командор зобов’язаний передбачити все, нехай навіть подібний дріб’язок і не належить до сфери стратегії чи тактики. Пригадується, гранд-професор Люгель Двоголовий з кафедри фунстрату повсякчас повторював на лекціях: «Перемога починається не з флангового прориву кавалерії, а із запасних гетрів у багажі барабанщика!»

Герман мимоволі посміхнувся, згадавши старого з його афоризмами, але одразу потамував усмішку.

Не місце й не час.

Хвилину-дві він вивчав барельєф над каміном. На відміну від незграбних полотен, розвішаних у готелі на кожному кроці, барельєф був зроблений надзвичайно майстерно. Не те що мазанина найманих живописців-батальєрів! Одухотворені обличчя лицарів, що тнули мерзенних слуг Чорного Аспіда сталлю й чарами, здавалося, світилися зсередини. Начебто Світло, якому вони служили, наповнило душі до країв і тепер вихлюпувалося назовні.

Відблиски полум’я каміна?

Чи тут не обійшлося без дещиці мани?

Сам Герман, не будучи магом, цього визначити не міг, а відволікати Кристофера заради такої дурниці вважав безглуздим і нетактовним.

Він ковтнув емурійського мускату, оцінив витонченість букета й неквапно обернувся. Чіпким поглядом окинув Білу залу й вірних соратників, немов оцінював військо та диспозицію перед майбутнім боєм. Яскраво горіли свічки в шандалах і канделябрах — під стелею, на стінах, на ломберному столику в центрі. Наближалася північ, але тут полум’я не залишало місця пітьмі, виганяючи її з найвіддаленіших закутків. Символічно. У присутності тих, хто тут зібрався, так само, як і в їхніх серцях, можливий тільки найчистіший, найяскравіший, найжиттєдайніший вогонь, без найменших домішок диму чи кіптяви.

Пафос? Звісно.

Але пафос — це страждання людини під дією сильної пристрасті.

А серед нас нема тих, хто сміється зі страждань і зневажає пристрасть.

Склад квесторів і справді був доволі вдалий. Герман не полінувався ознайомитися з архівами Ордену і з задоволенням переконався: його загін унікальний. У високосний похід до Цитаделі вирушали благородні майстри меча, бойові маги й волхви-піклувальники; часом — вправні мисливці та слідопити, що вирішили присвятити себе ідеалам Рівноваги. Але досі не бувало випадку, щоб квест очолив випускник факультету фундаментальної стратегії, який з відзнакою закінчив магістратуру університету в Браваллі! І ніколи ще під орудою дипломованого стратега-універсала не збиралося воїнство таких виняткових чеснот.

Ось, приміром, Кристофер Форзац. Стоїть біля вікна спиною до всіх, у незмінній сірій хламиді, схожий на велетенську свічку, увінчану світлим полум’ям чуприни. Налаштовує кришталеву кулю-обсервер, що лежить на підвіконні. Обличчя Кріса не видно, але запевне він беззвучно ворушить губами, бурмочучи закляття. Він часто ворушить губами, навіть коли не чаклує, а просто задумається. Тонкі пальці музиканта ласкаво погладжують кулю, наче кошеня. Волхв-піклувальник? Віщун-люміносернер? Бери вище! У його віці — вправний некромант-вербувальник, рік тому блискуче захистив дисертат, залюбки склав кандидатський практикум з розверзання могил! І попри це — переконаний прихильник Ранкової Зорі. Ну скажіть, коли і де некрот боровся проти Зорі Вечірньої?

— Германе, пора! Я готовий!

— Ти завжди готовий, Джеймсе. Не поспішай, настане і твій час…

Молодший нащадок древнього, хоча й зубожілого роду, геніальний боєць, найкращий учень маестро Франтішка Челліні — Джеймс Рівердейл вписувався в загін, як віртуоз-скрипаль у камерний оркестр. Саме на таких людях і тримається Рівновага. Із Джеймсом стратег близько зійшовся ще під час вступних випробувань і тепер несказанно радів блискучому союзникові. Радість — це добре. Радість — запорука перемоги. «Бо радість надихає на подвиги, додає сили та відваги, ведучи прямісінько до катастрофи задумів Чорного Аспіда», — сказано в Заповіті.

Джеймс перехопив погляд Германа — легко, заввиграшки, як перехоплював чужий клинок на випаді — й відкинувши з чола русяве волосся, підморгнув другові. Годі, мовляв, хвилюватися, ми приречені на успіх! Якби успіх задуманої авантюри залежав тільки від Рівердейла, командор був би спокійніший за надгробну плиту… Сьорбнувши ще раз вина, Герман дорікнув собі за недоречне порівняння; і знову дорікнув — за кумедну забобонність. Але ж не даремно спливло, не випадково. Свою місію стратега він на першому етапі виконав із честю; тепер черга за тактиками — Джеймсом і Кристофером, воїном і магом.

— Про що задумався, красивий?

Грайливе контральто, сповнене м’яких обертонів, з ледь помітною хрипинкою на денці. Від голосу Агнешки командора пробирав солодкий трепет, і перед цією слабістю пасував навіть «золотий» диплом магістра з відзнакою.

Стидовисько.

На мить увійшовши в смисло-транс, Герман повернув душі спокій і обернувся до Агнешки. Виявив, що красуня-перевертень, нітрохи не бентежачись, сидить на колінах у Санчеса, а злодій обіймає її за стан. Спокій миттю вивітрився, а сам стратег безнадійно почервонів. Ні, він не хлопчисько, він доросла людина і все чудово розуміє — любов, пристрасть, нарешті, банальне кокетування! — але ж існують якісь межі пристойності!

— Я думаю про нашу спільну справу. І всім би радив зібратися з думками.

— Навіщо наперед загадувати? — щиро здивувалася Агнешка, намотуючи на палець білявий локон. — Я, либонь, серед вас одна дівка незаміжня, мені й ворожити: на судженого-рядженого, на подарунок-посаг. От як почнеться веремія, отут уже мені краще ґав не ловити, берегти честь замолоду. Ти головний, твій і клопіт — заздалегідь розраховувати-прикидати.

І з несподіваною теплотою посміхнулася Германові:

— Не бійся, командоре, не схибимо. Вчуємо, виманимо й горло вирвемо. По-нашому, по-дівочому.

Посмішкою у відповідь Герман подякував дівчині за добре слово. Зараз кожне підбадьорливе слово на вагу золота. Адже це перша справжня кампанія стратега. Він за будь-яку ціну зобов’язаний домогтися успіху! І не тільки тому, що квестори довірили йому свої життя. Є дещо незрівнянно значиміше! Чотирирічний цикл добіг кінця, і тепер від них залежить: чи впаде Цитадель, чи прийде кінець тиранії Чорного Аспіда? О, у мріях Герман уже бачив, як, немов зачаровані, біліють вугільно-чорні стіни Цитаделі, як злітає над вежею переможний прапор Ранкової Зорі, а вранішнє сонце щедро золотить прапор переможців і крізь знівечену, обпалену, розтріскану землю пробивається перша зелена парость.

Ось мета, гідна дворянина й патріота!

І нехай сміються циніки, тицяють пальцями дурні, глузують обивателі, проклинаючи «мзду на рівновагу» і прагнучи позбутися безглуздих, за їхніми куцими мірками, витрат — не їм, нудним і гідним жалю, судилися високе життя й велика честь!

— Тривога, пані та панове… Овал Небес! До бою!

Кристофер не змінив пози, залишився біля вікна. Але руки некроманта ожили, зарухалися в таємничих пасах, а плечі під хламидою поширшали, здійнялись горбами м’язів, рідко властивими магам його профілю, що не визнають «Нихонової школи». Некрот ще тільки почав говорити, а Агнешка вже вислизнула з обіймів злодія і тепер виверталася із сукні; а здавалося — із самої себе. Як блискавичний Джеймс опинився біля дверей з рапірою та дволезною дагою в руках, командор не встежив.

— Овал Небес! — встиг повторити маг, перш ніж гримнуло по-справжньому.

Із тріском вилетіла віконна рама, обсипала некроманта дощем гострих, як лезо, скалок. У кожній з них палало багряне полум’я. Порив вітру промчав по залі, гасячи свічки. Герман рвучко пригнувся; наступної миті арбалетний болт, глухо ухнувши, зніс зі стіни шандал над головою стратега. З долонь Кристофера зірвалося ґроно зеленавих виноградин, віялом розсипалось у нічній пітьмі; майже одразу некрот охнув і купою ганчір’я осів на підлогу. Агнешка загарчала. Хижий силует виник у вікні, зупинив стрибок вовкулаки, і обоє покотилися по битому склі.

Двері вивалилися, і Джеймс Рівердейл, засміявшись, зустрів гостей сталлю.

LIBER І

КОНРАД ФОН ШМУЦ,

ОБЕР-КВІЗИТОР ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

CAPUT І

«А В ЦЬОМУ ГОТЕЛІ З ПІДЛОГИ ДО СТЕЛІ — ВЕСЬ ШЛЯХ ВІД ЗЕМЛІ ДО НЕБЕС…»[1]

— Дозвольте вашу ручку! Вашу дорогоцінну! Сюди, сюди, на подушечку…

— Тримайте. Пальці розпарилися?

— Дивовижні пальчики! Чудові! Як нігтик робимо? Лопаткою, списиком?

— «Гусячим яєчком». Кутикулу не видаляти, зсунути кипарисовим шпателем. І край нігтя по обідку — білим лаком.

— О, ваш смак, як завжди, бездоганний! Основний лак — «Палевий перл»?

— Ні, «Перлистий іній».

— Чудово! Почнемо, почнемо…

Поки досвідчений цирульник-нігтяр займався його пальцями, барон Конрад фон Шмуц уважно, не сказати б прискіпливо стежив за другим цирульником — стригунцем, що обслуговував службову перуку барона. Майстер скінчив завивати буклі, легко закріпив косу на золотому дроті й зараз, вправно орудуючи шпильками та обручем, надавав перуці форми. Поруч чекали своєї черги пудрениця, помада для волосся, зварена з ведмежого жиру з геліотропом, та срібна брошка — самка грифона розпростерла крила над гніздовищем.

Суворий погляд барона потеплішав і пом’якшав.

Цирульня «Іридхар Чиллал», заснована однойменним куафером, втікачем із Лa-Ланга, засудженим на батьківщині до зміїної ями довічно за спотворення вигляду царствуючої особи, славилася на всю Реттію. Працювали тут віртуози, здебільшого нелегали. Хазяїн, вихований у східній суворості, регулярно нагадував працівникам про принади зміїних ям і вічну правоту клієнтів, тож скаржитися не доводилося.

А яка тут водилася огіркова олія!

А яких п’явок ставили до скронь і на зап’ястки!

Думка про п’явок дивовижним чином нагадала баронові про призначену на сьогодні дуель із зухвалим корнетиком Лефевром, названим сином полку кінних пращників. Шмаркач, молоко на губах, ріденькі вусики, а туди ж! Уголос, в офіцерських зборах, розмірковувати про переваги та недоліки працівників Всевидющого Приказу, применшуючи перші й без міри перебільшуючи другі… Нахаба зволив зневажливо відгукнутися про розкриття «Справи мокрого виродка», за яку Конрад, обер-квізитор огульно знеславлюваного Приказу, одержав перший ранг і подяку від прокуратора Вільгельма Цимбала. Мовляв, буйного маніяка, спійманого на гарячому, при вчиненні опору, зарубає кожен бовдур! А якщо ти не бовдур, як більшість Всевидющих, то будь ласкав узяти живцем і кинути до буцегарні! Рубати ми всі вміємо…

І корнет багатозначно опустив долоню на ефес шаблі.

«Хлопче! — сказав йому барон, не звертаючи уваги на шум зборів, які почасти поділяли сміховинні погляди шмаркача. Падіння моралі давно не дивувало Конрада фон Шмуца. — Коли наступного разу я братиму маніяка, я неодмінно звернуся до вас за порадою. Оскільки сам у теорії не мастак, бо віддаю перевагу сухій практиці. А от вам, як і вашим товаришам по службі, котрих минулої осені неабияк відколошматили ятричанські кожум’яки, я б рекомендував якомога рідше розмірковувати про чиюсь компетентність…»

Шкода, наступні пасажі, справжні перли красномовства, так і не пролунали. Корнет збуряковів, пожбурив у голову барона кухоль із грогом, промахнувся й довів справу до дуелі. А оскільки нанесення тілесних ушкоджень працівникам Всевидющого Приказу каралося стратою через заморожування, баронові довелося відіслати посланця до спецарсеналу — замовити «секундантів». Шаблі-торохтілки, єдина зброя, з якою квізиторам усіх рангів дозволялося виходити на поєдинки честі, без попереднього замовлення на руки не видавалися.

«Завтра ввечері, хлопче, — тоном, здатним заморозити вискочку без суду та слідства, кинув обер-квізитор. — У час Бабака, коли сонце сідає; біля обителі Веселих Братів. І прошу не спізнюватися, я вам не дівка на виданні…»

Корнет чекати до завтрашнього вечора не хотів, але його, зв’язавши й кинувши в куток, умовили розумніші товариші по службі. Навряд чи родині Лефевра було б приємно зберігати в родовому склепі крижану статую хлопчиська, щодня стежачи, щоб не розтанула…

— До вас кур’єр, ваша світлосте!

Голос цирульника вивів Конрада із задуми. Є народна прикмета: кур’єр у вихідний — чекай неприємностей. А народ, він даремно не скаже.

— Депеша? Усне послання? — допитувався барон з очевидним роздратуванням.

— Депеша, ваша світлосте.

— Нехай увійде й зачитає.

— Вголос?

— Звісно, вголос.

— А якщо там службові таємниці? — нігтяр розхвилювався й навіть зробив баронові трішки боляче, смикнувши шпателем.

На щастя, шпатель не зачепив службового стигмата, виколотого в улоговинці між великим і вказівним пальцями правої руки Конрада. Звісно, на щастя не для самого барона, а для роззяви-цирульника. Сокира в пучку різок, право карати й страчувати, — емблема Всевидющого Приказу — належала до тих зображень, що цілком здатні самі постояти за себе. Знаючи це й пам’ятаючи про спадкову запальність фон Шмуців, бідолаха-нігтяр побілів, як крейда.

— Пробачте великодушно, ваша світлосте! Ми — люди маленькі…

У душі Конрад не гнівався на цирульника за докучливість. Якби був обер-квізитор на місці не цивільного реттійця, а біженця-нелегала, то й поготів не хотів би виявитися свідком таємниць Приказу. Але брати депешу в розпарені руки, ламати печатку, псуючи все задоволення відвідин цирульні… Мимохіть Конрад помітив, що майстер-стригунець призупинив роботу над перукою і чекає, напружено зіщулившись. Із-за штори, що відокремлювала салон від лабораторії шиньйонів, блиснуло каре око власника цирульні. В оці виразно відбивалася пам’ять про зміїні ями та мінливість вдачі вельможних осіб.

— Гаразд, — змилостивився барон, ідучи на компроміс. — Нехай кур’єр увійде, розгорне депешу й піднесе мені до очей. Я сам прочитаю. Без розголошення, так би мовити, таємниць.

Бравий кур’єр виник як на помах чарівної палички. Сургуч печатки хруснув, аркуш пергаменту розгорнувся із глузливим шурхотом.

«…негайно прибути… — розбирав Конрад знайомий витончений почерк, похмуро усвідомлюючи, що його вихідний день закінчився, не почавшись, — до місця події… провулок Усікновіння Глави, будинок чотири, готель „обитель героїв“… слідчий наряд у складі дюжини лікторів вислано… провести огляд із старанністю… цим завіряю…»

І підпис.

Вільгельм Цимбал, прокуратор Всевидющого Приказу.

Перед відходом, як розраду, барон придбав у раболіпного Іридхара новий набір для манікюру. У гніздах екзотичної скриньки лежали пилочки нігтьові й полірувальні, паличка для задирок, жезл із апельсинового дерева для зсування кутикули, малі ножиці та п’ять флаконів з лаком.

Обер-квізитор першого рангу, згідно зі Статутом, повинен бути взірцем для наслідування. А відвідування цирульні, самі бачите, не завжди можна довести до логічного кінця.

Конрад фон Шмуц не зважав на забобони. І сміявся, коли йому казали, що стригти нігті в суботу — прикмета або майбутніх втрат, або приходу коханого. Але зараз, у шостий день тижня, поганяючи ворону кобилу до провулка Усікновіння Глави, він був схильний визнати наявність у забобонах зерна істини.

Гарний настрій барона як рукою зняло.

Залишався прихід коханого.

* * *

Готель заздалегідь оточили ліктори, розігнавши роззяв, нечисленних тут, на околиці, такої ранньої години. Зупинивши кобилу на розі, Конрад розглядав місце події здаля, не кваплячись наблизитися. Старий метод початку слідства, неодноразово перевірений на практиці. Перші міркування, а точніше — відчуття та передчуття, невиразні, напівсформовані, як зародок в утробі матері, несуть у собі прообраз майбутніх знахідок і відкриттів. Головне — не поспішати, не давити бульбашки-дурнички, що спливають на поверхню. Згодом, перебродивши в казані глузду, нісенітниця перетвориться на вино розуміння.

Барон знав, що схильний до сентиментів і псевдопафосу. Ну то й що? Це теж частина методу. Як і відданий йому цинізм, що чекає своєї черги в засідці.

Фасад і парадний під’їзд «Притулку героїв» не справляли враження сцени, де відбувся фінальний акт трагедії. З каштанів, що росли вздовж провулка, мирно обсипалися плоди — тверді, немов з обпаленої глини. Один каштанчик тріснув найближчого ліктора-охоронця по маківці: бідолаха зняв ківер, аби витерти рукавом спітніле чоло, і тепер ображено вертів головою. У лазуровому мундирі, підперезаний червоним поясом, огрядний, розчервонілий і спітнілий від трудів праведних, ліктор чудово доповнював картину ранньої осені. Осінь… Жовте, багряне, темно-зелене листя… Лікторів ківер — темно-синя лопасть із сукна, обшита яскраво-червоним галуном; плюмаж з рудого півнячого пір’я, латунна кокарда. Палітра щедрого живописця. Ага, ось і перша невідповідність.

Готель категорично не вписується в пейзаж.

Він чорно-білий.

Ліхтарі при вході: зліва — чорний, зі змією, що обвилася навколо стовпа, справа — білий, увінчаний оптимістичним голубом. Стулки вхідних дверей: права пофарбована свинцевим білилом, ліва — казенною тушшю, що йде на звіти й рапорти. Ліва частина будинку, від віконець цокольного поверху до черепиці на даху — кольору розплавленої, киплячої смоли; права, від входу в льох-льодовик, де зберігається їстівне, до комина — снігова цілина, незаймана, не порушена навіть пташиними слідами. І ліплення на стінах: голуби, горностаї, агнці, єдинороги й зебри-альбіноси мігрували на схід, зате захід міцно окупували аспіди, ворони, зембійські пантери й чупакабри, що ссуть кров з домашньої птиці.

Крилося в цій двобарвності щось неприємне, викликаючи відразу.

Конрад спробував згадати плітки чи чутки, пов’язані з «Притулком героїв», і врешті-решт залишився ні з чим: пам’ять відмовляла. Якась дурня, ігри золотої великосвітської молоді… ні, не ігри, а справляння рідкісного обряду, цікавого тільки вузькому колу втаємничених… Прокляття! Гаразд, згадаємо. Або подамо запит до архіву Приказу, там знайдеться будь-яка інформація — про останній приступ мігрені у Вічного Мандрівця, про місячну затримку в Нижньої Мами…

— Здравія желаєм, пане обер-квізиторе!

Ага, примітили. У кого тут око найзіркіше? — ну звісно, в прибитого каштаном. Поспішає назустріч, квапиться, спотикається від запопадливості. Он сокирка мало не випала з-за пояса. Даремно, звичайно: працівники Всевидющого Приказу будь-яких чинів і звань повинні бути статечними й вселяти повагу, нехай і в присутності безпосереднього начальства.

Спішившись, барон кинув повід лікторові, що підбіг, кивком відповів на вітання й рушив до готелю. Позаду цокали копита коня й тупотіли чоботи здорованя. Сам ліктор мовчав, очікуючи запитань. Напевно, знав барона в обличчя й пам'ятав, що той не любить базік.

А ще Конрад фон Шмуц не любив людей, вищих за нього. На жаль, таких виходила безсумнівна, огидна більшість. Тому обер-квізитор носив взуття на високих підборах і часто піддавався мізантропії.

— Що сталося? — не обертаючись, поцікавився барон.

— Насмілюся доповісти, ваша світлосте, побоїще. Бойовисько з ускладнюючими обставинами.

— Коли?

— За всіма ознаками, опівночі. Шестеро постояльців згинуло. У Білій залі розгром. З боку Четвертого тупика — сліди збройного опору.

— Опору? Кого й кому?

— Не могу знать! Думаю, постояльців цим… лиходіям, що побажали залишитися невідомими!

— Тіла загиблих? Поранені?

— Відсутні, ваша світлосте! Або вивезені, або того… магічним шляхом!

— Сусідів опитали?

— Тут сусідів — кіт наплакав. Які є, тих опитали, із старанністю…

— Ну?

— Не бачили, не чули. Замкнулися вночі на всі замки й тремтіли зі страху. Я запитую: чого, мовляв, тремтіли, якщо не бачили й не чули? — знизують плечима. Ми, кажуть, завжди тремтимо. Хоч є чого, хоч нема.

— Викид мани зафіксований? Рівень?

— Не могу знать! Нам наказали до вашої появи не доповідати про подію в Тихий Трибунал!

Знявши трикутного форменого капелюха, Конрад за косу підняв перуку й обережно почухав потилицю. Прокуратор Вільгельм, досвідчений інтриган і хитра бестія, випадкових наказів не віддає. Про конфронтацію між квізиторами Всевидющого Приказу й вігілами Тихого Трибуналу в Реттії знав кожен шмаркач, що торгує пиріжками. Обидві служби потай думали, що чудово впораються зі справами будь-якого профілю; особливо якщо Його Величність Едвард II розформує конкурентів за непотрібністю, перевівши частину звільнених ледарів у безумовне підпорядкування службі, що залишиться. Про всяк випадок, як тимчасових консультантів і хлопчиків на побігеньках.

Розумом барон не поділяв таких оманливих уявлень.

Але ж серцю не накажеш?!

Тим часом вони підійшли до входу в готель. Назустріч, нюхом учувши високе начальство, вилетів хазяїн «Притулку героїв»: вузькоплечий носатий коротун із куценькою борідкою, схожий на чорного вельштер’єра. Барон відчув розчарування: він потай очікував побачити блазня в чорно-білому трико. А побачив скандального бюргера, що зазнав непередбачених збитків, готового звинуватити власті у всіх смертних гріхах.

За хазяїном тягся приватний стряпчий з пером і папером у руках.

— Скандал! Неподобство! — хазяїн нервувався, бризкав слиною. Щоки його вкрилися червоними прожилками, кінчик носа також почервонів, видаючи згубну пристрасть до елю й бальзаму «Спотикач». — Пане офіцер, я чесний власник готелю! Я почесний член Гільдії Готельєрів! Це підступи заздрісників! Прагнуть спаплюжити! Відбити клієнтів! Розорити! Я вимагаю відшкодування зі скарбниці й частку від майна впійманих зловмисників…

— Згідно з «Законом про права потерпілих», — сухо зауважив стряпчий, не припиняючи на ходу робити нотатки, — стаття шоста, параграф другий.

І задумливо полоскотав вухо кінчиком пера.

— Барон фон Шмуц, — відрекомендувався Конрад, роздратовано сіпнувши кутиком рота. Нервовий тик ставав у пригоді, коли було потрібно поставити зухвалого співрозмовника на місце. — Обер-квізитор першого рангу, кавалер медалі «За завзяття». З ким маю честь?

На своє щастя, хазяїн мав зріст ще менший, ніж у барона, що певною мірою примиряло обер-квізитора з безглуздістю ситуації.

— Е-е… Трепчик. Амадей Вольфганг Трепчик-молодший, до послуг вашої світлості.

— Яких саме, пане Трепчик, заздрісників ви бажаєте обвинуватити? Імена, прізвища? Чини? Звання?

Хазяїн прикусив язик. Навряд чи хтось із колег заздрив йому аж настільки, щоб, прагнучи скомпрометувати, міг організувати нічне побоїще з вивозом поранених і мертвих. Таємний голос підказував барону: тут справа не в простій бійці не зовсім тверезих гостей. Вищих офіцерів Всевидющого Приказу не зривають у вихідні судити та рядити побутові скандали. І слідчий загін у складі дюжини лікторів на всякі дрібниці не висилають.

— Заспокойтеся, пане Трепчик. Запевняю вас, я зроблю все можливе, щоб ваша репутація не постраждала. А зараз дайте мені пройти і йдіть за мною.

І знову, при слові «репутація», у пам’яті ворухнулося щось таке стосовно «Притулку героїв». Здається, готель популярний серед приїжджих. Навіть місцеві жителі наймають тут апартаменти на день-два — під час сімейних свят, золотих весіль чи сороковин за любим дядечком. Якесь повір’я, пов’язане з цим клятим чорно-білим розфарбуванням…

Ні. Не пригадується.

Барон розчаровано зітхнув і ввійшов у «обитель героїв».

* * *

Блазнівського стилю було дотримано й усередині готелю. Єдиним винятком був крихітний хол, всуціль, включаючи підлогу та стелю, пофарбований у сірий, як пил, колір. Мабуть, для того, щоб справжній пил і павутиння не так впадали в око. У холі стояла одинока конторка, на якій лежала книга для запису постояльців.

Конрад вирішив, що ознайомиться із книгою пізніше, і продовжив огляд.

До лівого крила будинку вели акуратно прикриті аспідно-чорні двері. А от праві — судячи з перекрученої логіки тутешньої архітектури, білі — були відсутні зовсім. Одвірок порубали вщент, судячи з характеру ушкоджень, бойовими сокирами.

Уламки лежали кроків за п’ять, у коридорі, безсоромно відкритому поглядові. Там же валявся масивний засув, вивернутий, що називається, «з м’ясом». Барон прикинув, з якою силою рвали нещасні двері, й насупився.

— Ремонт давно робили? — запитав він, не встигши придушити в душі підступний порив жалю.

— Цього літа! — схлипнув хазяїн.

— Ну й даремно…

Намагаючись не наступати на понівечені картини, що пообпадали зі стін, немов листя з дерев, барон пройшов углиб крила. Підбор так і старався наступити як не на тріснуту раму, то на розірване полотно. Обличчя численних учасників баталій, зображених на полотнах, з осудом дивилися на обер-квізитора знизу вгору.

«За що?» — мовчазно запитували герої.

Сліпучо-білий коридор виводив до сходів, застелених ворсистим килимом, схожим на засніжену дорогу. Сходи вели нагору — до гостьових покоїв, — і вниз, до харчевні, розміщеної, якщо вірити плачу хазяїна, на цокольному поверсі. Закінчувався коридор ще одним розшматованим прорізом.

— Що там?

— Камінна зала, ваша світлосте…

Всередині зали панував повний розгром. Як не дивно, це остаточно заспокоїло обер-квізитора і якоюсь мірою примирило з навколишньою дійсністю. По-перше, картина місця події виявилася типовою. Подібне Конрад бачив десятки, якщо не сотні разів. По-друге, розгром припускав наявність слідів і речових доказів, що, безсумнівно, полегшувало слідство й пошук винуватців. А по-третє, з першого погляду на розбиті в друзки крісла, кульгавий столик, до половини забитий у пащу каміна, обідрану оббивку дивана, перекинуті шандали й арбалетні болти, що стирчали зі стін, барон відчув напад зловтіхи. Бо не повинен задрипаний готель на околиці виблискувати чистотою, як військовий госпіталь імені королеви Якобіни у дні візиту найяснішої покровительки! Не повинен, і квит.

А так — зовсім інша річ.

Повна відповідність канону «після бійки».

Барон знаком звелів хазяїнові залишатися в коридорі. Бувалий у бувальцях стряпчий спробував вдати, ніби розпорядження його не стосується, але обер-квізитор миттю припинив самоуправство.

— На ваш вік, голубе, збитків вистачить. Стачило б чорнила… Будьте такі ласкаві, не плутайтеся під ногами.

Гидливим щиглем збивши з плеча випадкову порошинку, Конрад хруснув тонкими пальцями й увійшов до зали. Так, бійка тут була не на жарт. Невідомі лиходії брали гостей у кліщі, атакуючи через вікно та з боку центрального входу. Цікаво, а чорний хід тут теж чорно-білий? Барон підняв з підлоги уламок скла, оплавлений і потемнілий. Сліди сажі на стінах, барельєф каміна в кіптяві… Від займистих стріл або «чуського вогню» наслідки були б інші. Якби почалася реальна пожежа, від готелю до ранку залишились би димуючі руїни. Виходить, застосовувалась бойова магія, що збільшує провину.

Відомство Тихого Трибуналу.

Але, з іншого боку — стріли, сокири…

І наказ Вільгельма Цимбала: не поспішати з доповіддю в Трибунал.

Намагаючись відігнати погане передчуття, Конрад затримався біля дивом уцілілого дзеркала, поправив перуку, що з'їхала набік, і продовжив огляд. Біля дивана він був змушений присісти навпочіпки. На розчавленій свічці, що прилипла до дошки паркету, чітко відпечатався рубчастий слід. Перша зачіпка? Пройшовши до вікна, барон гукнув ліктора, наказавши прихопити полотняні торбинки для речових доказів.

У коридорі підкреслено голосно перешіптувалися хазяїн зі стряпчим:

— …подати найретельніший опис…

— Цілковито з вами згодний, люб’язний пане Терц! Я виставлю їм такий рахунок…

— Але опис треба скласти негайно! По гарячих слідах!

— От і скажіть про це панові обер-квізитору. Скажіть! Ви — особа офіційна і маєте повне право… Бити офіційних осіб по обличчю не дозволено нікому…

— Посторонися!

У двері протиснувся прибитий капітаном служака, несучи в руках цілу купу мішків різного розміру. За бажання можна запакувати півготелю як речові докази. Барон поморщився: запопадливість повинна мати межі. Інакше вона наближається до глупоти і стає приводом для глузувань. А він терпіти не міг, коли сторонні брали на кпини співробітників Всевидющого Приказу.

У спец-арсеналі Конрадові якось пригрозили, що перестануть видавати «секундантів» для дуелей.

— Підійдіть сюди. Вздовж стіни, акуратно! Нічого не торкайтеся, крім того, на що я вам вкажу. Запакуйте ось це… і ось це… і ще…

— Ваша світлосте! Я зобов’язаний включити ці предмети в опис! Щоб учинити позов відповідно до параграфа…

Чесно кажучи, стряпчий набрид гірше за муху в Спасівку. Кому він збирається вчиняти позов? Невідомим зловмисникам? Гільдії Готельєрів?! Але з позиції закону він правий, і нічого страшного не станеться, якщо пан… як його? Терц? — внесе в опис речові докази, що вилучаються. Отже, що ми долучаємо до справи? Розчавлену свічку, оплавлену скалку скла та срібний ґудзик. Останній, судячи з чеканки, належить комусь зі зниклих безвісти гостей, а ніяк не хазяїнові готелю.

— Прошу дуже.

— Красно дякую за сприяння, пане обер-квізиторе.

Ґудзик стряпчого засмутив. Він з явним небажанням визнав, що до опису зіпсованого майна його включити ніяк не вийде. Хіба що до опису зіпсованого чужого майна. А це придасться лише при оформленні спадку родичами зниклих пожильців.

— Тіпун вам на язик! — не стримався Конрад.

Той не відповів. Схоже, крючкові обіцяно частку від суми позову.

Завершивши первинний огляд і вказавши лікторові, що з доказів варто забрати, барон рушив до виходу з зали.

— Хвала Вічному Мандрівцеві! Ви закінчили! Пане Терц, приступайте. Я вже послав по столяра, і щойно ви впораєтеся…

— Не поспішайте, голубчику. Якщо стряпчого я ще ладен терпіти тут — звісно, у присутності лікторів — то зі столяром вам доведеться зачекати.

— Чому, ваша світлосте? Як же так?! Адже ви закінчили?

— Ні, — сухо кинув Конрад і вийшов з камінної зали в хол, супроводжуваний по п’ятах збудженим хазяїном.

Дорогою він думав, що зовнішня комісія лікторату повинна відбирати в слуги закону не дубуватих гевалів, що спритно вправляються з табельними сокирами, а суддівських крючків, як оцей настирливий стряпчий, чи докучливих Трепчиків-молодших. Ну, хоча б третину особового складу. Ці землю носом ритимуть, а жодного загубленого ґудзичка, жодного недогарка не пропустять. Із природної в’їдливості, котра, якщо вдуматися, вже сама по собі неабиякий талант. А пообіцяй їм премію…

— Ваша світлосте!

— У мене є запитання особисто до вас, пане Трепчик. Попрошу відповідати коротко й чесно. Це у ваших же інтересах. Я доступно висловився?

— Куди вже доступніше, ваша світлосте…

— Чудово. Отже, чи відомо вам, що саме відбулося вночі в готелі?

— Так! Тобто, ні…

— Будьте такі ласкаві, висловлюйтеся ясніше, пане! Так, чи ні?

Барон насупився, дивлячись Трепчикові-молодшому в перенісся: ніби цвях забивав. Під його поглядом хазяїн скулився, зробився схожий на побитого собаку та мокру курку одночасно, якщо в природі можливий такий монстр.

— Я… я чув. Але не бачив.

— Що саме ви чули? В який час?

— Близько півночі. Я в готелі ночував. У вільній кімнаті.

— Ви спали? Вас щось розбудило?

Трепчик зам'явся, тупцюючи на місці.

— Я… не спав, ваша світлосте.

— Чому? — фон Шмуц картинно підвів брову. Зазвичай це вбивало свідків наповал.

— Я… я був не сам.

— І, природно, не з дружиною.

— Ваша світлосте! Благаю! Віолета мене вб’є! Ви її не знаєте!

Здається, готельєр полюбляє скакати в гречку. Він хотів упасти баронові в ноги, але побоявся. І правильно. Фон Шмуц подібних витівок не схвалював. І був безперечно радий, що не знайомий з ревнивою Віолетою Трепчик.

— А це залежить від вас, друже мій. Від вашої відвертості й бажання допомогти дізнанню. Отже, що за особу ви ощасливили своєю прихильністю?

— Куховарку, ваша світлосте.

— Її я допитаю пізніше.

— Насмілюся зауважити, ваша світлосте: Аничка… куховарка тобто — вона німа. Її допитати важкувато буде.

— Зате ви говіркий за двох. Розповідайте, що чули.

— Ох, чув! Упаси Вічний Мандрівцю таке двічі почути! Спершу репетувати почали. Репетують і репетують, а слів не розібрати. Потім грім ударив, із чистого неба. Ударив, значить, упав і давай качатися у нас під вікнами! Тріск, гуркіт, скло, чую, б’ється — а воно, знаєте, яке дороге?! Скляр Дорфман три шкури дере, гадюка, я вже з ним і торгуюся, і по матінці…

— Скляра облишмо. Що ще чули?

— Залізо дзенькало. Лайка, лемент, і вив хтось. Моторошно, немов на небіжчика… І ще вони сміялися.

— Хто — вони?

— Не знаю, ваша світлосте. Грім, тріск, лайка, а вони сміються. Аж мороз поза шкірою… А потім замовкли. Не до сміху стало, либонь.

— Що ви робили в цей час?

— Вам би все насміхатися, ваша світлосте! Що ж тут зробиш, коли таке страхіття?! Замкнулися ми з Аничкою на засув і від страху тремтіли! Вона хоч німа, а все чує…

— Добре. Далі що було?

— Далі? Все. Тобто, нічого. Стихло далі. Ще начебто віз від готелю від’їхав. Може, й не один. Я до ранку почекав, а як розвиднілося, вибрався подивитись. Нижня Мамо! Погром і чисто жах! Та ви самі бачили, ваша світлосте. Ну, я відразу хлопця у Всевидющий Приказ відправив: доповісти про подію. Стряпчого викликав: збитки описувати. Лихо моє та біда, значить…

Барон зміряв Трепчика поглядом і вирішив від уточнюючих запитань утриматися.

— Як мені повідомили, зникло шість ваших пожильців. Це вірно?

— Чиста правда, ваша світлосте. Усі, хто був, і пропали.

— У якому розумінні — всі?

— Ну, всі, хто в готелі жив. До одного.

Конрад подумав, що в «Притулку героїв» вільно розмістилося б півроти драгунів. За бажання разом з кіньми. Однак від зайвих запитань і цього разу відмовився. Зрештою, яке йому діло, процвітає Амадей Вольфганг Трепчик, чи навпаки, близький до розорення? Знадобиться — з’ясуємо.

— Постояльці записані в книгу?

— Ясна річ, ваша світлосте! У нас із реєстрацією повний ажур. Прошу вас… тут картинки, якщо ваша ласка, валяються… благаю не топтати, картинки грошей коштують…

Дивитися книгу записів, пухку й набиту даними, як горище — старим мотлохом, барон почав з першої сторінки. Його скрупульозність, не сказати б в’їдливість, багатьох дратувала, часом призводячи до нових дуелей. Можливо, саме тому Конрад досі був неодружений. Одним з небагатьох мудреців, кого радували згадані якості обер-квізитора — ретельність і незалежність — був прокуратор Цимбал. Але вголос прокуратор нічого не казав: вважав, що озвучена похвала співробітникам Приказу шкодить.

А ліктори й квізитори у свою чергу знали: мовчить, отже, задоволений.

Судячи із записів у книзі, «обитель героїв» справді користувався широкою популярністю. Барон зажадав дані за минулий рік, потім за позаминулий, довів хазяїна до серцевого нападу. Ось вона, ще одна загадка. Рік за роком гостьові покої повні-повнісінькі, блудлива куховарка Аничка, мабуть, трудиться зі світанку до заходу, а потім — із заходу до світанку, пожильці роєм рояться, отримуючи збочене задоволення від тутешнього декору, а тижня півтора тому, з початку листвянчика-місяця — як відрізало.

Нещасних шестеро, і нікого більше!

Можна процитувати пана Трепчика: «Погром і чисто жах!»

Залишалося пояснювати «мертвий сезон» або наявністю якогось забобону, або кричущою скандальністю шістьох гостей, жити поруч з якими не захотів ніхто. А може, вони з недоброї вдачі пересварились на ніч у камінній залі та й перебили одне одного? А трупи вивіз сам хазяїн, ховаючи кінці в воду заради репутації готелю…

Інших версій на думку не спадало.

Імена, що значилися в книзі останніми, також нічого не говорили баронові. Агнешка Мала, уродженка Глухої Пущі, гуртівниця, повнолітня… Лайза Вертенна, вільна метальниця, ліцензія найму дійсна до… Джеймс Рівердейл, віконт де Треццо… Кристофер Форзац, маг… Санчес Панчоха, експерт із запірних пристроїв… Герман фон Шмуц, з Міельських Шмуців…

Овал Небес!

Барон заново перечитав останній запис. Збіг? Випадковість?! Крива усмішка спотворила рот Конрада, і нервовий тик цього разу був ні до чого. У збіги й випадковості обер-квізитор першого рангу вірив ще менше, ніж у забобони.

Зниклий безвісти пожилець «Притулку героїв» Герман фон Шмуц, доводився баронові рідним племінником.

* * *

Дехто з товаришів по службі чи, скажімо, з каторжан Тінжерських каменоломень, серед яких зустрічалися колишні клієнти барона, міг би підтвердити: Конрад Зануда вміє тримати удари долі. Тільки дуже уважний спостерігач помітить, як твердіють на мить риси обличчя, як здуваються, щоб відразу опасти, жовна на вилицях; і складка між бровами, дуже каверзна, якщо ви дбаєте про відсутність зморшок, наливається кров’ю, стаючи схожою на каліграфічно виписану літеру «швах».

На щастя, уважних спостерігачів, так само як товаришів по службі й каторжан, поруч не виявилося. А за мить обличчя фон Шмуца набуло звичайного, замкнено-буркотливого виразу. Він відклав список і задумався, втратив на якийсь час будь-який інтерес до навколишнього.

Судячи з усього, в момент нападу чудова шістка перебувала в Білій залі. Звідти гості зникли — живі або мертві. Якщо відкинути версію «внутрішньої» бійки, виникає інший варіант: у пожильців була якась спільна справа, котра, м’яко кажучи, виявилася не до смаку таємничим лиходіям. Але уявити собі справу, здатну об’єднати настільки різношерсту компанію? І логіка, і уява відмовляли категоричніше, ніж цнотлива панна — підступному спокусникові. Ну, скажіть, що спільного між повнолітньою гуртівницею, віконтом де Треццо, експертом із запорів і племінником обер-квізитора, дипломованим стратегом-універсалом?!

— Усі вони — лицарі Ордену Зорі, пане барон. Квестори цього сезону.

Барон обернувся так рвучко, що повітря довкола нього, здавалося, закрутилось маленьким смерчем.

— Хто пропустив?!

Запитуючи, Конрад демонстративно дивився повз струнку пані середнього віку, яка проникла в готель вочевидь недозволеним, не сказати б злочинним шляхом. Мало того, що якийсь тюхтій з лікторів проґавив гостю; мало того, що ця особа дозволяє собі переривати чужі міркування, то вона ще й вища за барона на цілі півголови! Незважаючи на підбори й гордовиту поставу фон Шмуца! Правда, замшеві черевички незнайомки також мали досить солідний підбор, а капелюшок — тулію у формі башточки, але хіба в цьому справа? Хтось зараз поплатиться за неуважність! І обер-квізитор знає, хто саме: он треться у дверях, бельбас, пітніє від страху.

— Прошу вас, не гнівайтеся. У лікторів не було вибору.

— Он як, пані? Не було вибору?!

Лютий погляд пропав даремно: дама посміхалася без виклику, але з гідністю.

— Звісно, ваша світлосте. Дозвольте відрекомендуватися: Генрієтта Кукіль, м. н. к., вігіла Тихого Трибуналу.

Вона зняла нитяну рукавичку, простягла баронові витончену ручку. З доволі посереднім, зауважимо, манікюром. І лак з дешевих. Цілувати нахабі руку, тим більше недоглянуту, барон не збирався, а обмінюватися з дамою, нехай навіть магічкою найвищої кваліфікації, рукостисканням — поганий тон. На жаль, для процедури верифікації повноважень не існує ні чоловіків, ні жінок.

— Конрад фон Шмуц. Всевидющий Приказ, обер-квізитор першого рангу.

Долоня у вігіли виявилася твердою — і при цьому теплою, майже гарячою. Мана через край хлище? Барон знав, що зараз має відчути Генрієтта у якості гарантії дійсності чину та рангу співрозмовника. Легкий, схожий на укус кропиви, опік пучка різок і потрійний укол вкладеної в них сокирки. Квізиторські стигмати — не найприємніша у світі вірча грамота, зате підробка виключена. Стигмат співробітникам вищих рангів наколювався під наглядом одного з трьох знаменитих «колачів», королівських кобників-графологів: Героніма Баска, Жан-Поля Індички та Петруччіо Брігелло, авторів спільного шрифтового триптиха «Корабель худих у гавані Арнольфані».

Ага, спрацювало. Поморщилася.

У відповідь на лівій щоці вігіли проступило невидиме досі клеймо: по-особливому перехрещені дві стилізовані літери «Т». Знак Тихого Трибуналу. Вважалося, що поєднання двох «Т» утворить спрямоване вгору вістря меча, і під ним — хрест. Символ караючої зброї та перехрестя людських доль. Барон, на жаль, нічого подібного в емблемі не вбачав, як не намагався (а намагався неодноразово). Хрест, на його погляд, виходив убогий; на перехрестя доль не тягнув. Та й верхній кутик з вістрям меча не асоціювався. Максимум — двосхилий дах будиночка, як його малюють діти.

Що вони про себе думають, ці віги? Невсипущі? Напустили туману, висмоктали з пальця безліч прихованих значень у простих двох літерах — а насправді… Спати більше треба! Якщо вірити медикусам, для здорового глузду дуже корисно.

— Радий знайомству, колего.

Короткий офіційний уклін: строго за Статутом, ні на волосинку нижче.

— Навзаєм, колего.

Сухий укорочений реверанс: точна копія поклону в дамському варіанті.

«І все-таки, чому лікторам звеліли не повідомляти про подію в Трибунал? Хотіли виграти час? З якою метою?!»

— Ви затрималися, колего. Дозвольте запитати: чому? Слід холоне, самі розумієте…

— Поділяю вашу стурбованість, колего. Але сезонні збурення в Найвищих Емпіреях завадили волхвам-локаторам відразу зафіксувати критичний викид мани. Поки картина прояснилася, поки локалізували місце…

Барон вдоволено кивнув:

— Отже, викид мани все-таки був. Та ще й критичний. Я так і думав.

— Можу вас запевнити: був. Рівень я зараз уточнюю. У кожному разі, це означає, що справа має бути у провадженні Тихого Трибуналу як злочин із застосуванням магії, що збільшує провину. Чи не проведете ви мене безпосередньо на місце події, колего? Після чого…

— Із задоволенням, колего. Щоб ви могли переконатися: крім викиду мани, тут розігралася ціла баталія із застосуванням стрілецької та холодної зброї. Я, до речі, припускаю, що магію застосували не зловмисники, а потерпілі, в рамках самооборони. Що знімає питання про «обставини, які збільшують провину». І виходить, справа належить до компетенції Всевидющого Приказу, який я маю честь представляти.

Якби Конрад не був абсолютно впевнений, що дуель призначено на вечір, він міг би подумати, що двобій уже почався. Зазвичай маги Тихого Трибуналу — тихі, сірі хлопи, слова кліщами не витягнеш. А тут просто світська левиця! Ні, нам левиці ні до чого, у нас дізнання, а не полювання…

— Ваша версія, колего, доволі цікава, — вігіла іронічно примружилася, поправляючи попелястий локон, що вибився з-під капелюшка. — Шкода лише…

Заливчаста трель співочого дрозда завадила їй закінчити фразу.

— Перепрошую, мене викликають.

Генрієтта Кукіль витягла із сумочки витончену пудреницю, прикрашену емаллю, різьбленням і насічками. У покришку пудрениці зсередини було вбудоване люстерко, куди вігіла й спрямувала погляд. Барон тактовно відійшов, скоса спостерігаючи за «колегою». Якусь хвилину Генрієтта мовчки слухала те, що було чутно їй одній, потім беззвучно заворушила губами. Пудра відразу легким струмком здійнялася в повітря, вигинаючись змією. Вігіла цокнула язиком, немов дівчисько, і пудра вляглася на місце.

Тихо клацнула покришка.

— Здається, наші відомства знайшли спільну мову, — Генрієтта обернулася до барона. — Нам з вами пропонується вести цю справу разом. Можете перевірити: прокуратор Цимбал видав письмове розпорядження.

— Ніколи не сумнівався в мудрості начальства. Дозвольте глянути на вашу пудреницю? Дякую… О, старовинна робота! Чудова річ! Де такі роблять?

— Службовий артефакт. На щастя, його можна застосовувати не лише для рапід-конексусу.

— А я, — не втримався барон, — придбав сьогодні дивовижний манікюрний набір.

Вперше дама глянула на співрозмовника з щирим інтересом.

— Він у вас із собою? Дозвольте, у свою чергу… Яка краса! Де ви його купили, якщо не секрет?

— Ну які тепер між нами секрети? В «Іридхар Чиллал».

— Але ж у них все таке дороге! — мимоволі вихопилося у вігіли.

— Краса вимагає жертв! — в голосі барона проскочили нотки самовдоволення, і Конрад подумки вилаяв себе за нестриманість. — То що ви казали про Орден Зорі? Це має відношення до справи?

— Найбезпосередніше.

SPATIUM І

ОРДЕН ЛИЦАРІВ ЗОРІ

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

Хендрик Землич, пізніше відомий як Хендрик Високосний, сказав ще замолоду: «Веселка — всього лише кривий шлях від чорного до білого!» Заяву було піддано різкій критиці живописцями, філософами й віщунами погоди, але мова не про це.

З хибного афоризму, в якому виразно звучав юнацький максималізм, помножений на фанатизм і самовідданість Хендрика, як дуб із дрібного жолудя, згодом виріс унікальний Орден Зорі.

Ще за часів служби помічником університетського архіваріуса, розкопавши в анналах звід записів Еразма Чарівника, що дивом потрапив у вільний доступ — зокрема, «Давнє добре зло», «Пуп Землі, як він є», а також «Основи Універсуму» з купюрами цензорів, — наш герой зробив ряд висновків, що мали за наслідок речі дивовижні й непередбачені. Згідно з його майбутніми «Максимами», боротьба чистих, без домішок Добра і Зла, інакше кажучи, Світла й Темряви, у нашому матеріальному світі виведена за дужки й неможлива в принципі через недосконалість людської природи. Проте вона продовжує впливати на існування цивілізації. Рафіноване Добро й концентроване Зло легко виділити в кожній точці будь-якого окремо взятого конфлікту, якщо не вдаватися в загальну суть самого конфлікту й не персоніфікувати ці сили в конкретних особистостях — знову ж таки тому, що світ і люди втратили досконалість.

Але досконалість, на щастя, не втратила світу і людей.

«Кривими шляхами йдете ви до істини, — сказав аскет-маньєрист Деніел Олів’є, ознайомившись із „Максимами“. — Манівцями тягнетеся ви до неї. А я лежу під вишнею, обтяженою плодами, і кісточками плююся вам услід, коли ви проходите повз мене».

Заява Олів’є породила силу тлумачень, але річ не в них.

Як із подібними поглядами на життя та кепським характером, обтяженим хронічною меланхолією, Хендрику Земличу вдалося ввійти в довіру до Губерта Раптового, п’ятого герцога д’Естрем’єр, історія замовчує. Можливо, це пов'язано зі зрадою дружини Губерта й полюванням на відьом, що почалося після цього мезальянсу; можливо, приводом послужила трагічна загибель сокола Чаплеїда й оголошена жалоба за птахом. Так чи інакше, в Естрем’єрі, на кордоні з Реттією, Малабрією та Південним Анхуесом, було виокремлено чималий шмат території, названий Чорно-Білим Майоратом, і передано у володіння заснованому буквально за кілька днів перед тим Ордену Зорі.

Покровителем Ордену, спершу — земним, а через двадцять один рік — і небесним, став Губерт Раптовий.

Першим великим магістром Ордену, двоєдиним втіленням Чорного Аспіда й Білого Голуба, став Хендрик Високосний.

Догматом Ордену й керівництвом до дії стала боротьба двох начал у чистому вигляді.

Зараз важко з’ясувати, як чиста боротьба начал відбувалася на початку існування Ордену — за крайньої нечисленності лицарства та двоєдиності великого магістра, що виключала саме поняття конфлікту. Літописець Фома Вебеллін стверджує, буцімто це і стало причиною роздвоєння особистості Хендрика, що спричинилося до фатального кроку з балкона. Історики університету в Браваллі спростовують версію Фоми. Так чи інакше, перші походи сторін навперейми, як у породіллі перші перейми, стали на відведених герцогом землях поживою для чуток. А незабаром приватна контора переписувачів у Гаальдріху опублікувала «Максими» та «Стислий Заповіт», вгамувавши вирування пристрастей.

«Найчастіше перемагає той, кого не сприймали всерйоз», — писав тим часом мудрець-стовпник Хірам Роверґлас, автор маловідомого трактату «Критика Максим або Верцадло зловорожості». Але думку Хірама, загублену в купі пліток, не сприйняли, отже, мудрець переміг.

Отож, лицарі Ордену, набрані виключно з добровольців, людей молодих і піднесених духом, ділилися на два табори: Зорі Вечірньої, провісниці ночі, й Зорі Ранкової, глашатая дня. Відповідно, в Майораті було зведено два профільні храми, Голубиний і Аспідний, і одну-єдину Цитадель, що переходить із рук у руки разом з ленним правом на Майорат. Тимчасові хазяї Цитаделі бралися облаштовувати фортецю, перекроювати зовнішній вигляд території та перевиховувати населення, що також формувалося на ідейно-добровільній основі — в дусі чистоти переможного начала.

Начало ж переможене на чотири роки покидало зі стогонами і плачем землі Ордену, аби готувати за його межами наступний квест — іншими словами «запит» — і сподіватися на переосмислення сутності Майорату.

Метою високосного конфлікту між квесторами, до якої б сторони вони не належали, і тимчасовим правителями із Цитаделі, був Пуп Землі, — артефакт, заволодіння яким вирішувало результат боротьби. Походження згаданого Пупа оповите завісою таємничості. Дехто вважає його дешевою підробкою, фальшивою забавкою, позбавленою навіть крихти мани, — інші ж приписують створення артефакту Вічному Мандрівцеві, Нижній Мамі, Еразму Чарівникові у розквіті сил та іншим видатним особистостям, ведучи нескінченні суперечки про справжнє авторство.

Бажаючих відсилаємо до оракулярного довідника «Омфалос для початківців».

Герцогство Естрем’єр у особі свого ексцентричного володаря перше підписало «Пакт про нейтралітет», відмовившись на віки вічні від вторгнень на землі Ордену та втручання у внутрішню політику. Війну чистого Добра із чистим Злом — суто у відведених для цього межах силами добровольців — було проголошено запорукою метафізичної непохитності решти цивілізації. Також герцогство перше запровадило податок на утримання Чорно-Білого Майорату, пізніше названий «мздою на рівновагу», ощаслививши ним свій народ. Народ скрипнув і заплатив. За шість років ініціативу Естрем’єра підтримав монарх Південного Анхуесу, привселюдно заявивши на Соборі Рівних, що в «Максимах» великого магістра знайшов спокій і просвітлення. Ще через два роки приєдналася Малабрія. Реттія трималася довше за всіх, багато в чому завдяки тодішньому королю Седрику Упертюхові, який чхав на цивілізацію та високі ідеали, але щойно Седрика змінив на троні Штефан Веселун, «Пакт про нейтралітет» поповнився ще одним учасником.

А реттійці одержали зайвий податок.

Щиро кажучи, якби не цей податок, піддані держав-сусідів невдовзі остаточно забули б про існування Ордену, боротьбу начал, основи цивілізації та інші високі матерії. Мода швидкоплинна: ще за життя Хендрика Високосного приплив добровольців скоротився до жалюгідного струмочка. Жителі земель, що межують із Чорно-Білим Майоратом, налагодили успішну торгівлю із сусідами — дивними, несьогосвітніми, але цілком безпечними для оточення. На час квестів торгівля припинялася, аби поновитися після перемоги котрогось із начал. Постачальникам продовольства, будматеріалів і предметів побуту було байдужісінько, хто залишиться в Майораті на найближчі чотири роки.

Якби перемогла Зоря Ранкова, для збільшення баришів довелося б голосно захоплюватися та прославляти. Якби Зоря Вечірня — запорукою успішної купівлі-продажу стали б жах з відразою, висловлені при кожній слушній нагоді.

Іноді торгівці спеціально наймали бродячих акторів: за частку в прибутках.

І всюди, від Реттії та Малабрії до далекого, майже казкового Лa-Лангу та крижаного острова Круспен, дві зорі мирно уживались одна з одною, змінюючи день ніччю, а ніч — днем. Всюди, окрім земель, спеціально відведених для їхньої війни, торжества або поразки. Втім, і тут світло й темрява змінювалися за споконвічним сценарієм, байдуже спостерігаючи за двобоєм ідеалів унизу.

Хоча мрія про вічний день або вічну ніч — вічних бодай на території Майорату впродовж проміжних чотирьох років! — не полишала лицарів-добровольців.

CAPUT II

«ВОНИ БИЛИСЬ ДЕНЬ, ВОНИ БИЛИСЬ НІЧ — ПОЛЯГЛИ УСІ, ТА НЕ В ТОМУ РІЧ…»

Пудрениця вігіли виявилася вищою за всілякі похвали. Приступаючи до огляду кімнат зниклих — не хотілося думати, що загиблих — квесторів, барон трохи заздрив можливостям Тихого Трибуналу. У нього самого, аби зібрати таку безліч відомостей про Орден, пішов б щонайменше день роботи. Цілий день чхати від пилюки скрипторіїв Приказу, сваритися з архівними щурами, щоб підняли свої худі зади та зволили попорпатися на стелажах! Вічний Мандрівець, а життя ж таке швидкоплинне! Треба подати рапорт про необхідність впровадження досягнень…

Він відволікся на хвилинку, аби викликати двох лікторів і відправити з дорученнями. Першого — до «топтунів», другого — до «стояків»: так квізитори не без презирства називали дві гілки столичної варти — патрульної та брамної. Нехай з’ясують, чи не було помічено на вулицях і на виїздах з міста підозрілих возів. Конрад розумів, що спізнився — за ніч із легковажної Реттії можна вивезти всіх небіжчиків оптом і в роздріб! — але порядок є порядок.

Внизу Генрієтта ходила по камінній залі, вимірюючи рівень, спектр та інші параметри викиду мани. Через це «Притулком героїв» гуляли протяги й у ніс шибало грозою.

— Ваша світлосте! Якщо які цінності, то ви зверху лишіть! Щоб відразу видно…

— Майно гостей, що остаточно не розрахувалися з хазяїном, частково належить власникові готелю… Кодекс Спорів, розділ «Про несплату», стаття третя-прим…

— Добродію Трепчик! Заберіть свого стряпчого, поки я не викинув його у вікно!

— Замах на адвоката, нотаріуса та стряпчого при виконанні…

— Другий поверх, ваша світлосте… невисоко там…

— Ану геть звідси! Обидва!

Огляд барон почав з кімнати племінника. Вивчаючи одяг у громіздкому комоді, перебираючи особисті речі, нашвидку гортаючи забуті на ліжку «Стратагеми», «Щось із нічого» і «Рецепт випадкової перемоги», він ніяк не міг зосередитися на слідстві. Записаний у «Книзі родів» як прямий фон Шмуц із префіксом «високоповажний» і титулом «Ваша світлість», Конрад не був особливо близький з молодим родичем, який значився по лінії Шмуц-Міелів з нижчим префіксом «шляхетний». Та й бачилися вони всього раз чи два на рік у родовому замку — на сімейних торжествах, яких баронові через відданість обов'язкові не вдавалося уникнути… А ні, ще в Літтерні, на водах, де юний стратег-студіозус застосовував знання на практиці, морочачи голови дюжині палких молодиць! Незважаючи на витівки, властиві юності, незважаючи на випадковість їхніх зустрічей, юнак викликав у суворого обер-квізитора незрозумілу симпатію, даруючи у відповідь щиру прихильність до блискучого столичного дядечка.

Це, мабуть, тому що Хальдріг Розбійник, батечко Германа і молодший брат Конрада, викликав у обох однакові почуття. Іноді барон жалкував, що замолоду, переїхавши до столиці, за згодою батька підписав відмову від земельних претензій на користь Хальдріга. І часто сперечався зі своїм духівником, який стверджував, що братовбивство — тяжкий гріх.

Поза сумнівами, батьківський норов і штовхнув юнака на слизьку стежку лицаря Зорі. Якщо ти рано втратив матір, тиху й залякану жінку, якщо тобі все життя дорікають за легкодухість, а поруч бешкетує кошлатий і бородатий варвар, єдиний сенс життя якого — розпуста, ненажерливість, пияцтво та розбій на дорогах, на превелику радість сусідів, таких самих любителів пробивання чиїхось голів!.. Хіть-не-хіть сам загрузнеш у смердючому болоті провінції, або цілковито переймешся випадковою ідеєю, благородною і нісенітною. Якби не втручання обер-квізитора, який приїхав у Шмуц, аби побути біля батькової домовини — цей скорботний обов’язок братик Хальдріг перетворював на муку! — молодий Герман нізащо не отримав би дозволу виїхати в Бравалль.

— Університет? — запитав, а скоріше, ригнув Хальдріг, якого мучило похмілля. — У нашому роду досить і одного розумника!

Хоча навіть одного забагато, як на мене… Агов, Конні, давай-но розважимося на кийках?

Конрад спершу відмовився, а потім раптом передумав. Брати розважилися на кийках, і обер-квізитор не залишав цього заняття доти, поки Хальдриг не підписав письмового дозволу на від’їзд сина. Втім, довелося попрацювати ще й позаурочно, зате Германові було виділено стипендію з доходів баронства.

Струсивши спогади, обер-квізитор кинув «Стратагеми» назад на ліжко, опечатав кімнату племінника й рушив далі. Симпатія до Германа дивовижним чином поширилася й на інших квесторів. Мабуть, у всіх були непорозуміння з батьками, а можливо, і з однолітками, якщо дітей занесло до лав горезвісного Ордену. Уявити благополучну людину, що ризикує життям у пошуках Пупа Землі, тим самим підтримуючи існування цивілізації, байдужої до рятівника, Конрад не міг.

Напевне, саме тому він любив слухати балади заїжджих трубадурів.

Компенсував брак фантазії.

— Ваша світлосте, а вам не потрібен вправний стряпчий? Майнові спори, позови за наклепи? Заповіт? Відновлення доброго імені?

— Добродію Терц, ідіть геть…

За годину барон опустився в крісло біля вікна кімнати Джеймса Рівердейла і задумався. Складати опис речей не було сенсу. Камзоли, панчохи, куртки, чоботи й капелюхи чоловіків. Сукні, туфельки, капелюшки, накидки і, даруйте, нічні сорочки жінок. У дам був і чоловічий одяг, для зручності подорожей. Пояси, гребені, фляги. Клунки, заплічні мішки, шкіряні кошелі. Словом, дурнички. У Рівердейла знайшовся палаш доброї криці в дерев’яних піхвах, метальний кинджал із клеймом «вовка» і дага під ліву руку. У Санчеса Панчохи, експерта із запірних пристроїв, — три набори відмичок і монета, гостро заточена по ребру. У Лайзи Вертенни — короткий лук із двома змінними тятивами й сагайдак зі стрілами, з особливим, невідомим баронові способом оперення. В Агнешки Малої — два флакони зілля. Судячи з перламутрового відливу, сумнозвісна «неродуха», котру запитують в аптекаря пошепки, з соромливим поглядом.

У кімнаті Кристофера Форзаца не знайшлося практично нічого.

Маги не люблять залишати майно, просякнуте маною власника, без догляду.

Жодної зачіпки, — стверджувала логіка. Тут щось не так, втручалося чуття. Речі можуть розповісти про власника дуже багато. Але бувають речі німі, речі з вирваним язиком, і вони здатні напліткувати уважному слухачеві набагато більше, ніж найпромовистіший доказ. Треба повернутися сюди пізніше й довше посидіти наодинці з речами квесторів. Помовчати разом з ними. Почекати, поки тиша оформиться в підказку.

А Трепчика-молодшого гнати від цих кімнат стусанами. Нехай хоч усі стряпчі світу почнуть в один голос скандувати статті «Кодексу про несплату». Якщо хазяїн поцупить із майна гостей бодай флакон повнолітньої гуртівниці для коханої куховарки Анички, — слово честі, Гільдія Готельєрів втратить свого почесного члена…

— Кидай! Кидай, дурило!

— Йолоп!

— Сам йолоп!

Крики з боку Четвертого тупика, куди виходило вікно, відволікли барона. Роздратований, він підхопився, до половини висунувся назовні, аби відвести душу прокльонами. І застиг соляним стовпом, вражений видовищем.

Унизу зграя крисюків із міських нетрів грала в м’яча чиєюсь відрубаною головою.

* * *

Стрибати з другого поверху барон передумав. Незважаючи на пам’ятні завіряння Трепчика-молодшого, мовляв, тут невисоко. Це стряпчих викидати невисоко, а обер-квізиторам скакати не з руки. Точніше не з ноги.

Ми й сходами — вихором.

Куди вони подінуться, крисята з тупика…

Коли біжиш, мчиш, стрибаєш через сходинку, збиваючи з ніг хазяїна, що саме ловить ґав, і не витрачаючи дорогоцінні секунди на вибачення — як не дивно, встигаєш подумати багато про що. Наприклад, про тупики. Про паскудників-крисюків, які, цілком можливо, кудись подінуться, так подінуться, що з собаками не знайти, — адже якось вони потрапили в триклятий тупик, оминувши оточення! Ці шибеники з околиць усі входи-виходи… через паркан, у таємний лаз, підземним ходом… Тому, напевне, й не гукнув лікторам з вікна: сюди, мовляв! тримай! Хапай! Крикнеш згарячу, а крисята врозсип, із чужою головою під пахвою… Моторошне видовище, навіть для бувалої людини. Чорт, обличчя не розібрати: волосся злиплося, суцільна кірка бурої крові. Спритні пальці хапають «м’яча» без найменшого трепету, з реготом перекидаючи дружкові… Чому ліктори проґавили?! Чому не знайшли тупика під час огляду?! Самим голови повідриваю, роззявиськам!.. І грати примушу, на платню…

Відлетіла латунна спиця, якою кріпився на сходах білий килим.

Відлетіла друга.

У голові гупає «Сарабанда» Баруха Доуленда. Ранній варіант, заборонений у Південному Анхуесі за «вульгарність та презирство і зневагу до належної скромності» — під тамбурин, кастаньєти, з хвацькими вигуками танцюристів…

Хруснув під каблуком уламок картинної рами.

Злякано вереснули двері готелю, мало не злетіли з завісів.

За ріг, швидше за ріг…

У цьому забігу Тихий Трибунал виграв у Всевидющого Приказу. Нехтуючи пристойністю, вігіла Генрієтта — мабуть, і в неї серце танцювало знайому, заборонену ханжами «Сарабанду»! — вискочила за речовим доказом просто з вікна камінної зали. Лише зметнулися хмарою нижні спідниці та майнули, відкрившись випадковому погляду, точені щиколотки. Ну звісно, бельетаж, тут і схочеш, а ніг не поламаєш… Що, пане обер-квізитор, соромно?.. Авжеж соромно…

Обом має бути соромно.

Бо перший біля крисюків опинився нудний стряпчий Терц.

— Псування чужого майна, взятого без дозволу!.. Стаття «Про самоуправство», параграф…

— Та пішов ти, штурпак…

— Ой! Дядьку, ой! Ну ой же, кому кричу…

— Братва! Шустримо! Сморчки на хвості!

Зупинившись і відновлюючи подих, Конрад із задоволенням милувався, як стряпчий спритно тримає за вухо здоровенного крисюка, ватажка зграї. І виговорює за погані манери, через слово поминаючи кодекси, статті та параграфи. Крисюк погоджувався й волав. Такі діточки вдень у м’яча підібраною головою грають, а вночі з кистеньком виходять підпомогти родині на мілині безгрошів’я. Вухо — не та частина тіла, за яку їх можна тримати безкарно. Ти його за вухо, а він зігнеться в три погибелі й тобі самому певний артефакт відгризе.

Чи стряпчим вони не відгризають?

Чи стряпчі за вуха вправніше скубуть?!

Четвертий тупик, як і передбачалося, виявився тупиком тільки за назвою. Зграя недолітків пирснула врізнобіч і розчинилася швидше за ложку меду в окропі. Допомогти дружкові, що трафив у лабети правосуддя, ніхто й не подумав: взаємовиручка тут була не в пошані. Якщо сморчки на хвості, значить, носи в дірки, хвости в щілини…

— Дядьку, ну пусти… відірвеш же, клешнястий…

Стряпчий закінчив виховну бесіду, здав лікторам зажуреного крисюка — той схлипував і світив розпухлим вухом, — а по тому обернувся до барона з вігілою.

— Сподіваюся, ваша світлосте, ви дозволите мені додати це до опису?

Стало добре видно: голова — ніяка не голова. Куля, вкрита суцільною брудно-бурою коростою, лише здалеку схожою на запечену кров. А волосся — трава з узбіччя, що поналипало поверх кірки. Різьбяр прикрасив кулю складним різьбленням: у заглибини набилася земля, де-не-де застрягли дрібні прутики.

— А чи не забагато вас, добродію Терц? Куди не поткнуся…

— Ви постійно ставите мені перепони, ваша світлосте! А в королівстві кояться жахливі речі! Якщо не вжити заходів, негайно та безбоязно…

— Звольте без натяків!

— Та які тут натяки!

Стряпчий нахилився вперед, напружився, як перед стрибком. Конрад наче вперше побачив його обличчя: запалі щоки, сітка зморшок у кутиках очей, горбатий ніс із тремтячими крилами.

— Навкруги злодії та шахраї, злодії та шахраї! Мабуть, ви в курсі, ваша світлосте, як крадієві Міхалю Ловчику в Бадандені руку привселюдно рубали? Честь по честі, із зачитуванням списку провин, на ешафоті! Відрубали, смолоскипом припекли й погнали втришия… А рука, значить, візьми й вирости заново, за тиждень. А все чому?

Барон не знайшов що відповісти.

Нісенітниця якась… абсурд…

— А все тому, що в крадія Міхаля тінь особлива була! — стряпчий тріумфально тицьнув пальцем у небо, спритно перехопивши кулю під пахву. — Із чотирма руками. Про запас, розумієте? А до такої тіні й ім’я особливе додається. Чи ж це на добро? Ні, не на добро, запевняю вас! У народі перешіптуються, а в народі даремно перешіптуватися не будуть!..

— Ви з глузду з’їхали, добродію?

— Анітрохи, ваша світлосте. Просто коли власті мовчать, народові тільки й залишається, що голосно шептатися… Гляди, почують, кому треба!

— Навіть якщо так, до чого тут Всевидющий Приказ? Це компетенція Тихого Трибуналу! — барон із жахом відчув, як його затягає у сварливу воронку скандалу, безглуздого й гидкого. — Руки, тіні, імена…

Отут і втрутився Тихий Трибунал.

— Добродії мої, звольте припинити! Обидва!

Вігіла різко простягла руку вперед, страшнувато скорчивши пальці. Рука зробилася навдивовижу схожа на лапу неяситі-брадачихи: так крилатий хижак пікирує на мишу, що загаялася. І поганий манікюр не завадив: глянеш і здригнешся — ба, які пазурі… Але ще більше вразила куля, затремтівши у відповідь. Знахідка затрусилася, застрибала в долонях стряпчого, наче спіймана жаба. Терц, який продемонстрував неабияку спритність у затриманні крисюка, на баронів подив, не зумів утримати шалену кулю.

— Овал Н-не… бес!

Тоненько вереснувши, стряпчий відпустив «це» на волю.

Огидна «голова» спурхнула в повітря, струсила на ловця частину бруду й полетіла до Генрієтти.

— Поза сумнівом, обсервер, — визначила вігіла, розглядаючи здобич. — Персональний, обмеженої дії, із самонаведенням на ману власника. Ми називаємо їх «манками». Наявний ряд сильних ушкоджень. Думаю, йому в цьому рейвасі дісталося не тільки від тих… бадьорих отроків. І сталлю приклалися, й підборами, і залишковими бранними еманаціями… Ставлю ловчу видру проти білана капустяного, це куля Кристофера Форзаца.

Барон парі не підтримав. Генрієтта знала свою справу. Такі кулі на дорозі не валяються, а серед квесторів, якщо вірити готельним записам, був лише один маг — згаданий Кристофер.

— Якщо наша кулька виявиться із вживленою «самопискою»… — цокнувши язиком, дама розсміялася у безпідставній надії, цій згубі сищиків, і сховала кулю в сумочку, з якою, схоже, не розлучалася навіть у купальні. — Ваша світлосте, скажіть чесно: ви везунчик?

На погляд Конрада, у сумочку не помістилися б і наливне яблучко з мальованим блюдечком. Настав час подавати рапорт про впровадження! І вігілу поставити на місце теж давно пора.

— Ні. Я не везунчик. І хотів би, щоб ви офіційно пообіцяли, що при одержанні додаткових відомостей, пов’язаних зі знахідкою, поділитеся ними зі співробітниками Всевидющого Приказу.

Раптом Генрієтта Кукіль опинилася зовсім поруч. Барон відчув аромат її парфумів — слабкий, ледь помітний, із пряними тонами вербени. Широко розплющилися великі, небесно-блакитні очі. Ворухнулись тонко окреслені уста:

— З вами, бароне. Тільки з вами. Сам на сам. Інші співробітники Приказу, повірте, будуть вам заздрити…

Конрад не відсторонився.

— Браво, пані. Добре працюєте. Майстерно. Чекатиму повідомлення. Знаєте, я чув, що люди вашого відомства завжди працюють по троє. Вас прислали одну з якихось особливих міркувань?

— Ох, ваша світлосте! Це в арешт-командах ми працюємо трійцями. Або числом, кратним трьом, якщо арешт очікується складний. І повірте мені на слово — щойно йтиметься про затримання, я не залишуся на самоті…

Коли вігіла, розсміявшись, пішла, барон із хвилину проводив її поглядом. Хитра бестія! Тільки зі смаком лихо: вербена їй зовсім не пасує. У певному віці варто переходити до елегантних тонів шавлії, клементину й лаванди, на тлі, скажімо, зеленого лимона.

Під час наступної зустрічі треба буде порадити.

Якщо, звісно, Генрієтта заслужить.

Лікторам барон наказав надоумити затриманого крисюка з допомогою помірного рукоприкладства і гнати втришия. Не личить фон Шмуцам ловити всіляку шушваль!

Нехай їх «топтуни» ловлять, якщо знадобиться.

Або стряпчі.

— Із завтрашнього дня! — кричав услід хазяїн, розхрабрившись. Привид збитків, бродячи готелем і навколо, позбавляв Трепчика-молодшого глузду й останніх крихт обережності. — Завтра ж почну пускати в готель пожильців! З подвійною оплатою! За можливість безкарно пожити на місці злочину!

— Цілком вірно, добродію! — вторив йому нахабний стряпчий Терц, розмахуючи описом, як воїн мечем. — Привілеї Гільдії Готельєрів непорушні! Стаття «Про приватний заїзд», параграфи з п’ятого по тридцять шостий…

— І оточення звольте зняти! До вечора! Я свої права знаю! Нема чого мені гостей лікторами відлякувати!

— Щира правда, добродію! Ви свої права знаєте! А яких не знаєте, то я роз’ясню…

— Квест закінчився! Квестори виїхали! Я вільний від зобов’язань перед Орденом!

— На чотири наступні роки! Пане Трепчик, я особисто відпишу в орденську канцелярію…

«Треба ж! — зачудувався Конрад, сідаючи в сідло. — У чорно-білих ідеалістів ще й канцелярія є… А казали: боротьба чистих начал, таємний фундамент цивілізації! Я ось завжди думав, що саме канцелярії і є таємний фундамент цивілізації…»

* * *

Чи можна сказати, що Конрад всіма фібрами душі ненавидів писати рапорти, звіти й іншу паперову чортівню? Ні, добродії мої, цього сказати ніяк не можна, не покрививши душею. Відомий акуратист і прихильник дисципліни, барон щиро любив непохитність світобудови та кругообіг документів, заведених у Всевидющому Приказі. З віком починаєш цінувати традиції, у якій би формі вони не проявлялися. Однак зараз більшість явищ навколишнього світу викликали в обер-квізитора лише глухе роздратування. Зокрема, необхідність писати рапорт прокураторові Цимбалу. І добре б тільки рапорт! Статутом був передбачений додаток з детальним описом місця злочину, переліком доказів, долучених до справи, особистими міркуваннями стосовно заходів із розшуку та затримання винних.

На жаль! На превеликий жаль…

Скреготнувши зубами, свіжозаточеним пером і разсохлим кріслом (давно вже час вимагати заміни!) барон взявся до роботи. Однак, попри очікування, процес писання вплинув на розум і нерви цілком добродійно. Хвала мудрим порядкам Приказу! Ставлячи останню крапку й розмірковуючи, що доречніші були б три крапки, жирні й задумливі, Конрад повернув розуму колишню ясність. Забагато для одного ранку: знайомство з екстравагантною вігілою, унікальним стряпчим і облудливим готельєром. А вже про долю племінника Германа навіть думати не хотілося…

Краєм ока він зауважив якийсь рух у вікні, відчиненому навстіж через нечувану для цього сезону спеку. Наступної миті просто на стіл з легким шурхотом опустилося паперове «лелеченя», яких люблять робити діти, задумуючи бажання.

Птаха сварливо каркнула й розгорнулася в записку.

«Його світлості Конрадові фон Шмуцу, особисто в руки.

Високоповажний колего!

Цим сповіщаю Вас, що розшифрування записів обсервера, знайденого на місці події, виявилась доволі успішним. Запрошую Вас у палати Тихого Трибуналу для спільного перегляду з третьої до четвертої години пополудні. Ця записка є офіційною перепусткою.

Щиро Ваша,

вігіла Генрієтта Кукіль, м. н. к.

P. S. Я знаю, що Вам більше подобаються клементин і лаванда, але віддаю перевагу вербені. Готова посперечатися в приватній обстановці.»

І райдужна печатка зі знайомими перехрещеними «Т».

Годинник на вежі Великого Консенсусу пробив тричі. До палат Тихого Трибуналу пішки — чверть години, і то якщо не надто поспішати. У результаті барон накидав ще дві депеші, й залишивши рапорт секретареві прокуратора, вручив їх кур’єрові. У першій він подавав запит до архівів Приказу на зниклих безвісти квесторів. Будь-яку інформацію, яку знайдуть. Конрад мало сподівався щось довідатися про повнолітню гуртівницю чи експерта із запорів, але родовитість віконта Треццо чи ліцензія вільної метальниці давали шанси. Зараз важлива будь-яка крихта знання. Другу ж депешу барон звелів віднести у свій будинок. У короткому посланні він доручав камердинерові Любеку зібрати середній похідний набір особистих речей пана й доставити в готель «обитель героїв».

А якщо хазяїн готелю почне чіплятися з запитаннями — мовчати у відповідь і супитися.

* * *

— Гадаю, шановний Іпсиусе, у простоті старожитності є свої принади. Зокрема, ця загадка про істоту з різною кількістю ніг у різні періоди її існування… Погодьтеся, століття надають класиці особливого шарму!

— Звісно, дорогий Оффіціуме! Але думка, як гарячий скакун, не повинна стояти на місці. Теорія загадок за останні два тисячоліття досягла значного поступу, і ми не вправі відмовлятися від передових знахідок…

— Ви про другий принцип алегорій?

— І про нього теж…

— Даруйте, наймиліший Іпсиусе, але цей пан, здається, до мене.

— Звісно, пречудовий Оффіціуме! Служба над усе! Сподіваюся, незабаром ми продовжимо нашу захоплюючу бесіду?

— Безперечно, люб’язний Іпсиусе! Із превеликим задоволенням!

Вдовольнившись відповіддю товариша, Іпсиус, лівий із двох мармурових сфінксів, що охороняли вхід до палат Тихого Трибуналу, з гідністю скам’янів і впав у сторожову сплячку. Оффіціум же, правий сфінкс, повернув голову до гостя.

— Доброго здоров’я, пане обер-квізитор! Що вам завгодно?

У Трибуналі баронові доводилося бувати неодноразово, тож балакучість статуй не справила на нього особливого враження. Як не здивували і сходи перед входом у будинок: вони впиралися в глуху стіну, складену із циклопічних, грубо обтесаних плит граніту.

— Вігіла Кукіль запросила мене на ділову зустріч.

— Будьте такі ласкаві, пред’явіть перепустку.

Барон простяг «лелеченя» у розгорнутому вигляді.

— Прошу вас. Другий поверх, праворуч, сьомий кабінет. При виході не забудьте, будь ласка, здати перепустку.

Граніт здригнувся, у стіні з’явилися високі двері: стулки мореного дуба, яскраво начищені ручки із бронзи у вигляді саламандр, що стали дибки. Під рукою непроханого відвідувача — якби той примудрився прослизнути повз пильних сфінксів, що саме по собі чудо із чудес! — саламандри розпікалися до червоного, вторячи крикові постраждалого завиванням сирени. На щастя, перепустка діяла, і незабаром двері безшумно зачинилися за Конрадом.

Зсередини стулки були прозоріші за скло. Крізь них чудово проглядалася вулиця.

— А, може, загадочку? — запобігливо поцікавився сфінкс Іпсиус, спиною зачувши, що гість затримався в холі. — Ні? Ну, як хочете…

На мить зупинившись біля дзеркала, барон оцінив свій зовнішній вигляд і, не знайшовши особливих вад, рушив на другий поверх.

— Дзеркалу не вірте! — басом прокричав знадвору Оффіціум. — Улесливе брехло!

Зіпсував настрій, скотина…

На всьому шляху баронові не зустрілося жодної живої душі. Втім, і неживої — теж. На стінах через рівні проміжки горіли жовті безолійні лампади, схожі на очі пантер. Лампади часом мигали, і це дратувало.

Ага, ось і кабінет номер сім.

Конрад обсмикав камзол, перевірив, чи немає складок навколо талії, і делікатно постукав.

— Заходьте! Я вас чекаю…

Кабінет вігіли виявився трохи менший за обер-квізиторський. Обстановкою він швидше нагадував щось середнє між дамським будуаром та лабораторією волхва-дослідника, аніж апартаменти державного чиновника. Під стелею розкидані грайливі гротески — цей вид орнаментики вважався одним із найвишуканіших, але й із найнебезпечніших, здатних наслати марення. Різьблені панелі темного горіха; не відразу втямиш, що це дверцята численних шаф. На підвісних полицях ліворуч зберігалися манускрипти в палітурках із лілльської шкіри з огидними на вигляд скрепами; праворуч — склянки із зіллям та екстрактами. У деяких склянках щось виразно ворушилося. Один із двох масивних столів мав відносно звичний для ока вигляд. Стільницю окупували купа сувоїв, мармурове прес-пап’є, схоже на інструмент ката, і чорнильниця у вигляді розлюченого камелопарда.

«Вмочати перо в рогату голову верблюда, мабуть, цікаво…» — оцінив Конрад смак пані Кукіль.

Другий стіл займала чудова конструкція — ряд дзеркал, встановлених під несподіваними кутами одне до одного, пара свічок на павучих ніжках, оповитих тонесеньким срібним павутинням. У центрі композиції на триніжку спочивала куля-обсервер.

Над нею ворожила хазяйка кабінету.

— Сідайте, колего. Я вже закінчую. Стомилася, як геній на побігеньках. Кулька, на додачу до ушкоджень, виявилася закриптованою. Дещо, на жаль, втрачено, решту розшарпано, як мого начальника перед найвищою аудієнцією. Але сам факт знаходження обсервера при огляді місця — рідкісна удача. У моїй практиці був усього один випадок…

Оскільки в практиці барона подібних знахідок не траплялося зовсім, він вважав за благо промовчати.

— Усі-пусі, мій солоденький…

Вігіла ніжно погладила обсервер долонею — і куля тьмяно спалахнула. Конрадові вчулося глузливе хихотіння. Обидві свічки відбігли вбік, дрібочучи ніжками, всередині срібного павутиння виник опалесцентний туман. Швидко відійшовши до другого крісла, Генрієтта зайняла місце поруч із обер-квізитором — немов у ложі опери перед початком «Психеї». Туман згустився вівсяним киселем, породжуючи пластівці-тіні. Простягнувши руку знайомим жестом хижачки, вігіла раптом передумала, розпрямила скрючені пальці й полоскотала повітря перед собою. Туман муркнув від щастя; картинка прояснилася. Правда, вона виявилася чорно-білою. Не такою, як офорти знаменитого графіка Олафа Дальтоніка, а інакшою: кольорове колись полотно поблякло з роками, і лише подекуди проступає натяк на давнє буяння барв.

Барон подався вперед, відчуваючи, як його охоплює азарт.

Знайома зала готелю. Білі крісла, столи, стіни, ліплення над каміном зливаються в суцільну круговерть снігу. Деталей не роздивитись. Зате на тлі зимового пейзажу чітко виділяються постаті людей. Ось вони, квестори, що пропали безвісти. Миловида, але над міру розв’язна дівка без найменшого сорому влаштувалася на колінах у кучерявого красеня; хлопець по-хазяйськи обійняв її за талію. Лицарі Ранкової Зорі, значить. Світочі Абсолютного Добра.

Ідеалісти.

Ханжею барон не був, але дозвілля адептів Світла уявляв cобі дещо інакше.

Картину заступила долоня велетня, плавним рухом омила кулю. Зображення майнуло, викривилося, затанцювавши пам’ятну «Сарабанду». Обер-квізитор і без пояснень здогадався: хтось, скоріш за все, Кристофер Форзац, змінив режим роботи кулі. Постаті забігали, як ошпарені. Промчав з кутка в куток племінник Герман; підхопився і знову впав у крісло квестор, що сидів до кулі спиною; у далекому кутку нервово розминала зап’ястки молода жінка зі строгим, ба навіть суворим обличчям; промайнув край хламиди… Племінник барона опинився посеред зали. Здається, він щось виговорював безсоромниці (повнолітня гуртівниця?), але слів чути не було.

— Я залучу читців по губах, — тихо зауважила вігіла. — Шкода, час квапить…

Немов у відповідь, туман здригнувся й поквапився вибухнути.

Крім гуркоту, Конрадові вдалося розчути віддалений зойк і дзенькіт розбитого скла. Від сліпучого спалаху барон замружився. Коли зір повернувся, очі почали немилосердно сльозитися. Ритм зміни картин став рваним, мозаїчним. «Сарабанда» перетворилася на божевільний танець менад. Зеленаві краплі полум’я відділилися від рук чоловіка в хламиді, віялом розлетівшись у пітьмі за вікном. Мить — і чарівник лантухом осів на підлогу. У дверях зали рубався один із квесторів, примудрившись затримати на порозі цілу зграю нападників. Два клинки, довгий і короткий, сікли невтомно.

Змазаною плямою майнула тінь: вовк? собака? — збила іншу тінь, що ввірвалась у вікно. Обидві котяться по підлозі. Спалахи, морок, відблиски. Рознесене в друзки крісло. Крупно: перекинутий шандал. Арбалетний болт глибоко врізався в стіну. Безвільна рука на білому килимі; лише рука — незрозуміло, відрубана, чи тіло просто не потрапило в «зіницю» обсервера. На порозі впав лицар-захисник; топчучи його, неясні постаті вдираються до зали. Облич не розібрати. Обер-квізитор мимоволі зітхнув від розчарування. Метушня в кутку. Це жінка зі строгим обличчям. Мабуть, Лайза Вертенна, вільна метальниця з ліцензією. Її руки з нелюдською швидкістю снують вперед-назад: два човники в новомодному ткацькому верстаті. Щось летить, влучає, схиблює… Збоку від Лайзи опиняється незграбний силует.

Короткий змах.

Немов підкоряючись наказові, жінка падає на коліна.

Полум’я вихоплює з темряви обличчя. Це Герман. Люті зблиски сталі. Двоє виконують танок смерті, стрімко наближаючись до кулі-обсервера; їхні тіла застилають весь огляд. Миготіння тіней. Покривало, зіткане з імли, падає, тече по поверхні кулі, заступає картину.

Кінець.

Ні! Баронові здалося, що він сам відчув удар. Всередині сріблястого павутиння жалібно застогнали. Завихрила чорно-біла круговерть. Напевне, куля випала за вікно — або її викинули, прагнучи розбити. Якщо викинули, то зробив це не чужий маг. Маг прихопив би корисну й небезпечну річ із собою.

Нарешті круговерть зупиняється.

Темні патьоки (кров? кров Германа?!) залили мало не всю кулю. Лише праворуч угорі залишився фрагмент зображення. Колесо воза. Купка людей швидко вантажить тіла…

Убиті? Поранені? Полонені?!

Поруч болісно охнула Генрієтта Кукіль. Конрад обернувся до вігіли й першої миті розгубився, що траплялося з ним нечасто. Обличчя Генрієтти — воскове, з блакитними струмочками вен на скронях — застигло посмертною маскою. Очі закотилися, руки безвільно впали на підлокіття крісла.

— Вам зле?! Пані! Агов, хто-небудь, швидше…

— Не треба…

Жінка глибоко зітхнула, приходячи до тями. Вії затріпотіли, погляд став осмисленим.

— Дякую за турботу, бароне. Кликати нікого не треба. Мені вже краще. Просто не розрахувала сил.

Конрад кинув оком у бік конструкції на столі. Туманна сфера зникла, обсервер згас, а свічки тремтіли від страху на краєчку стільниці.

Тоненько дзенькали склянки на полицях.

— Вам дійсно краще? Може, покликати лікаря або когось із ваших колег?

— Не турбуйтеся. Я ризикнула зчитати залишкові еманації, аури. Обсервер частково вплітає їх у структуру зображення.

— І що ви з’ясували?

— Там були мертві. На возі. Тільки мертві. Самі мерці… — голос вігіли здригнувся. — Зловмисники вантажили трупи.

— Помилка виключена?

— Виключена.

* * *

— Я відіслав лікторів для опитування варти на всіх виїздах з Реттії. Ми напевне спізнилися, але хтось міг помітити підозрілі вози…

— Я почала аналіз слідової мани по векторах убування. Сподіваюся скласти «Розу кроків»…

— У мене є слід.

— На чому?

— На розчавленій свічці.

— Не годиться. Його не можна висушити в печі — віск розплавиться.

— Серед нападників був маг. Принаймні один. Думаю, він залишався поза готелем…

— Є шанс встановити його особу по чаровому відбитку мана-фактури. Звернуся у Великий Гаруспіціум — у мене там друзі серед віщунів…

— Вимагатиму сищиків із собаками… Якщо в місті є хоча б один песиголовець — залучу до розшуку…

— Песиголовці ніколи не йдуть на співробітництво в таких справах.

— У мене свої методи. Підуть, як миленькі. Бігцем побіжать.

— Підключу експерта з некро-еманацій. Після вбивства вони тримаються до двох діб, час ще є…

— Повторно огляну місце події, речі квесторів…

— Ви не можете тримати оточення навколо готелю більше доби. І закрити «обитель героїв» теж не в змозі — хазяїн здійме ґвалт, дійде до суду… Гільдія Готельєрів доволі впливова.

— Дарма. Я знайду спосіб.

Слова наждаком дерли горло. Втрата племінника з припущення перетворилася на реальну подію. Рідко бачилися, часто — яка різниця? Неодружений, бездітний, Конрад давно махнув рукою на сімейний затишок, тому в Германові бачив наступного барона фон Шмуца і радів цьому, наче залишав титул власному синові.

Носом землю ритиму. До нижніх ярусів пекла.

Знайду.

Навіть якщо відсторонять від справи, як близького родича — знайду…

— У вас є версія, бароне?

— Є. Хто зараз сидить у Чорно-Білому Майораті?

— Судячи з того, що квестори служили Зорі Ранковій… Чорний Аспід там сидить. І чекає початку.

— Аспід, значить? Ви впевнені, що він просто сидить і чекає?

— Порушення орденського Заповіту й «Пакту про нейтралітет»? Вперше за весь час?

— Все колись трапляється вперше. Припустимо, цей Аспід енергійніший за своїх попередників. Припустимо, у нього особливі погляди на війну чистих начал. І ще припустимо, що він дуже зацікавлений у загибелі квесторів.

— Ваша правда. Мотив існує. Хоча… Лорд Майорату, тимчасовий, дочасний, повинен передбачати, що підозра впаде насамперед на нього.

— Впевнений, квесторів прибрали чужими руками, найнятими через підставних осіб.

— Треба шукати виконавців.

— І брати живими!

— Не обов’язково. Мертві значно балакучіші. І не втікають.

* * *

Конрад любив дивитися з вікна карети на краєвиди — чи то була сільська буколіка, чи криві вулички містечок, чи площі столиць. Себе він зазвичай переконував, що в такий спосіб тренує спостережливість. Насправді ж його просто радувало споглядання картин, що пропливали повз нього. Однак зараз шторки на вікнах карети були запнуті наглухо: барон прагнув усамітнення.

Всі можливі запити й розпорядження зроблено.

Короткий період бурхливої діяльності змінився тимчасовим занепадом сил.

Не щодня втрачаєш рідну людину; є від чого прийти в душевний роздрай. Залишившись наодинці з невеселими реаліями, Конрад ковзав думкою по замкнутому колу: немов грішник по ярусах володінь Нижньої Мами. У загальній картині злочину ввижалися неузгодженості та «білі плями». От уже точно, що «білі»… Майне така капость на краєчку поля зору, а придивишся — і немає нічого. Природно, подібні каверзи настрою не поліпшували.

— Приїхали, добродію!

Як і розпорядився клієнт, агітатор зупинив карету на перехресті, за два квартали до провулка Усікновіння Глави. Далі обер-квізитор збирався пройти пішки. За право зватися «агітатором» (старо-реттійською — «візник шляхетних») будь-який візник нижчого рангу без вагань пожертвував би особистою бляхою, бородою та честю дружини. Однак до Гільдії Агітаторів приймали виключно каретних кучерів, та й то з розбором. Коштували послуги агітатора втроє-вчетверо відносно інших. Зручність карети, м’яка їзда, заборона бравування та гарантія своєчасного прибуття саме туди, куди ти збирався прибути, на думку барона, цілковито окуповували витрати.

— Дякую, голубчику…

Кинувши агітаторові срібний бінар і не чекаючи на здачу, фон Шмуц рушив у бік готелю. У голові нарешті проясніло, і туди, як у басейн з різних труб ллється вода, безперешкодно вливалися й виливалися нескаламучені особистими оцінками враження дня. Залишалося чекати, поки басейн наповниться.

Це також була складова частина методу, що зазвичай давав пречудові результати. Втім, траплялися й прикрі невдачі.

— Добрий вечір, ваша світлосте! Ви, либонь, знову в готель? Сонце ось-ось сяде, а ви все на службі?

Барон спіткнувся на рівному місці й мало не вилаявся, хоч і не любив брутальної лайки. Де він узявся на його голову, цей стряпчий?! Руки свербіли прогнати настирливого крючкотвора втришия. На жаль, анінайменшого приводу для рукоприкладства не траплялося. Привіталася людина, поцікавилася справами — не штурханами ж його за це, справді?

— Добрий вечір, добродію. Ви надзвичайно проникливий. Я на службі цілодобово. І йду саме в «обитель героїв».

— Як я вас розумію! Ні хвилини спокою, ані жодної хвилиночки. Ось, звольте подивитися: вчинив позов до Ордену Зорі за всією формою, — стряпчий продемонстрував товстий шкіряний планшет для паперів. — Не муха начхала: позовну заяву у двох сувоях, рекомендований лист із оголошенням претензій, виплата королівського мита, додаток з описом, завірений у нотаріаті, копію — в Гільдію Готельєрів… Знову ж, збереження майна зниклих безвісти, запити, протоколи…

Дивна річ: барон перейнявся співчуттям до старанного пана Терца.

— Добряче ми з вами попрацювали, ваша світлосте, добряче…

— А скажіть, пане Терц… Ви не в курсі: кухня в «Притулку героїв» стерпна?

— Сам досі не харчувався, але відгуки чув винятково похвальні. Винятково! Тамтешня куховарка свою справу знає.

«Яку саме?» — хотів глумливо поцікавитися Конрад, але вчасно стримався. Все-таки обіцяв Трепчикові не розголошувати. Слово честі слід тримати, навіть якщо дав його простолюдові.

— До речі, про куховарок! — іти мовчки стряпчий був нездатний категорично. — Довелось мені недавно реєструвати одну скаргу. До нашої з вами справи та скарга стосунку не має…

Барон і тут стримався, дивуючись власній поблажливості.

— …але попутно з’ясувалося: молочницю Ганну-Батісту Колодзябчик чоловік регулярно лупцює. Заподіює, значить, тяжкі тілесні, здебільшого — чобітьми в живіт. Бідна жінка… Але я, властиво, не про це. Він її б’є — а вона йому дітей родить! Він б’є — а вона родить! Дюжину нащадків нелюдові народила, і всі — здоровісінькі. І сама молочниця рум’яна та пишна напрочуд. Незважаючи на — і навіть всупереч. А чому так, знаєте?

Барон відчув, що недавній кошмар повертається.

— Я вам відповім, ваша світлосте, чому! Бо тінь у Ганни-Батісти Колодзябчик, уродженої Монтень, — особлива. З подвійним, даруйте за народне слівце, пузом. Ось тому чоловік їй перше черево хоч геть-чисто відбий — байдуже. І з ім’ям у молочниці хитрі бублики — бувало, чоловік зранку і не згадає, як дружину кличуть і з якого приводу її звечора чобітьми гамселив… Не на добро це, ви вже повірте Фернану Терцу, не на добро! На вулицях перешіптуються: надходить, мовляв, велике лихо…

Втративши надію спекатися стряпчого, Конрад терпів, зціпивши зуби. І був просто щасливий, коли наблизився до чорно-білого входу в «обитель героїв».

Він і себе, їй-право, почував героєм. Адже ж міг і прибити базіку.

* * *

— …Ваша світлосте, я ще раз із усією рішучістю заявляю: із завтрашнього ранку я починаю пускати постояльців! Для покриття заподіяних збитків! Знаєте, скільки столяр Дубка заправив за ремонт? А штукатур Анастасій Рензит?! А малярі? Паркетники? Запічних справ майстри?! Ні, ви навіть уявити цього не можете! Грабіж і розор, грабіж і розор…

— Не переймайтеся, люб’язний пане Трепчик. Я вчинив позов за всією формою, і не будь я Фернан Терц, якщо нам… тобто, вам не відшкодують збитки до останнього мона!

— Дякую вам, дорогий пане Терц. Що б я без вас робив?! Ага, до речі, ваша світлосте: погляньте на цього бельбаса. Стверджує, що його прислали ви, але вкрай, украй підозрілий! Понавозив гору різних речей, іти не хоче, щось пояснити відмовляється! І брови супить, знаєте…

Барон подивився у вказаному хазяїном напрямку — й не відмовив собі в задоволенні якийсь час вивчати поглядом власного камердинера, якого помітив відразу при вході. Любек, як завше, виглядав так, немов йому відомі всі таємниці Світобудови, від Найвищих Емпіреїв до ярусів геєни — але ні крихтою отих таємниць він нізащо ні з ким не поділиться.

Навіть під тортурами.

Люди, які носять жовті панчохи й модні підв’язки хрест-навхрест, вирізняються гранітною твердістю характеру. Це відомо кожній освіченій людині.

— Ти пунктуальний, Любку, — порушив Конрад паузу, що затяглася. — Хвалю. Тільки я просив тебе привезти середній похідний набір. А не великий, чи, борони Вічний Мандрівець, повний.

— Авжеж, авжеж, справд-д-ді, — заговоривши, Любек втратив дещицю зарозумілої загадковості. Він трохи заїкався, і чомусь здебільшого на літері «д». Сторонньому слухачеві здавалося, що камердинер кудкудакає, як курка над яйцем. — Звісно, серед-д-д-д… Середній. А потім з’ясується, що нашій світлості потрібні шкарпетки собачої вовни, бо різко похолод-днішало, улюблений плетений плед-д і пляшечка золотого рому «Претіозо». З фамільних льохів, д-д-дванад-д-д-дцяти років витримки. Або намітиться д-далека д-дорога, де ніяк не обійтися без саквояжа та набору притирань від метра Д-дефліо…

— Мій камердинер Любек Люпузано власною персоною.

— Ваш камердинер?!

— Так. Він доставив сюди мої особисті речі.

— А… навіщо, ваша світлосте, дозвольте поцікавитися?

Спантеличений вигляд Трепчика-молодшого приніс баронові хвилину чистої радості.

— Ви ж збиралися знову відкрити «обитель героїв» для пожильців? Із завтрашнього ранку, якщо не помиляюся? То навіщо відкладати на завтра те, що можна зробити сьогодні? Я — ваш перший постоялець, добродію. Ви раді?

Замість радості на обличчі почесного члена Гільдії Готельєрів відбилося сум’яття. Але, слід віддати хазяїну належне, упорався з ним Трепчик напрочуд швидко.

— Ласкаво просимо, ваша світлосте! Залишитеся вельми, вельми задоволені!

— Не сумніваюся…

— Який номер бажаєте?

— Найкращий, звісно.

— До ваших послуг. Смію тільки зауважити, що на білій половині із завтрашнього дня ремонт…

— Мене влаштує чорна половина. Я не марновірний. Сподіваюся, ваші чорні е-е… клієнти не дотримуються крайнього аскетизму?

— Ні в якому разі! Суто між нами, номери Вечірньої Зорі істотно комфортабельніші… Будьте певні! Ось, прошу, запишіться в книзі…

Барон вмочив гусяче перо в чорнильницю.

— Апартаменти, де жили зниклі безвісти квестори, також зареєструйте на мене. Я сплачу повну вартість.

— Д-д-даруйте, як же це?.. Т-та що ж… — хазяїн раптом став заїкатися на кшталт камердинера.

— Аби чого не сталося. Ви добре зрозуміли, пане Трепчик? І всі — підкреслюю, всі ключі від цих кімнат повинні бути в мене.

— Зрозумів, ваша світлосте! Надам негайно!

— Дозвольте засвідчити вам свою повагу, ваша світлосте, — втрутився Терц. — Надзвичайно розумне рішення. І бездоганне з погляду відповідності букві закону. Як особа приватна, ви, звичайно… але, з іншого боку, як високопосадовець Всевидющого Приказу, маєте повне право… В інтересах слідства і збереження майна…

Балаканину стряпчого Конрад пропустив повз вуха, поволі починаючи звикати. Здивувало інше: хвилин зо дві крючок примудрився помовчати.

— Лише про одне насмілюся просити вашу світлість…

— Слухаю, — барон ледь підвів ліву брову.

— Коли інші пожильці з’являться, ви їм не розповідайте зайвого, добре? — Трепчик благально зазирнув у обличчя баронові знизу вгору, чим надовго здобув прихильність Конрада. — Віднадите народ, а я й так зазнав збитків понад усяку міру…

— Невже ви думаєте, пане, що я з першим ліпшим обговорюватиму питання, що стосуються моїх прямих службових обов’язків? Питання, що можуть порушити таємницю слідства?

Від тону обер-квізитора Трепчика мороз пробрав поза шкірою. Хазяїн навіть не встиг збагнути, що відповідь, власне, цілковито збігається з його сподіваннями. На щастя, саме в цей момент біля входу почувся шум. Двері розчахнулися, і в хол стрімголов влетів благовидний дідок, мало не впавши. Останньої миті він дивом устиг схопитися за край конторки, і лише завдяки цьому втримався на ногах. Капелюх і старомодна перука з «левиними» локонами впали на підлогу, і дідок миттю наступив на них черевиками, доволі-таки брудними.

Найбільше візитер нагадував професора з університету в провінції. Рум’яний і кругленький, як наливне яблучко; клинок сивої борідки, обличчя гладеньке, майже без зморшок. Завужений кафтан-жюстокор прикрашений на плечах пучками стрічок і підперезаний широким шарфом з торочками. Верхні стьобані штани, панталони з бантиками у два ряди. Старомодний франт у літах, приїхав до столиці витратити на задоволення певну суму — без зайвого шику, але й не дуже обмежуючи себе у засобах.

— Е-е… прошу пробачення, добродії. Моя клята незграбність… У вас зависокі поріжки, добродії. Скажіть, чи це готель «Притулок… м-м… героїв»? Здається, героїв, якщо я нічого не плутаю. Розумієте, я забув глянути на вивіску…

Ясна річ. По приїзді почув про екстравагантний готель і вирішив ближче ознайомитися з визначною пам’яткою. Повернеться, вихвалятиметься перед сусідами.

— Ви цілковито праві, добродію! — розкланявся Трепчик, випромінюючи привітність.

— Дякую, голубчику! Ви хазяїн?

— Авжеж!

— Чи можу я найняти у вас номер?

— Звісно! Правда, на білій половині в нас ремонт… Поспішаю запевнити, пане: апартаменти чорної половини відрізняються самим лише кольором! Зручності всюди чудові… Ось, пан барон може підтвердити, він тут огляд проводив… тобто, оглядини…

Дідок відмахнувся, збивши чорнильницю з конторки.

— З моїм зором мені абсолютно байдуже: чорні, білі… О, моя перука!.. Мій капелюх… у вас надто їдке чорнило, голубчику!.. Ну нічого, пізніше вичищу…

Повернувши письмовий прилад назад на конторку, дорогою забризкавши край баронського плаща — «О… заради Вічного Мандрівця пробачте! У вас задовгий плащ, мій великодушний пане…», — гість заходився записуватися в книзі. Поруч метушився хазяїн, готовий пробачити випадковому клієнтові, першій ластівці Трепчикової весни, сотню перекинутих чорнильниць.

Конрад перейнявся до дідка легкою заздрістю: йому самому готельєр радів не так щиро. За квізиторською звичкою він зазирнув незграбному гостеві через плече: «Ага, ніякий не професор… Ернест Рівердейл, граф ле Бреттен… Термін проживання — на розсуд…»

Овал Небес!

— Перепрошую, ваше сіятельство… Ви часом не родич квестора Джеймса Рівердейла?

— Е-е… великодушно прошу… А чому, власне, вас це цікавить, пане?

— Дозвольте відрекомендуватися, графе. Барон фон Шмуц, до ваших послуг.

Короткозорі очиці дідка моргнули.

— Ага, он воно, виходить, як… Це все змінює… Ви — батько квестора Германа, гадаю?

— Ні.

— Невже? Я був упевнений…

— Я не батько Германа. Я його дядько.

— Ох, бароне! Ну звісно ж… А я — дідусь Джеймса.

Він так і сказав — «дідусь».

SPATIUM II

ШПАГУ — КОРОЛЮ, ПИХУ — НІКОМУ

або

ЖИТТЯ СІМЕЙСТВА РІВЕРДЕЙЛ

Дворянство Рівердейли отримали давно, ще за Пепіна Садженого.

Сімейна легенда розповідає, що великий імператор, вщент розбитий ордою Елбихе-нойона в першій битві під Шпреккольде, втік у Бірнамський ліс, небезпечний для випадкових подорожніх і двічі небезпечний — для осіб королівського звання. Але сталося диво. Дерева Бірнаму, з давніх давен непримиренні до вінценосців, цього разу свій гнів спрямували проти жменьки охоронців імператора, перетворивши їх на ласі для себе добрива, — а він сам, поранений і знесилений поневіряннями, зрештою знайшов пристановище в хатині лісоруба. Там його й знайшли троє вільних стрільців-мародерів, які зажадали відібрати в занепалої величності одяг і коштовності, а самого Пепіна живим здати в руки лютого Елбихе для тріумфальних тортур. Лісоруб спочатку вагався між священним обов’язком гостинності та часткою від майна гостя, запропонованою йому мародерами, але підсумок ваганням батька підбив син — дев’ятирічний Марчин. Хлоп’я схопило батьківську сокиру, заступило зажуреного імператора, і голосно мовило:

— Тату, не бійся! Нас троє проти трьох, отже, доля ще не вирішена!

Шість років по тому, під тим самим Шпреккольде, сурмлячи перемогу, Марчин-зброєносець одержав від імператора дворянство та лицарські шпори.

А на додачу — графство Бреттен, що межує з доленосним Бірнамом.

Лихі язики й заздрісники майбутньої слави Рівердейлів шепотіли, що є інший варіант сімейної легенди. Без лісу, мародерів і сокири, зате з борделем у Треццо, імператором, лісорубом, сином лісоруба, флаконом видиханого афродизіаку й трьома невситимими повіями. Втім, безсилля Пепіна чи то від бойових ран, чи пак від чого іншого і ключова репліка юного героя залишалися незмінними.

Шепотіли лихі язики правильно. В тому сенсі, що за виразнішу розмову на подібні теми Рівердейли відрізували язики — вправно, швидко й безболісно, на заздрість хірургам-медикусам.

Різати, рубати й колоти залишалося головним заняттям родини протягом сторіч. Син Марчина, граф Роберт Швидкий, відзначився в славнозвісних Окружних Походах, наганяючи жах на мамлюків султана Ар’є-Лейба бен-Цимах. Вслід за ним за честь роду заступилися близнюки Сайрус і Сайлас, первістки Роберта. Каплиця Розбитих Надій, біля якої брати пліч-о-пліч протягом двадцяти років відповідно до даної обітниці проголошували першість дам їхніх сердець — сестер-двійнят з Деррісдайра, — навіки залишилася в пам’яті вцілілих лицарів королівства, сильно прорідивши ряди останніх. На жаль, сестри не дочекалися паладинів, благополучно вискочивши заміж за тих, чиїх імен історія не зберегла.

Леньйон Рівердейл був лейб-беллатором, інакше кажучи, дуельним заступником короля Шарлеманя Запального, здобувши владиці репутацію тирана й людини, украй педантичної в питаннях честі.

Клайд Рівердейл, зубожівши, відкрив приватну школу фехтування, привселюдно оголосивши інших маестро шарлатанами. Через якийсь час він вибачився перед колегами, які залишились живі. Ці вибачення в письмовій формі понад століття прикрашали собою тренувальну залу школи, разом з гаслом: «Шпагу — королю, пиху — нікому!» Подейкували, що це був ще більший глум, ніж первісна заява Клайда. Так чи інакше, інші Рівердейли, в чиїх руках залишалася школа в наступні роки, в ображанні колег словесними випадами помічені не були.

З випадами іншого роду — залежно від ситуації.

У скрипторіях для юних забіяк книги знаменитої родини йшли нарозхват: «Про привабливість ноги неодоспішеної», «Дуель на бастардах: переваги й недоліки», «Парадокси зброї» та «Гладіаторій». Особливо з ілюстраціями авторів.

І нарешті, у новітній час родина Рівердейлів мала пряме відношення до храму Шестирукого Крі.

На цьому, мабуть, варто зупинитися особливо. На відміну від горезвісного острова Гаджамад, колиски військових мистецтв із його великими майстрами, кожен із яких виглядав безневиннішим за дитину або, якщо завгодно, старця-паралітика, — храм Шестирукого пішов іншим шляхом. Крі, він же Крістобальд Скуна, маг і найвеличніший із досі існуючих накопичувачів гіпнот-конверрер, присвятив роки життя вивченню бойових навичок гомобестій. Песиголовці і ґнолі, русалки й кенклейми, гарпії й алконости, міноклейми й сатири, анубіси й озіріси, Леоніди й стокіми, велетні з лебединими шиями — всі вони потрапляли в поле зору Шестирукого Крі.

Перевертнями Крістобальд не цікавився, віддаючи перевагу стабільним поєднанням.

Як гіпнот домовлявся з предметом свого інтересу, та ще й домагався дозволу поринути з пазуристою гарпією або, скажімо, гривастим Леонідом в унісон на задану тему — один Вічний Мандрівець знає. Достеменно відомо інше: увійшовши рука в руку в унісон, маг починав метаморфувати видиво, породжуючи конфлікт за конфліктом. Звісно, йшлося про конфлікти зовнішні — жоден гіпнот, будь він хоч харизмат-лідер Макової Лoжі, не ризикнув би звернути агресію компаньйона на себе самого. Такі колінця загрожували спонтанним руйнуванням унісну й розкладанням особистості гіпнота на купу розумних, але вкрай сварливих «сусідів». Тому, ведучи підопічного дорогою баталій, Крістобальд Скуна лише заносив інстант-образ ґноля чи анубіса під час бою у великий меморандум — скрупульозно, з усім спектром методів, звичок і навичок, характерних для даної істоти.

Песиголовці, майстри гризні та неперевершені борці з їхніми блискавичними кидками в ноги й мертвою хваткою щелеп, що змикаються на горлі збитої жертви. Ґнолі й анубіси, близька рідня песиголовців, замість фронтальної атаки віддавали перевагу серії швидких укусів у місця розташування великих артерій — поки тривала вертка боротьба за захват, що передує «бісовому млину» або «зсуву».

Стрибучі сатири спритно знерухомлювали супротивника ударами твердих копит, брикаючись із винятковою влучністю: коліна, підйом стопи, внутрішній бік стегна, пах, живіт і ніколи — вище. У ближньому бою не було рівних їхнім родичам, п’яницям-силенам, прихильникам таємного принципу: «Хилюся на схід, падаю на захід!», і фавнам. Низько опущена голова з виставленими ріжками, низька больова чутливість, уміння затискати ворога в кут — після чого фавн невтомно молотив кулаками, що мало поступалися копитам за твердістю.

Пікирування гарпії на здобич — могутні пазурі ніг глибоко впинаються в плоть, крила луплять по обличчю, осліплюючи, а криві та гострі кігті рук невпинно трудяться над усім, до чого дотягнуться. Більш мирні алконости не мали такого вражаючого набору пазурів, зате неймовірна швидкість їхнього польоту збивала з ніг кожного, в кого впинався розгніваний алконост, викликаючи ушкодження органів та внутрішню кровотечу.

У морських баталіях русалки були непереможні.

Міноклейми якось мало не призвели до банкрутства Агільєрський Коридор. Подавши клопотання про милосердя до безневинних тварин, вони, відповідно до рішення суду про рівноцінну заміну, взяли участь у коридах замість звичайних биків — чим відчутно скоротили чисельність тореро, гордих і запальних улюбленців публіки.

Про Леонідів годі й казати — боєздатність лева, помножена на винахідливість людини, свідчила сама за себе.

По мірі накопичення знань Шестирукий Крі перейшов до наступного етапу експерименту. Увійшовши в унісон із чистокровними людьми, адептами храму й безкорисливими ревнителями ратної справи, він знову формував батальну ситуацію, — одночасно накладаючи на людину-«попутника» інстант-образ атакуючої гомобестії. Гнучка психіка бійця адаптувала чужі, але безумовно корисні навички, заносячи їх до звичного арсеналу зміненими, але результативними. Урізноманітнюючи в такий спосіб власний театр воєнних дій, людина отримувала ряд безсумнівних переваг, зводячи воєдино дане від народження, отримане при навчанні, віднайдене в результаті життєвого досвіду — й привнесене гіпнотом-накопичувачем. А заодно, пізнавши звички гомобестій, могла успішніше протистояти їм у рукопашній.

Буцімто згодом у бійців навіть відбувалися тілесні зміни, зовні непомітні, але успішно застосовувані в реальній сутичці.

Перші роки існування храму, роки роботи з гомобестіями та людьми-добровольцями, оповиті мороком таємниці. Про храм ходили легенди, страшні як для слухачів, так і для друзів Крістобальда Скуни, які стояли біля витоків. Розповідалося про жахливі хвороби, про втрату координації рухів, про божевілля та звіроподібність вдачі. Згодом плітки вщухли, а храм Шестирукого за великі гроші почав приймати на навчання молодь, що прагла слави героїв. З незмінно чудовим результатом, виправдуючи високу плату за послуги.

Джеймс Рівердейл, загиблий квестор, належав до цієї молоді.

Ернест Рівердейл, його дід, був другом дитинства Крістобальда Скуни, одним із перших добровольців храму.

CAPUT III

«СТЕРЕЖИСЯ, РИБОНЬКО, НЕ ХОДИ, ДЕ ГЛИБОНЬКО — БО НЕ СПИТЬ РИБАЛКА, ТЕБЕ ЛЮБИТЬ ПАЛКО…»

Ролі вдячного слухача «Повісті про дім Рівердейлів» Конрад удостоївся за п’ять хвилин бесіди зі старим графом. Слухаючи героїчну сагу, барон геть знудився і заходився допитливо розглядати інтер’єр готельної харчевні, де їм миттєво накрили столик на двох.

Як і весь «Притулок…», харчевня ділилася на дві половини: чорну й білу. Ніяких перегородок чи бодай ширм не спостерігалося: Світло й Темряву відокремлював лише кольоровий фронтир. Крім картин боротьби двох чистих начал (ліворуч перемагала Темрява, праворуч — Світло), що вже набили оскому, стіни прикрашав цілий арсенал зброї, як неушкодженої, так і понівеченої в боях, а також деталі обладунків. «Бутафорія, — визначив обер-квізитор досвідченим оком. — „Засохла кров“ на клинках — іржа навпіл з туристанською охрою. Хоча серед лат є цікаві екземпляри…»

Ось, приміром, чорний лакований шолом. Судячи з напису, належав Аспідові Другому. Брехня: хто дозволить вивішувати реліквію перед плямкаючими та сьорбаючими обивателями?! Проте, глянцево-блискучий, із широкими «закрилками», покликаними захищати шию, із глибокими провалами «очниць», де, здавалося, зблискували пекельні вогники, з вузьким і тупим заґратованим «рилом», шолом справляв враження.

Для Аспіда під будь-яким порядковим номером — якраз.

На білій стороні до панелі були прибиті сніжно-сріблясті крила неабиякого розмаху. Хтось із лицарів Ранкової Зорі відловив живцем ангела й відірвав йому крила? Навряд чи. Скоріше, оригінальна частина обладунку, що надає квесторові ангельського вигляду для залякування супостата. «У кінному бою згодиться, — прикинув Конрад. — Але піше янголя далеко не полетить…»

Під крильми стояв величезний щит, низ якого загинався горизонтальною сходинкою. По краю сходинка була заточена у вигляді пилки.

— Виглядає страхітно. Насправді ж… — простежив за поглядом барона Ернест Рівердейл, закінчивши оповідь. — Кнехтові в обладунку з міцними поножами ця пилка — що несвезлоху дротик. Якщо цей оригінальний виступ добряче штовхнути, щитоносець дістає нижнім краєм щита по ногах, заточуючись, і верхнім — по обличчю. Навіть за наявності шолома, повірте, доволі болісно. Я б із задоволенням долучив цей щит до своєї колекції. Навдивовижу безглузда конструкція. Треба буде переговорити з хазяїном…

Граф замовк і щедро притрусив сіллю сирну запіканку з мигдалем. На щастя, більша частина солі потрапила за обшлаг рукава дідка, майже не зіпсувавши смак страви. Ні, так віртуозно прикидатися неможливо! Але розповідь про войовничу родину? Про участь у діяльності храму Шестирукого Крі? Запідозрити шляхетного аристократа в брехні не було ніяких підстав. Виходить, у чутках про сумний результат перших експериментів Крістобальда Скуни є зерно істини?

Чи все набагато простіше?

Граф ле Бреттен — теоретик. Чистий теоретик! І другові дитинства допомагав саме в цій якості. Наприклад, тактика ближнього бою, знання якої він чудово продемонстрував на прикладі щита з пилкою. Навіть у Ложі Бранних магів є свої теоретики, знавці віялового метання блискавок, нездатні запалити недогарок свічки. Все це добре, але…

Чому граф з’явився в «Притулку героїв»?

Відразу після трагедії, спізнившись хіба на добу?!

Обер-квізитор обережно покосував на співрозмовника. Граф перебував у задумі, обличчя його виглядало сумним. На жаль, базіка Трепчик уже повідомив старому про нічне побоїще, розфарбувавши події у найтемніші кольори. Тим часом сам же просив барона мовчати! Зачіпати слизьку тему не надто тактовно, але за час вечері між чоловіками встановилася якась подоба довірчих стосунків, як у людей зі спільним горем.

Конрад вирішив ризикнути.

— Даруйте, графе, що відриваю від міркувань… Що привело вас у столицю?

— Як — що? Звісно, те саме, що й вас. Лист.

«Який лист?!» — мало не вирвалося в барона.

Зависла небезпечна пауза. Рівердейл здивовано закліпав очима на обер-квізитора, немов очікував, що той зараз розсміється й зізнається в невдалому жарті. Під короткозорим поглядом старого Конрад відчув себе останнім мерзотником. Чесно зізнатися, що ніякого листа він не отримував? Ухилитися від відповіді й натяками з’ясувати, що за дивні листи вибірково надсилалися на деякі адреси?..

— Дозвольте доповісти, ваша світлосте! Вам депеша! А також дуельний комплект, замовлений вашою світлістю у спец-арсеналі!

Хвала Вічному Мандрівцеві, що береже нас у бідах!

Кур’єр з’явився на порозі навдивовижу вчасно.

— Перепрошую, ваше сіятельство, служба. Служба й обов’язок честі. Я змушений вас залишити.

— Звісно, бароне! Ні в якому разі не смію вас затримувати! Бажаю удачі… о… ці тарілки надто крихкі!..

— Дякую вам, графе.

Церемонно розкланявшись, барон поквапно вийшов.

У пакеті виявився результат запиту: убогі архівні дані на загиблих квесторів. Часу до заходу сонця залишалося мало, і Конрад відклав папери на потім. Коли він залишав свої нові аспідно-чорні апартаменти, у відкрите вікно залетіло знайоме «лелеченя» — точна копія денного посланця.

«Його світлості, Конрадові фон Шмуцу, особисто в руки.

Високоповажний колего!

Доводжу до Вашого відома, що в процесі подальшого вивчення кулі-обсервера мною встановлено: після відомих подій минулої ночі, але ще до того, як обсервер опинився в палатах Тихого Трибуналу, з кулі було знято копію. Встановити особу копіювальника доступними мені методами неможливо.

Щиро Ваша,

вігіла Генрієтта Кукіль, м. н. к.»

* * *

Овал Небес перевертався на ребро, скидаючи сонце у володіння Нижньої Мами. Сонце червоніло, як рак у киплячому пиві, вертілося вередливим немовлям у колисочці й котитися спати не квапилося. Цілком зрозуміла уповільненість, навіть якщо врахувати, що час би й звикнути. День переходить у ніч, ніч — у день, кружляє вітер, плине ріка, і нікому це мудрості не додає, всупереч завірянням пророків давнини.

Конрад зітхнув і озирнувся.

Місце за обителлю Веселих Братів, журливих ненажер, похмурих п’яниць і нудних розпусників, здавна вподобали дуелянти всіх мастей. По-перше, тут нема зайвих очей, а ченці виявляють до забіяк виняткову, часом аж образливу байдужість. По-друге, тут гарно, особливо ранньої осені. Обпечені жартівником-листвянчиком, напередодні сумної пори, коли починається невблаганний місяць-падень, дерева палахкотять велетенськими смолоскипами. Трава на лузі стала жорсткою, але досі зберігає зелену барву літа. Стіни обителі, всуціль у тріщинах і виступах, нагадують шкуру могутньої вивірни, вкриту лускою, у звивистих патьоках крові — листя отруйного плюща, що обвив стіни, набуло аж багряного відтінку. Від струмка тягне вогким холодком; протікаючи нижче, в улоговині, струмок значно полегшує роботу лікаря по закінченні двобою.

Втім, сьогодні лікар не знадобиться.

Хіба що корнета згарячу шляк трафить.

— Спізнюєтеся, вельмишановний пане! А я ж попереджав…

— Перепрошую, — тон вибачення і, головне, полум’яний погляд юного Лефевра надавали словам прямо протилежного значення. Дивись, не дочекається, щоб у горлянку вчепитися. — Затримався, вмовляючи секундантів. Боягузи! Нікчемні душі! Людці! Відмовлялися, посилалися на мерзенні обставини… Тільки найближчі друзі, найвідданіші…

— Ви привели секундантів?! Вам що, ніхто не спромігся пояснити…

— Не бачу потреби в поясненнях, добродію! Тим більше перед поєдинком честі!

«Найвідданіші» — двоє прапорщиків, у чині явно днів кілька, не більше — гордо виструнчились. Збиті на плече ментики, короткі, в шнурах, галунах і стрічках, мало не попадали в траву. Конрад зітхнув ще раз. Ну звичайно, нашому півникові ніхто не пояснив, а якщо й намагалися, то півник не слухав, а кукурікав…

— Під час дуелі зі співробітником Всевидющого Приказу, якщо сторони відмовляються вирішити справу миром, секундантів, юначе, бути не має. Дуельний Кодекс, стаття «Про окремі випадки», параграф тридцять другий, — барон згадав зануду-стряпчого й скривився, як від зубного болю. — Ось наші «секунданти», єдині й неповторні. — Він кивнув на дві шаблі в піхвах, що мирно дрімали на камені.

Ці шаблі годину тому доставив кур’єр зі спец-арсеналу, разом з розпискою про видачу, завіреною суперінтендантом Марком Хропунцем — чоловіком, поруч із яким скрупульозність барона виглядала нехлюйством чистої води.

Біля каменя, просто на траві, лежав восковий таблетон і стилос-самописець, гостро заточений на кшталт шпаги.

— Ви знущаєтеся, добродію? Ну гаразд, вам недовго залишилося!

— Вгамуйтеся, юначе. Ваші старші товариші, знаючи Дуельний Кодекс краще за вас, розсудливо відмовилися потурати глупству палкого корнета. І правильно зробили. Під час дуелі з квізиторами краще обійтися без зайвих свідків. Від ганьби це не рятує, але бодай зменшує її розміри… Втім, як вам буде завгодно. Ми захопилися. Починаймо.

Акуратно відклавши шаблі вбік, барон заходився роздягатися. Не кваплячись, згорнув плащ із каптуром; поверх склав камзол, слідкуючи, щоб не пом’ялися розрізні, із застібками, рукави. Купку прикрасили пояс, формений трикутний капелюх і перука. Відразу стало прохолодно. Правда, спину зігрівав погляд корнета, що палав люттю. Сам Лефевр, нітрохи не дбаючи про збереження майна, накидав одяг неохайною купою. Залишившись у батистовій сорочці з мереживним коміром, він картинно розминав плечі, змахуючи то правою рукою, то лівою.

— Прапорщики аплодували.

Схоже, корнет був улюбленцем полкової молоді.

— Довго мені чекати, добродію?

— Ідіот, — констатувала шабля, яку барон саме витяг з піхов. — Ще й нетерплячий. Конні, знеслав дурня, і ходімо звідси. В арсеналі вечірка, ми із Брюнхільдою не хочемо спізнюватися.

Обличчя корнета торкнулася задума. Він зробив глибокий випад, продемонструвавши, що й розтруби халяв чобіт теж обшиті в нього мереживом, потім випростався й обережно взяв у руки другу шаблю.

Потримав.

Потягнув клинок назовні.

— Давай, давай, — підбадьорила Лефевра шабля, блиснувши муаровим візерунком. — Чи не пам’ятаєш, за який кінець мене тримають?

Оплески прапорщиків виродилися в обережне поплескування. Здавалося, у панів офіцерів змерзли долоні. От, мовляв, гріємося, як уміємо.

— Дивіться, юначе… Щоб потім не казали, що я вас не попередив. Сподіваюся, ви пам’ятаєте, чим караються тілесні ушкодження, завдані співробітникові Всевидющого Приказу? Нам навіть руки на себе накласти не можна — з того світу повернуть і покарають з усією суворістю закону…

Різко змахнувши шаблею, барон навскоси рубонув себе по передпліччю. Корнет сіпнувся, хотів був скрикнути, але захлинувся й закашлявся. Замість рани, крові та інших жахів пролунав безглуздий, кумедний звук. «Ляп!» або «хлюп!..», щось схоже на це.

— Неабияк ляпнуто, — хихикнула корнетова шабля-торохтілка; — Кримхільдо, зізнайся: тобі сподобалося?

Кримхільда відмовчувалася. Зате здригнувся на траві стилос, підповз до таблетона, торкнувся воску вістрям і завмер, чекаючи наказу. Прапорщики, як по команді, перестали ляскати, боязко косуючи на балакучі шаблі та бадьорий стилос. Мабуть, новоспечені офіцери пожалкували через необачне рішення бути секундантами.

— Ось таким чином, — підсумував барон, стаючи в позицію. — Не турбуйтеся, ваша честь одержить повне й остаточне задоволення. Без побоювань бути покараним з боку влади. Почнемо?

— Почнемо! — сіпнувся корнет, втрачаючи залишки холоднокровності. — Якщо ви думаєте, що чин укупі з цими дурними шаблями допоможуть вам…

Не витрачаючи часу на розвідку, він кинувся вперед, молотячи шаблею, як ціпом. Барон відступав, тримаючи дистанцію. Лише двічі він прийняв клинок на клинок, відводячи атаку вбік. Дзенькіт, іскри від удару металу об метал ще більше розохотили юного Лефевра. Корнет вирішив, що весь попередній спектакль було розіграно, аби заморочити йому голову й змусити відмовитися від дуелі з цим маленьким фанфароном. Нічого, зараз ми покажемо, хто тут мильна булька, нишпірка нещасна, а хто — гордість легкої кавалерії…

Ось, значить, вам, добродію, з розмаху — «голуб сідає на праве плече».

А ось, значить, вам, добрордію, «голуб сідає на ліве плече».

А ось, добродію, «мама цілує в чоло». Коротко, від ліктя.

З «чолом» вийшла неув’язочка. Коли корнетовим «голубкам» не вдалося загидити плечі барона, Конрад зробив короткий крок назад і вбік, переводячи шаблю по дузі вістрям до землі. У Кримхільди на хрестовині зсередини кріпився «палюх» — пласке кільце з металу, розкуте в щиток, що захищав великий палець. Ця конструкція давала змогу зручніше тримати зброю і з більшою ефективністю використати інерцію важкого клинка при закручуванні удару. Ось як зараз, наприклад.

— Ляпсус! — вдоволено прорекла шабля, смачно припечатавши знизу зап’ястя корнета. — Маємо честь повідомити про незаперечний факт. Овідію, записуй: наша світлість осоромила корнета Франца Лефевра один раз!

Стилос швидко застрочив по таблетону. Написані рядки, виникаючи на воску, спалахували темним полум’ям і зникали невідомо куди, залишаючи чисту поверхню.

Прапорщики дружно позадкували, творячи знаки від пристріту.

— Досить? — запитав барон, дивуючись, звідки шабля знає ім’я запального корнета. Поінформованість спец-арсеналу в найрізноманітніших питаннях давно була темою для розмов у середовищі квізиторов. — Пропоную вважати дуель закінченою…

— Нізащо! — видихнув Лефевр і кинувся в бій.

По краю галявини з акацій облітало рябе листя, байдуже до дуелянтів.

* * *

Карету барон перед початком дуелі відпустив, про що тепер добряче жалкував. На околиці не те що агітатора — звичайного візника не піймати. А до «Притулку героїв» з півгодини тупати доведеться.

Смерком.

По вибоїнах.

День видався важким. Обер-квізитор втомився, як гонча, що загнала дюжину лисиць. З тією лише різницею, що він ще нікого не загнав. Ну хіба що сім разів знеславив зухвалого корнета проти одного-єдиного непрямого сорому в гомілку. Вивернулося-таки, щеня. Та нехай. Ідеали недосяжні, не варто даремно терзати печінку.

Хотілося дістатися до готелю, впасти в ліжко і провалитися в сон.

— Ану геть, голото! Краще покажіть мені дорогу до готелю, і я готовий буду вам заплатити…

Знайомий голос. Деренчливий високий тенорок. Здається, зараз візьме й почне викладати «Повість про дім Рівердейлів» знову, з самого початку.

Відповіддю графові ле Бреттен послужив молодецький регіт у три горлянки.

— Провідники в столиці недешеві, дідуню. Грошенят вистачить? Ану покажи!

— Що ви собі дозволяєте, добродію!

Різко додавши ходу, Конрад з’явився з-за рогу якраз вчасно, немов Добрий Геній у фіналі трагедії Томаса Біннорі «Зоря». Саме в цей момент один представник «голоти» охопив обуреного графа за петельки, а другий відважив старому ляпаса. Легкого — з поваги до похилих літ, для остраху. Сцена відбувалася під масляним ліхтарем — усе як на долоні. Двох розбійників барон бачив уперше. Третій, дрібний крисюк з розпухлим, як вареник, вухом, був знайомий.

Жертва стряпчого Терца, він ліз із ножем до пояса Ернеста Рівердейла, наміряючись зрізати гаманець.

«Даремно я звелів відпустити мерзотника…», — заднім числом дорікнув собі Конрад.

— Всевидющий Приказ! Всім стояти! Імена, прізвища, стан?

Якщо втомився і марудитися із затриманням не хочеться, кричи саме так. У розбійників відразу прокидається почуття протиріччя: їм — «стояти!», вони — навтьоки. Мовчки й моторно. Але спритна трійця чи то розгубилася, а чи дурне молодецтво в голову вдарило. Старого графа вони, щоправда, відпустили, і тепер мружилися, вдивляючись у темряву.

— Здоровенькі були! — вищирився майстер ляпасів, коли обер-квізитор виник у колі жовтого світла. — Та маленькі виросли! Герой-недомірок? Витязь у віслючій шкурі?!

— Агов, полурослику! — підтримав приятеля знавець чужих петельок. — Печи звідси!

А крисюк вищирився й захихотів.

Дуже добре, що трійця не втекла. Просто дуже добре.

Чудово.

Дві шаблі з вереском полишили піхви, а піхви полетіли в голови хамів. Скипівши від гніву, барон зовсім забув, що під пахвою в нього — не бойова зброя, а дуельні торохтілки, що вже змирилися із втратою вечірки в арсеналі. Втім, з першим ударом обидві шаблі зрозуміли, що вечірка — так чи інакше, там або тут, — вдалася.

— Теофіль Стомачек, він же Гвоздило, він же Куцопердий! — радісно зарепетувала Брюнхільда. — Ляпсус! Зганьблено один раз, у ділянку ключиці! Пиши, Овідію!

— Сика Пайдар, він же Фрегат, він же Яцек Малява! — підтримала товаришку Кримхільда. — Дві ганьби, щока та лівий бік! Овідію, чого спиш?!

У планшеті, кинутому під ліхтар, старанно зашурхотів стилос. Відблиски темного полум’я пробилися назовні, огорнувши планшет. Грабіжник на прізвисько Гвоздило з жаху позадкував, хапаючись за груди й очікуючи, що руки його зараз відчують кров. Однак крові не було, що викликало в грабіжника моторошні підозри.

— Чаклу-у-у-ун!!! — відчайдушно завив він, діставши Кримхільдою по шиї.

— Драпаємо! — охоче відгукнувся напарник, зганьблений додатково, навідліг по тім’ячку.

Крисюк з розпухлим вухом упустив графський гаманець.

— Теофіль Стомачек, він же Міхаль Ловчик, втікач-нелегал з Бадандена! Будинок номер вісім по вулиці Другого Помилування, співмешканка — Брихта Ялова, злодійка на довірі… зганьблений двічі… тричі!.. Чотири рази!.. Записуй!

— Юне ледащо Фелікс Шахрай на прізвисько Гнилий В’юн зганьблений один раз!.. Двічі! Овідію, ворушися!

— Дядьку, не треба-а-а!!!

— Зганьблений! Зганьблений!

— Ганьба в сідницю! Двічі!

Клинки блискавками металися в тьмяному світлі ліхтаря, вражаючи невтомно. Старенький граф несподівано спритно відскочив до стіни, намагаючись не заважати. Доволі розумно з його боку, бо обер-квізитор розійшовся не на жарт. Видовище репетуючих і до смерті переляканих грабіжників дало йому більше задоволення, ніж вигляд порубаних на кавалки тіл. Кроків сорок барон гнав волаючу трійцю провулком, натхненно виконуючи «метеликове віяло Сет-Раббі» і смугуючи втікачів по філейних частинах. Врешті горе-бандити відірвалися від переслідувача і зникли в темряві.

Трохи захеканий Конрад повернув назад.

— Уклінно дякую вам, бароне! Ваші відвага та доблесть…

— Годі вам, графе! Будь-яка чесна людина на моєму місці…

— Чесна і мужня, бароне! Мужня! А це в наші часи не надто поширене поєднання, на жаль.

— Ви мені лестите… — Конрад, як і більшість його сучасників, був доволі чутливий до фіміаму лестощів, проте, постарався перевести розмову на іншу тему. — До речі, графе… Що привело вас у ці нетрі проти ночі?

— Ви не повірите, друже мій! Я заблукав! Вийшов прогулятися перед сном — і не зміг знайти дорогу назад. У вас у столиці надто заплутане планування. Особливо на околицях. І надто зухвалі розбійники. У моєму графстві всяка потолоч не ризикує нападати на людей шляхетного стану.

У останніх словах Рівердейла обер-квізитор вчув натяк на погану роботу Всевидющого Приказу. І знову поквапився змінити тему:

— Я проведу вас до готелю, графе. Нам по дорозі.

— Кличте мене просто, без церемоній — Ернест. Я перед вами в боргу. І не сперечайтеся, будь ласка! О, вибачте, я наступив на ваш планшет…

— Гаразд, не сперечаюсь, — жартівливо підняв руки барон. — Але тоді й ви називайте мене Конрадом.

— Ходімо, друже мій Конраде. Без вас я б, напевне, до ранку шукав дорогу. До речі, як ваша дуель? Сподіваюся, все пройшло добре?

Конрад дозволив собі посміхнутися:

— Цілком. Не гірше, ніж у провулку.

— Від душі поздоровляю! «Віяло Сет-Раббі» у вашому виконанні було чудове! Зважте: це не комплімент, а оцінка знавця. Хоча з лівої… Вам корисно трохи розслабити плече. А кисть при відтяжці, навпаки, закріплювати жорсткіше. Це дозволить скоротити амплітуду без втрати сили. А щодо решти — чудово! Хоч у підручник поміщай.

Слухаючи міркування графа, барон час від часу ствердно кивав, визнаючи зауваження Рівердейла справедливими. Дивно, щоправда, вислуховувати подібні сентенції від ексцентричного старого, врятованого з лабет грабіжників. Але це зайвий раз підтверджувало правильність висновків. Граф ле Бреттен — видатний теоретик ратної справи.

Що стосується практики, то не всім же бути універсалами.

* * *

— …це називається готель?! Це називається столиця?! Мені, жінці похилого віку, жити у вугільному ящику?! Та там же чорно, як у дракона в задниці! І за цей склеп — півбінара в день?! Що? Їжа? Я ще подивлюся, що у вас за їжа! Ще понюхаю! Скуштую на смак! Либонь, помиї такі, що й свині гидуватимуть!

Біля конторки, за якою ховався зіщулений Трепчик-молодший, лементувала стара карга. Найбільше карга скидалася на пірата в спідниці. Вірніше, у багатьох спідницях, що гамузом стирчали одна з-під одної. Голова пов’язана криваво-червоною хусткою, але не по-жіночому, а з вузлом на потилиці та двома хвостами, що спадали на широченні плечі; сиві пасма повибивалися назовні. Обличчя черепахи, усе в зморшках, ніс гачком. Ліве око закрите пов’язкою, праве, глибоко посаджене, хижо зблискує. Рукави плетеної кофти закочені по лікоть; пальці на жилавих руках ворушаться врізнобій.

І голос хрипкий, як у голодної ворони.

— Не турбуйтеся, пані! Зараз запалимо свічки! За рахунок закладу! І годують у нас пречудово, не сумнівайтеся! От їх сіятельство з їх світлістю — добрий вечір, панове! — підтвердять. Я вас особисто проведу, щоб не спіткнулися, борони Вічний Мандрівцю! Ось, я вже й канделябр узяв… Чого ж ви проти ночі приїхали, пані? Ви б зраночку, завидна…

— Коли треба, тоді й приїхала! — каркнула бабця. — Ранком йому, костоїду! Може, взагалі не треба було приїжджати? Та й інших дурнів віднадити?! То я можу…

Здорове її око з підозрою косувало на «сіятельство зі світлістю», що ввійшли в хол. Мабуть, пройдисвіти залітні! — читалося в погляді.

— Що ви! Як можна! Я не те хотів сказати… Дозвольте, я прислужу…

Трепчик не сумнівався в умінні гості віднадити кого завгодно. Така і Вічного Мандрівця з неба зживе. Вхопивши один з вузлів карги, хазяїн крекнув від натуги. Але впорався і, насилу втримуючи канделябр із трьома свічками, кинувся до входу на чорну половину готелю. У цей момент граф, на подив Конрада, рішуче рушив до карги. Майже не спіткнувшись і нічого не перекинувши, зупинився за два кроки.

З достоїнством вклонився:

— Дозвольте відрекомендуватися, пані. Ернест Рівердейл, граф ле Бреттен. Ми, мабуть, будемо сусідами.

Карга витріщилася на графа, і раптом відносно спритно зобразила реверанс.

— Аглая Вертенна. З нетитулованих нобілітів Альгамбри, твоє сіятельство.

— Барон фон Шмуц, — миттєво опинився поруч Конрад. — Даруйте мою цікавість, пані… Чи не родичка ви Лайзі Вертенні?

— Внучка вона моя… А чому ви запитуєте? Ви її знаєте, Лайзочку?

— На жаль, не маємо честі, — граф перехопив ініціативу. — Але, здається, всіх нас привели сюди схожі обставини. Ви, пані, теж одержали листа?

— А ви звідки знаєте?

Барон двозначно розвів руками.

Найкраща відповідь у його становищі.

У номері на Конрада чекала депеша. Глава Всевидющого Приказу, прокуратор Вільгельм Цимбал запрошував барона завтра, на восьму ранку, на чашку гарячого молока. І не в Приказ, а на приватну заміську віллу. Карету мали подати до входу в готель на початку восьмої.

«Ось тобі, бабусю, й вихідний!» — подумав барон, невлад згадавши пані Аглаю Вертенну.

* * *

Вілла прокуратора Цимбала була збудована у стилі еклект-класицизму. Знавці захоплювалися, естети цокали язиками, «доброзичливці» підраховували, скільки бінаров з державної скарбниці… Але підраховували нишком: Вільгельм Цимбал не заохочував увагу суспільства до свого приватного життя. Запитання, що починаються сакраментальним «А чи може чесна людина…», повинні враховувати головний аргумент: якщо другого короля підряд влаштовує прокураторське уявлення про честь і можливості людини, значить, так і мусить бути.

Далі — тиша.

Колеса карети зашелестіли по гравію доріжки. Об’їхавши газон, над яким третє століття підряд трудилися кращі стригалі Реттії — віллу Цимбал перекупив у Гнея Лукулла Костреця, вельможі, що розорився, багато в чому заради цього газону — агітатор осадив коней біля парадного під’їзду.

— Приїхали, ваша світлосте!

Тротуар облямовували кущі самшиту й розмарину. Від квітника, розбитого перед криптопортиком, долинав аромат пізніх фіалок. У супроводі дворецького, вишуканого, як кручені вежі Чуриха, і загадкового анітрохи не менш, Конрад зійшов мармуровими сходами, оминув простий, зі смаком обставлений атріум і рушив круглим коридором, що оперізував віллу. Праворуч коридор обгороджувала колонада. Потрійні пучки тонких гладких колон зі скульптурними капітелями, з яких проростали нервюри підпружних арок і риштовань напівциркульних склепінь перекриття, завжди викликали в барона замилування. Ні, не пишнотою тутешньої архітектури, а власною працьовитістю — розкриття широко відомої «Справи про зодчого Труцидаторе і кривавий шнурок» багато в чому завдячувало годинам, проведеним у скрипторіях Ліги Махінаторів. Нудило від усіх цих пілонів, пілястрів і архівольтів, а «облямівка зубчаста прорізна орнаментальна» викликала внутрішнє здригання.

— Сюди, прошу вас…

Дворецький вказав на вхід до терм, розміщених у прибудові — окремому будинку, увінчаному куполом. Увійти в терми можна було й знадвору, але, напевне, сьогоднішній ранок налаштовував на конспірацію. Хоча про яку конспірацію може йтися на віллі прокуратора, де зайві очі давно заплющилися навіки? Або інакше: про яку конспірацію можна говорити в блискучій Реттії, де будь-яке «апчхи» стає надбанням мас раніше, ніж людина втреться хусткою?

Так і живемо, у єдності протилежностей.

— Пан прокуратор чекає. Ви зволите роздягтися?

Заходити до терм одягненим? Серед голих щиколоток, сідниць, животів і спин бути символом манірності? Ні, Конрад рішуче не бажав виставляти себе на посміховисько. Хто б не зібрався раннього ранку в гостях у Вільгельма Цимбала, бажаючи зануритися в басейн і розімліти у парильні — ці люди знали, що роблять і навіщо. Навіть якщо їм просто спало на думку влаштувати годинку дружніх викриттів.

Жестом відіславши дворецького й відмовившись від допомоги слуг, барон роздягся в тісному аподитерії, загорнувся у махровий рушник і безтрепетно ступив на прийом до начальства.

— Доброго здоров’я попарившись, панове!

— Конні! Який я радий тебе бачити! — господар будинку всіх зустрічав цією улюбленою фразою. Навіть державних злочинців, приведених на допит у кайданах. — Хочеш вина? Мені привезли дивовижний аморетійський трокенберг…

— О ні, Віль, — обер-квізитор відразу прийняв запропонований тон. Уміння тонкими фібрами душі відчути настрій вищої за званням особи та підхопити його — запорука кар’єри. Цинічно? Так, але не занадто. Особливо, якщо в приватних бесідах ти й прокуратор Цимбал давно облишили казенне титулування. — Ти ж знаєш, я зранку не п’ю. Хіба що соснівцевий морс…

— А серце не заженеш?

— На моє серце ще не виріс настільки колючий соснівець. Які наші літа?

Вільгельм Цимбал розреготався у відповідь. Він був однолітком барона, але виглядав набагато старшим. Рано роздобрішав та облисів, обличчям мав зморшкувате, як печене яблуко. Відростив із залишків волосся на потилиці ріденький хвостик і незмінно збирав його в чорну торбинку з шовку, тому нагадував спритну мавпочку. Таких безневинних звірят носять на плечі мандрівні шаржери, пропонуючи бажаючим спільний портрет: «Щоб відтінити цією потворою природну красу замовника!»

І в усій Реттії заледве знайдеться десяток драконів небезпечніших за мавпочку, що очолила Всевидющий Приказ.

— Агов, хто там! Морсу моєму другові!

Келих з морсом виник на столику перед бароном. Матеріалізувався у запітнілому бокалі з блакитнуватим відливом. Зверху плавала зморщена ягідка. Якщо вірити аптекарям, ягоди соснівцю рятували від задишки — і тому жартома рекомендувалися співробітникам Всевидющого Приказу. Барон давно прийняв цей жарт і полюбив морс зі своєрідним смаком. Тим більше, що морс поліпшував апетит.

— Дякую, пане Кольраун.

Бойовий маг трону Просперо Кольраун, що ніжився в басейні з лікувальними грязями, — це він відгукнувся рухом брови на заклик «агов, хто там!» — ще раз ворухнув бровою. Мовляв, немає за що. Свої люди: я вам келих морсу, ви мені кого-небудь заарештуєте. Цей атлет, як і всі послідовники Нихонової школи, більшу частину життя проводив у байдикуванні, уникаючи зайвих рухів. Зате поодинокі спалахи його активності, як правило, супроводилися катаклізмами, стихійними лихами та скороченням чисельності населення.

Присівши за столик і сьорбнувши морсу, барон подумав, що збори в термах нагадують йому інші збори в подібній обстановці. Пригадується, це спричинило знамениту дуель, куди масштабнішу, аніж дурний двобій з корнетиком. Сім років тому Конрад фон Шмуц і прокуратор Цимбал ніжилися в термах Кара-Калли, коли Просперо Кольраун посварився зі своїм другом, капітаном лейб-варти Рудольфом Штернбладом. Зараз капітан лежав на тапчані долілиць, віддавши кволе тіло на поталу масажистові, глухому як пень — щоб був байдужий до стогонів підопічного й не дослухався до бесід знатних осіб.

Той, хто бачив Штернблада під Вернською цитаделлю, міг би підтвердити: капітан так самісінько блаженно охав біля Совиної брами, заколюючи шостого підряд трольха-воротаря.

Антонін Тератолог, коронний друнґарій Департаменту Монаршої Безпеки — у народі, пошепки, «Дамба» — теж був присутній тоді в Кара-Каллі. Великий Сліпий, прозваний так за байдужість до будь-яких справ і занять, крім захисту царственної особи від зазіхань зловмисників, — цієї миті Антонін байдуже стругав яблуко мініатюрним ножичком і складав скибочки на блюдце, впереміш із родзинками.

Виходив гарний орнамент у стилі «делірій».

Зате лейб-малефактора, старого Серафима Нексуса, не було в лазні під час подій семирічної давнини. Кавалер ордена «Шкідник Божою Милістю» з трояндами та бантами, Серафим дрімав у кріслі, сопучи і прицмокуючи. Напевне, ніч видалася бурхлива, і години без сну далися старому взнаки. Так би подумав кожен, хто не був на короткій нозі з паном лейб-малефактором, а хто був з ним на короткій нозі, той нічого не думав і давно кульгав.

— Доброго здоров’я, бароне! — сидячи на бортику, помахав рукою голий товстун, наймиліший і найпривітніший волхв Месроп Серкіс, голова Тихого Трибуналу, у минулому — некромант, почесний доктор столовертіння.

Лише однієї людини із присутніх барон не знав. Нічим зовні не примітного чоловіка, повністю загорнутого на східний манір у простирадло з червоною облямівкою. Впізнавати його без відповідного розпорядження було б поганим тоном.

Нічим не примітний чоловік із розумінням посміхнувся.

І ледь повернув голову до прокуратора.

— Конні, дозволь відрекомендувати тобі декого з моїх гостей! Його величність, нині й навіки славний Едвард II інкогніто!

Барон вирішив обмежитися вставанням і поклоном — церемонним, але не над міру. Раз інкогніто, значить, інкогніто. Хто він такий, щоб суперечити бажанням короля?

Знатність роду фон Шмуців, що боролися під стародавніми прапорами Гйорта Засновника, чин і ранг Конрада, а також близьке знайомство із прокуратором Цимбалом цілком виправдовували запрошення в таке високоповажне товариство. Навіть якщо взяти до уваги оманливу легковажність ситуації. Вчителі фехтування відзначають, що найважче битися без штанів, а голому — взагалі майже подвиг. Тут, у термах, всі були без штанів, голі та розслаблені, привітні та усміхнені. Але терпкий аромат бою витав у повітрі.

Дивно, але трагедія в «Притулку героїв» викликала реакцію, порівнянну зі спробою державного перевороту.

— Не будемо ходити манівцями, бароне! — король чудово зрозумів думки обер-квізитора і ще раз посміхнувся, підбадьорюючи нового гостя. — Ніч і без того стомила нас… Скажіть, у вас є версія зникнення квесторів?

— Загибелі, ваша величносте, — делікатно, але твердо виправив Конрад. — Думаю, що голова Тихого…

— Конні!

У голосі прокуратора Цимбала крився м’який докір. Мовляв, тон був запропонований і прийнятий. Міняти його тепер на казенний у самовільному порядку — зайве.

— Даруйте, ваша величносте. Я мав на увазі, що шановний Месроп, скоріш за все, встиг повідомити вам про записи, виявлені в кулі-обсервері. І про зчитування залишкових еманацій аури, героїчно початому вігілою Кукіль у моїй присутності.

Товстун Месроп кумедно підвів плечі.

— О, бароне, ви просто ріжете мене без ножа… Зізнаюся, я не вивчив рапорту пані Кукіль належною мірою — мене відволікли інші справи. Генрієтта ризикнула без підготовки зчитувати еманації?!

— Ризикнула.

— Це заслуговує нагороди. І що?

— У возах, що від’їхали від «Притулку героїв» після сутички, лежали мерці. Так сказала вігіла, а в мене немає підстав їй не довіряти.

— Виходить, квестори загинули… — тихо, самими губами, шепнув бойовий маг Просперо. — Ми розглядали й цей варіант. Але, відверто кажучи, я сподівався…

Король жестом перервав мага.

— Версія, бароне! У вас вона є?

— У мене вона була, ваша величносте. Відразу після перегляду даних обсервера в палатах Тихого Трибуналу.

— Яка саме?

Це було в характері Едварда II: брати бика за роги. Придворні лизоблюди за голову хапалися: як можна належною мірою улестити його величність, якщо невгамовна величність вимагає відразу перейти до справи? А справи, окрім вихвалянь, може, і немає зовсім…

— Порушення орденського Заповіту й «Пакту про нейтралітет». Надмірна активність Чорного Аспіда. Вихід безглуздої гри для натхненної молоді за межі відведеної для ігор території.

— Що я вам казав, добродії! — Едвард засяяв, хоч це погано поєднувалося зі звісткою про загибель шістьох людей. Такі зміни настрою також були властиві його величності: виграш партії в «декольте» міг відволікти владику від заколоту гарнізону в Андоррені. — Єдина версія, що претендує на правдоподібність! Дякую вам, бароне!

— Немає за що, ваша величносте. Абсолютно нема за що.

— Що ви маєте на увазі?

— Конні сказав, — прокуратор Цимбал запалив сандалову паличку і з насолодою вдихнув ароматний дим, — що в нього була версія. Виходить, віднедавна з’явилася інша. Або виникли обставини, що не вписуються в першу версію. Я вірно тебе зрозумів, Конні?

— Так.

— Що за обставини?

— Заселення в готель «обитель героїв» двох нових постояльців.

— Перший — це ти, Конні, — з розумінням примружився Цимбал. — Дуже, дуже розумне рішення. І оригінальне. Нам і справді небажано закривати готель, привертаючи зайву увагу. А так наш співробітник у приватному порядку…

— Ти помиляєшся, Віль. Я говорив не про себе.

— Про кого ж?

— У готель заселилися Ернест Рівердейл і Аглая Вертенна. Дід квестора Джеймса Рівердейла і бабуся квестора Лайзи Вертенни. У поєднанні з поселенням такого собі Конрада фон Шмуца, дядька квестора Германа…

Ніхто не встиг помітити, як капітан Штернблад вивернувся з-під пальців масажиста і спершу сів, а потім устав і ступив до столика барона. Сам масажист секунду-другу розминав порожнечу, після чого очманіло витріщився на тапчан, де тепер ніхто не лежав.

Крихітні, майже дитячі стопи капітана були в мильній піні, що нітрохи не заважало Штернбладу рухатися по слизьких кахлях підлоги.

— Ти мене дивуєш, Занудо, — старий приятель по службі в полку кавалергардів, шибайголів і викрадачів дівочої честі, капітан міг дозволити собі такий зворот і поза прокураторськими термами. — Довідавшись про лихо, що спіткало молодь, старші родичі цілком природно поспішають до столиці…

— Звичайно, Рудольфе. Просто дивно поспішають. Довідавшись про лихо, що спіткало онука, — до речі, скажи мені: яким чином довідавшись? — Ернест Рівердейл менше ніж за добу встигає дістатися до Реттії від кордону Бірнамського лісу. Ясна річ, дрібниця. Рукою подати. Тиждень скакати на змінних конях — а тут за вісімнадцять годин. Я вже не кажу про бабу, котра «цілком природно» ледве ходить…

— Цікаво, — очиці Штернблада зблиснули. — Виходить, вони довідалися заздалегідь? Їх хтось попередив?

— Твоя правда. Граф ле Бреттен згадував про якийсь лист. Старий упевнений, що я одержав такий самий.

— Ви не одержували листа, бароне? — втрутився голова Месроп.

— Ні. Але припускаю, що таємничий відправник послав відповідне послання на адресу батька Германа, мого брата Хальдріґа.

— І ми можемо незабаром чекати прибуття вашого брата до столиці?

— Навряд чи. Скоріш за все, одержавши листа, в якому йшлося про Германа, мій брат спустив його в нужник. Даруйте мені вульгарність, панове. Стосунки батька з сином не завжди безхмарні.

Відповідаючи, Конрад виразно уявив брата. Лаючись і проклинаючи геть усе, за хвилину до цього порізавшись при голінні мисливським ножем, Хальдріґ бгав у кулачищі роздрукований конверт. Нужник у картині не фігурував, але, поза сумнівами, перебував десь поблизу, жадаючи здобичі. Синові, про якого йшлося в посланні від невідомого доброзичливця, пропонувалося провалитися в пекло, і не змушувати шляхетного батька розбирати карлючки, від яких у справжнього дворянина голова йде обертом, а в руках з’являється непристойне тремтіння. Такі сини — ганьба батьків, вони можуть зв’язуватися з лихварями, з Орденом Зорі, з некромантами Чуриха, з Нижньою Мамою — родина й пальцем не поворухне…

Барон був упевнений: якби він звернувся до Просперо Кольрауна чи до Месропа Серкіса з проханням показати цю сцену, як вона відбулася в реальності з допомогою магії, — картина не змінилася б ні на йоту.

Ну чому лист не прийшов на адресу обер-квізитора?

Чому доля така байдужа до Германа?!

— Листа, листа… — король щільніше загорнувся в простирадло і з істинно монаршою величчю пройшовся від басейну до тапчана. — Ви, бароне, звичайно ж, не знаєте, хто відправник? Який зміст цих злощасних листів?

— Ні, ваша величносте. Я не хотів зізнаватися, що не одержував листа. Це викликало б підозри. Крім того, я не виключаю прибуття й інших родичів.

— Гувальде, скажіть… Листи — ваша робота?

Стриманість і обережність, що прозвучали в голосі короля, здивували Конрада. А ще більше здивувала відповідь. Масажист, повернувшись до його величності, хитнув великою голеною головою. «Та він ніякий не глухий!» — здогадався барон.

— Я не можу відповісти на ваше запитання, сір. Ні так, ні ні. Прошу витлумачити мою потайність правильно. І не наполягати на відповіді.

Король вибухнув гучним реготом. Відсміявшись, Едвард обернувся до обер-квізитора:

— Знайомтеся, бароне… Гувальд Мотлох, верховний архіваріус Дозору Сімох. Людина чесна, розумна, але абсолютно нестерпна.

Масажист, а точніше, один з лідерів таємничого ордену-невидимки, що контролює зловживання магією, чемно вклонився Конрадові й жестом запросив на тапчан.

Мовляв, спинку розім’яти не бажаєте?

SPATIUM III

ДОЗОР СІМОХ

або

ЇХ ДІЙСНО БУЛО СЕМЕРО

Їх дійсно було семеро.

Із самого початку.

Просто це почалося так давно, що почало забуватися.

…Антек Ронцер, пасічник. Поруч із пасікою знаходився Шпільманів цвинтар, куди одного разу вночі заблукав некрот-імпровізатор з «підйомною» ліцензією. Правда, в ліцензії був відсутній дозвіл на незареєстровані в «Чорному Трилліумі» чари, які некротові страх як кортіло випробувати на практиці. Маг віртуозно розверзнув могилу, підняв навмання першого-ліпшого мерця, провів біографічне бліц-опитування, вимірявши ступінь відновлення пам'яті, дав ряд простих, але трудомістких завдань, фіксуючи реакцію на подразники й тілесну силу, після чого відновив статус-кво і пішов, радіючи. Всі показники були істотно вищими за стандартні. А через дві години небіжчик встав знову, тупий, цілеспрямований і бажаючий «розмножуватися» — побічна дія чарів, яку прогледіли під час лабораторних експериментів. І в будиночку Ронцерів, що трапився на його шляху, розігралася трагедія.

Вижив тільки Антек, колишній батько колишнього сімейства.

…Овадія Клін, негоціант. Портовий волхв-темпестор у Нижній Тартинці вирішив вислужитися перед властями, що влаштували День Міста з безкоштовним частуванням народу. Оригінальне заклинання погоди, змайстроване на швидку руку, спрацювало чудово. Багато в чому завдяки локальному «обручу» для елементалей повітря, вплавленому в мана-фактуру пасових вібрацій. Заради кар'єри волхв ризикнув порушити заборону поєднань такого роду напередодні місяця вповні. Городяни раділи сонечку, безхмарному небу та дармовій випивці. А менш ніж за сто миль від порту бушував шторм, страшний, дикий, знавіснілий, що не може розірвати заклятий «обруч»! Корабель Овадії з вантажем тканин та оливкової олії затонув, незважаючи на майстерність капітана. Дружина й дочка негоціанта, на жаль, перебували на борту: рейс передбачався легкий і безпечний. Довідавшись про трагедію, волхв намагався звалити лихо на відоме прислів'я: «Жінка на судні — на біду!» А тут одразу дві жінки…

Овадія врятувався дивом, тримаючись за відірвані двері каюти; пізніше його підібрав військовий фрегат. У суді негоціант мовчав і не наполягав на страті темпестора. Багато хто думав, що з горя він онімів і збожеволів; багато хто так думав і помилився.

…Доротея Ренфрю, арфістка Гардельского камерного оркестру. Меценат і покровитель оркестрантів, маркіз Теодор Ля Гарде, за місяць до музичного турніру, призначеного герцогом Карлом Вюрлінберзьким, таємно звернувся до скандально відомого меломага Гелліка Кантилена. Шляхом розробленого поспіхом резонанс-замовляння, що діє без участі й відома об'єкта впливу (заборонено «Угодою про добру волю»), меломаг Геллік підсилив ряд професійних якостей музикантів. Після турніру лише арфістка Доротея, яка через хворобу пропустила концерт, зберегла глузд; інших її колег спіткала скорботна доля завсідників місцевого бедламу. Це був перший випадок «гардельскої глухоти» — божевілля, спричиненого резонанс-замовлянням у поєднанні з хвилюванням, яке відчуває об'єкт під час публічного конкурсу.

Згодом пані Ренфрю вийшла заміж і народила трьох дітей, двох хлопчиків і одну дівчинку. Але до арфи не підходила ніколи.

…Гувальд Мотлох, жебрак. Старшина Цеху Мендикусів, виборний цехмейстер від Жовтого Шонтвальда, відомий «розсудник» спірних питань у середовищі волоцюг і жебраків. Шонтвальдська група калік, у складі якої перебував і Мотлох, перебралася на літо в Ґрюнне. Ґрюннський барон, людина неймовірно жадібна, саме замовив найнятому алхімікові виробництво… Ні, не золота із ртуті. Для цього барон був надто розумний. Без дружини ти в провінції ніхто, і звати тебе ніяк, хоч три герби почепи на стінах. Дружину треба годувати, а харч коштує грошей. Виходить, якщо розробити метод перетворення глини, стружок і землі на хліб, м'ясо та вино, можна неабияк заощадити. Алхімік клявся, що знає рецепт. Перші продукти, отримані в результаті квапливих метаморфоз, випробували на завжди голодних жебраках.

Старшина Гувальд у ті дні постував, тому й вижив.

Скарги на кривдників він не подавав.

…Балтазар Монтего, солдат. Хорунжий Драгачівської роти кірасирів, після Тршичської баталії — осавул лави, ескадрону вільнонайманої кавалерії. Ветеран партизанської війни в Загреблі, тричі поранений, кавалер «Вічного Мандрівця» зі стрічкою. Під Сліпою Бялицею ескадрон Монтего було піддано килимовій одержимості, всупереч угоді воюючих сторін про обмеження бранної магії масового ураження. Демонічно регочучи, вершники перебили один одного. Балтазара врятувало поранення: з госпіталю його виписали через тиждень після загибелі ескадрону, і під Бялицю він спізнився.

Подавши клопотання про відставку, Балтазар Монтего виїхав на батьківщину.

Бялицький маг-психот, що наслав одержимість, відбувся п'ятирічним ув'язненням у «Чарівності», в'язниці для чарівників. На суді він заявив, що, давши присягу деспотові Бялиці, був зобов'язаний виконувати накази без вагань, за законами воєнного часу. Навіть якщо накази порушували угоди держав і особливу клятву Аз-Зілайля, яку дають усі маги при реєстрації Колегіумом Волхвування. Деспот загинув при штурмі, а тому не міг дати свідчення: піднімати осіб королівської крові суворо заборонялося. Шкода, шкода… Інакше загиблий міг би повідати правду про амбіції психота, що бажав випробувати в бою ряд відкриттів, і давно підкорив собі зруйновану волю деспота.

Втім, це вже не мало значення.

…Анна-Марія Ялиця, вишивальниця. Бажаючи довідатися про справжні наміри нареченого, вона прийшла на прийом до авгура-віщуна. Авгур був молодий, дурний і над міру допитливий. Його цікавило, що буде, якщо, окреслюючи поле спостереження, провести жезлом лінії не з півночі на південь і зі сходу на захід, а навпаки. І чому наставник побив його до непритомності, коли він якось спробував поставити такий експеримент.

Сказано — зроблено. Авгур задовольнив цікавість, лінії доль змістилися, наречений вишивальниці вмер від сінної гарячки; Анна-Марія прожила все життя старою дівою. Авгурові заборонили приватну практику ауспіцій, але суворіше карати не стали. Зрештою, людина так щиро каялася…

…Ейрік Кетіль, маркграф Полінський. Приймаючи в гостях відомого лозоходця Раймонда Видока й помітивши, що гість випив зайвого, маркграф відмовився від пропозиції лозоходця знайти воду просто зараз, на замковому подвір’ї чи навіть у трапезній. Упертий і запальний, Раймонд втратив тяму й «відкрив жили» без належних приготувань. Замок затопило, Ейрік урятувався дивом, але синам і дружині маркграфа пощастило менше.

Раймонд-лозоходець втопився по пиятиці.

Доля розпорядилася так, що ці семеро одного разу зустрілися. Сім осіб, які постраждали від незаконних чарів. Сім звичайних людей, що не мають відношення до Високої Науки, накладання заклять чи волхвування.

І народився Дозор Сімох.

Приватний орден-невидимка, що контролює зловживання магією.

Верховний архіваріус Гувальд Мотлох по крихтах збирав відомості, сидячи в архівах, куди стікалися дані, немов павук у центрі павутиння. Скарбник Овадія Клін відав доходами й витратами Дозору, примудряючись із нічого створити щось, якого з головою вистачало на дещо. Великий магістр ордену Ейрік Кетіль брав на себе тягар відповідальності за прийняте рішення, коли сімом не вистачало єдності. Генерал Балтазар Монтего вів незримий бій армію профосів, унікальних магів-блокаторів, яких без причини згадувати не варто. Доротея Ренфрю й Анна-Марія Ялиця, високі матері-хранительки, рятували потерпілих, знаходячи в милосерді розраду й черпаючи сили. Лорд-волонтер Антек Ронцер відав пошуком і вербуванням нових членів ордену.

Капітул Дозору.

Сім станів, сім доріг, сім барв веселки.

Дворяни, ремісники, торговці, селяни, армія, жебраки, богема.

Спершу це було смішно. Дуже смішно. Приблизно так само, як монстр на ім’я «Конституційна Монархія», що оселився в Лox-Ненсисі Озерному через бунт ткачів проти короля Якобса Задумливого. Обмеження абсолютної влади? — тридцять три рази «гіп-гіп-ха-ха!» Але ж у цьому випадку йшлося не про владу і її межі. Мова йшла про Високу Науку, що пронизала повсякденне життя вздовж і впоперек, як золоті нитки пронизують парчу. Авжеж, трапляються прикрі відхилення від загальноприйнятих правил. Авжеж, за всім не встежиш. Авжеж, людина недосконала, будь то волхв, маг, кобник чи ворожбит. Але для контролю, стримування і впливу існують вчені ради Універмагів, Колегіум Волхвування, капітули лож і гільдій, що об’єднують чарівників і регламентують їхні дії; клятва Аз-Зілайля, даючи яку, найзапекліший некрот клянеться Овалом Небес неухильно дотримуватися «вибору двох зол» і так далі…

Є Тихий Трибунал, нарешті!

А тут якісь випадкові скривджені люди.

Багато хто сміявся навіть тоді, коли грошове забезпечення діяльності Дозору Сімох зрівнялося зі скарбницею багатого королівства. Народові — який із задоволенням точить зуб на Високу Науку без особливих причин, про всяк випадок! — приємно знати, що десь у тумані є вільні стрільці, готові заступитися. Не питаючи дозволу в монарха чи глави магічної ложі. Швидше, ніж ледащо-закон, а буває, що й усупереч йому. Є хтось, здатний винести вирок і виконати його без зайвих зволікань.

Хтось свій.

Наш.

Захисник.

Сім станів жертвували на Дозор Сімох. Сніги танули, утворюючи струмки, струмки зливалися в річку, річка живила море. Браку коштів орден не відчував. А відстежити таємну діяльність звичайних людей, не пов’язаних з Високою Наукою, шляхом відстеження сплесків мани чи зчитування мана-фактури — цього їхні супротивники-чарівники не могли.

Тому й прозвали орден невидимкою.

Незабаром ідею підтримали особи королівської крові. Негласно, нишком, про всяк випадок. Тим більше, що державній владі орден не загрожував. Швидше навпаки. Минули роки, і орден — так само негласно — підтримали глави чарівницьких синклітів. Ложа Бранних магів, капітул Колегіуму Волхвування і ректор Реттійського Універмагу — серед перших. Розумні та обережні, ці чарівники розуміли небезпеку зловживання Високою Наукою, що прагне позбутися нудних законів, правил та обмежень. Вони не заперечували, якщо над буйними головами зависне невидимий меч.

Нехай.

У разі потреби вони готові були надати Сімом будь-які консультації.

Тихий Трибунал займався вже скоєними злочинами, і то лише за наявності незаперечних доказів, а тут з’являлася чудова можливість запобігати. Мета виправдовувала засоби. Висока Наука — надто жвава конячка, щоб керувати нею за допомогою однієї вузди. Шпори також не завадять. Гострі зубчасті шпори з коліщатками.

Життя тривало.

Понад триста років Дозором керували ті самі імена. Склад капітулу змінювався, вмирали старі, народжувалася молода зміна. Але завжди, кого б не обрали в члени капітулу, це була звичайна, далека від магії людина. І завжди обраний відмовлявся від власного імені, беручи ім’я попередника.

Ейрік Кетіль, Овадія Клін, Балтазар Монтего, Гувальд Мотлох, Доротея Ренфрю, Анна-Марія Ялиця та Антек Ронцер.

Семеро.

Навіки.

Втім, Дозор Сімох ніколи не перетворився б на впливову силу, якби не профоси ордену — чарівники, що свідомо віддали себе справі служіння. Маги, що постраждали від безумств власних колег. Ревнителі законів, що потерпіли від порушників.

Вовкодави Дозору.

Блокатори.

Вони перебродили, як виноградний сік у кадовбі.

Вино вже ніколи не стане виноградом. Не дозріватиме на лозі, не радітиме сонцю та гарній погоді. Не шепотітиметься з листям і вітром.

Але вино може вдарити в голову.

CAPUT IV

«НЕ ГОМІН ЗА СТІНАМИ, НЕ ТІНІ ЗА СПИНАМИ — ТО УДАЧА БІЖИТЬ ПОЗА ТИНАМИ…»

Заданий тон дозволяв як прийняти, так і чемно відхилити безмовне запрошення. Конрад вагався лише мить. Він чудово розумів, що сьогоднішній Гувальд Мотлох — не той жебрак-упертюх, що заснував Дозор. Ім’я колишнє, а людина — інша. Цей цілком міг вправляти суглоби й розминати м’язи клієнтам салону «Умілі руки», перш ніж нещастя або випадок штовхнули його в обійми ордену-невидимки. І потім, коли ще член капітулу Дозору Сімох запропонує зробити масаж обер-квізитору Всевидющого Приказу в присутності царственної особи?!

Треба скористатися нагодою.

— Дякую. Ви дуже люб’язні.

Барон улігся на тапчан долілиць — як до нього капітан Штернблад — і постарався розслабитися. Але незабаром продовжив розмову, бо король очікувально мовчав.

— Звісно, панове, я спробую з’ясувати зміст злощасних листів. Не виключено, що вони вписуються в первинну версію, згідно з якою боротьба чистих начал вийшла за межі Чорно-Білого Майорату. Не можна також виключати, що зміст листів докорінно змінить картину злочину.

Пауза. Руки масажиста-архіваріуса, змащені олією реп’яха, спритно ковзають по спині, розігріваючи, розм’якшуючи тіло. Відчувається хватка майстра! Схоже, в минулому наш член капітулу працював з борцями… Надто вже пальці сильні…

— Ми покладаємося на вас, бароне, — м’яка вкрадливість у голосі Едварда ні на мить не ввела обер-квізитора в оману. — Нам необхідно точно знати: хто винен у тому, що сталося? Якщо дійсно Чорний Аспід…

— Ну і що ми зможемо вдіяти в цьому випадку, ваша величносте? Згідно «Пакту про нейтралітет», Майорат має екстериторіальність. Квестори загинули, квест завершився, не почавшись. Чорний Аспід залишиться на троні ще на чотири роки. З огляду на обставини, свої володіння він навряд чи покине. На те, що він здасться добровільно, я б теж не розраховував. А військове вторгнення чи магічне втручання з нашого боку порушить «Пакт про нейтралітет» і навряд чи буде схвалене суміжними державами. Ми можемо хіба що оточити Майорат кордонами, щоб миша не проскочила. Але карантин вимагатиме забагато людей і коштів. Зауважу, що межує Майорат не тільки з Реттією…

М’язи приємно нили, озиваючись солодким болем. Так! Так… ось тут, нижче, в ділянці поперека! Здавалося, Гувальд читає думки підопічного, хоча магом-сенслегером він бути ніяк не міг. Напевно, під впливом масажу в голову Конрада закралася дивна підозра. Хто її знає, цю боротьбу чистих начал! На вигляд — дурня дурнею, на зразок «боротьби ла-ланзьких хлопчиків», коли якесь опудало городнє натягає спеціальний костюм і починає боротися саме з собою. А почнуться порушення, особисті ініціативи Голубів з Аспідами, ми займемося кордонами й карантином, скасуємо екстериторіальність… Візьме та й лопне який-небудь зв’язок часів. Розірветься опудало городнє на дві половинки, тільки клапті полетять. Добре б залишитися в рамках, про всяк випадок…

— Мені здається, ви все ускладнюєте, друже мій…

Обер-квізитор не відразу зрозумів, що це заговорив Серафим Нексус, який дрімав у кріслі.

— Знаєте, мені приснився дивовижний сон. Як ми разом з колегою Просперо, а також із вами, дорогий Рудольфе, і ще з рядом найдостойніших людей, подаємо спільне клопотання про прийняття нас до Ордену Зорі. З великої і чистої любові до великих і чистих начал. І наше клопотання, як це не дивно, задовольняється. А за чотири роки ми надягаємо гарне, але непрактичне біле вбрання й вирушаємо у квест. За всіма правилами Ордену. Далі ми акуратно — або не дуже акуратно, це вже залежно від обставині — розбираємо цитадель по камінчику… У вас, дорогий Просперо, є чималий досвід у цій шляхетній справі! Розбираємо, значить, і витягаємо під Овал Небес нашого енергійного приятеля, Чорного Аспіда. Для передачі в руки правосуддя. А, згадав: когось треба буде залишити на троні Майорату… Бароне, хочете послужити Білим Голубом? Років чотири? Зі збереженням платні й вислуги літ?

Конрад сподівався, що остання фраза лейб-малефактора — безневинний жарт. Але його мимоволі пересмикнуло, як пересмикнуло б від будь-якого жарту «Шкідника Божою милістю», почутого на свою адресу.

Навіть архіваріус-масажист із Дозору Сімох затнувся.

— Це було б цікаво, пане, — з чималим зусиллям видушив із себе обер-квізитор. — Але навряд чи сумісно з виконанням моїх службових обов’язків. Я щиро сподіваюся, що прокуратор Цимбал не пристане на вашу пропозицію.

— До речі, про службові обов’язки, — король, як завжди, рухався до мети найкоротшим шляхом. — Тепер ви розумієте, бароне: нам потрібно точно знати, має відношення Чорний Аспід до вбивства квесторів чи ні. Час на збирання доказів у вас є: якщо Аспід винен, раніше ніж за чотири роки нам його не дістати.

«І все-таки високоповажне панство чогось не договорює… Якщо справа така важлива — чому Тихий Трибунал сповістили із запізненням? Дали мені фору? Через суперництво відомств і застарілу ворожнечу? Навряд чи. У справах подібного рівня про ворожнечу забувають. Чому загибель шістьох лицарів дурнуватого Ордену Зорі так хвилює кращих людей Реттії?! Людинолюбство? Чисте начало у серце настукало? Не смішіть мої ботфорти…»

— Я розумію вас, люб’язний бароне. На вашому місці мені теж було б невтямки, чого раптом цій події надається таке велике значення.

Просперо Кольраун цілком міг читати думки. Від нього можна сподіватися: прочитає й не почухається. Щоб зайвих сил не витрачати.

— Це пре-це-дент, друже мій. Точніше, може стати прецедентом, якщо за цим і справді стоїть Чорний Аспід. Вихід ритуалізованої воєнної гри за відведені межі. З екстериторіального Майорату — на територію Реттії. Якщо залишити цей прецедент безкарним — наслідки не забаряться. Проблема боротьби чистих начал переходить із галузі філософії, міфології та забав молоді у сферу державних інтересів… Не хотілося б, слово честі. Можливо, ви недооцінюєте загрозу, але Абсолютним Злу й Добру місце в резервації, а ніяк не в нашому з вами світі, де абсолюти існують лише у вигляді теоретичних абстракцій…

«Хто б сперечався… Ідеал, вирвавшись із темниці абстракцій, гірший за демона, що звільнився з „лебединої зірки“… Чи як там бойові маги називають пастки-пентаклі? Цікаво, а інші причини, менш „філософського“ характеру, мені викладуть? Ой, як добре… Це погано, що добре, це присипляє…»

Верховний архіваріус добрався до баронового хребта. Змінив олію для розтирання: повіяло м’ятою і кардамоном.

— Прошу вас, розслабтеся… Глибокий вдих… видих… затримайте подих…

Долоні Гувальда Мотлоха впали з неба, розпластали, позбавили залишків повітря.

Почувши чарівний хрускіт, хтось захихотів. Здається, лейб-малефактор Нексус, добра душа.

— Пречудовенько! Тепер ще разок, для гарантій…

Від «гарантій» зі стегон Конрада звалився рушник. Так відступає поріділа в бою рота загородження, оголюючи фронт. Якусь хвилину барон міркував, чи зручно виблискувати сідницями в присутності найяснішої особи та цвіту нації. Потім згадав капітана Штернблада, який розгулює голісінький, і подумки махнув рукою на пристойності. Чи то його величність чужих задниць не бачили…

— Завдання зрозуміле, бароне?

— Так, ваша величносте.

— Тоді чи не відсторонити нам нашого приятеля Конні від розслідування?

Такого підступу з боку прокуратора Цимбала барон не очікував! Даремно розслабився! Треба було прикритися. У всіх розуміннях.

— На якій підставі?

Ще один сюрприз! Хто б міг подумати, що на допомогу прийде глава Тихого Трибуналу Месроп Серкіс?! Дива та й годі…

— На тій підставі, що він — близький родич одного з загиблих квесторів.

— Ви вважаєте це за доцільне, колего?

— Так. Офіційно.

Єдине слово все розставило по своїх місцях. Конрад відразу заспокоївся. Здається, хитрун Віль щось придумав.

— А неофіційно?

— Ну, ми ж не в змозі стежити за діями приватних осіб, засмучених жахливою втратою родичів? Я, наприклад, котрий рік подаю клопотання на найвище ім’я, благаючи розширити особовий склад Приказу… І що? Всемилостивий монарх незмінно відмовляє, посилаючись на вбогість скарбниці! Як тут накажете стежити за окремими випадками самосуду? До речі, про самосуд і окремі наслідки: Конні, якщо тобі знадобиться підтримка…

Прокуратор витримав багатозначну паузу.

— Як я розумію, — втрутився Месроп, — офіційно розслідування продовжить вігіла Кукіль. Ви згодні, колего?

— Так.

— Вона ж забезпечить циркуляцію відомостей між нами та бароном. «Pegasus charteus cursus» — метод перевірений, надійний і захищений від незаконного розкриття. Ваша величносте, ви не заперечуєте?

— Ні в якому разі, панове. Цілком покладаюся на ваш досвід у справах такого штибу. І чекаю на результати.

* * *

На перехресті Дігтярів і Пишномовної виступали жонглер з танцівницею.

Жонглер з відстороненим, трохи сором’язливим обличчям тримав у повітрі п’ять булав. Він вийшов з пори квітучої молодості, але був досі стрункий і спритний. Одягнений у двоколірне трико — на щастя, не чорно-біле, а червоно-синє, — жонглер іноді переступав з ноги на ногу, але в цілому залишався нерухомий. Лише руки жили окремим, особливим, уважним життям. Булави описували хитромудрі петлі, ледь торкаючись одна одної. На них дивилася купка ранніх роззяв. Від крамниці лікарського зілля за виставою спостерігав кремезний, міцно збитий чоловік у куртці, та ще снувала туди-сюди дрібна горбатенька квіткарка, настирливо пропонуючи фіалки та айстри.

Один з роззяв заявив, що він сам жонглював би не гірше, коли б не гідність шляхетної людини й нестача вільного часу.

Приятелі мляво погодилися, продовжуючи дивитися. Їх більше цікавила танцівниця — молоденька дівчина, струнка та висока. Пропливаючи по колу, вона тримала за кінчики яскраву шаль, і та летіла за хазяйкою корабельним вітрилом. Неприродно пряма, з гордим аристократичним поворотом голови, дівчина несла в собі якийсь божевільний ритм. Без музики, без супроводу: сама. Так несуть чашу з окропом, боячись розхлюпати. Мимохіть роззяви притупували, приплескували в долоні, цокали язиками і клацали пальцями. Це поширювалося швидше за епідемію.

— А постривай-но, друже!

Агітатор зупинив карету біля тротуару. Прочинивши дверцята, щоб було краще видно, Конрад усміхнувся. Багато хто назвав би його легковажним диваком. Після подій божевільного ранку, після бесіди з людьми, за чий погляд, скороминущий і випадковий, три чверті Реттії готові віддати все, що не попроси; після таємниць, секретів і рішень — видивлятися на вуличних паяців. Витрачати дорогоцінний час на дурнички, коли треба ретельно перебирати крупинки інформації, вишукуючи дрібні перли, міркувати про недомовки та натяки, робити далекосяжні висновки із хрускоту пальців і тремтіння лівого коліна співрозмовника, що саме по собі є важливою ознакою; прикидати так і сяк…

Це теж було частиною методу обер-квізитора. По закінченні важливої зустрічі чи збору інформації він займався різними дурницями. Ішов у цирульню чи ароматорій, на турнір вагантів-пересувників чи виставку живописця Адольфа Пельцлера, блукав вулицями без мети й сенсу, збирав опале листя в Буальському парку, де нещодавно спорудили пам’ятник Нихону Сивочолу — великий маг нагадував ображеного борця, який через інтриги суддів здав першість столиці без бою. Монумент збиралися переробити, та все відкладали…

Після ситого обіду треба дати їжі засвоїтися.

Не рвати душу, не мучити розум, вриваючись із ланцетом напереваги: підрізати, розітнути заново, розсікти ще раз… Нерозумно й користі не буде.

Жонглер замінив булави на кільця, танцівниця прискорила крок. Роззяви пішли. У капелюсі, що лежав на бруківці біля артистів, бряжчав жалюгідний дріб’язок. Зажурилася квіткарка: її квіти залишилися без уваги. Біля ніг жонглера розпласталася тінь: чорний силует з дюжиною рук.

Конрад здригнувся.

«А все тому, що в злодюги Міхаля тінь особлива була! Із чотирма руками. Про запас, розумієте? Чи ж це на добро? Ні, не на добро, запевняю вас!..»

Гарячий шепіт стряпчого накотився — й відступив геть. Нісенітниця, маячня! Ти перевтомився, високоповажний бароне. Надаєш значення дурницям. Тінь жонглера, балаканина нудного добродія Терца… І все-таки: чому спливло саме зараз?

— А криша від пристріту у вас є?

Тінь як тінь. Жонглер як жонглер. І танцівниця: звичайнісінька. Тільки жонглер упіймав кільця і стоїть, розгублено кліпаючи, а танцівниця загорнулася в шаль і відступила до партнера. «Вони схожі! — зметикував Конрад. — Одне обличчя… звички, ця пряма спина… Батько й дочка? Мабуть…» Зараз татко з донькою не викликали бажання милуватися ними. Переляк і здивування — видовище не з найкращих.

Перед артистами викаблучувався старий знайомий: крисюк з розпухлим вухом.

«Забагато його, паскудника… час скоротити…»

— О, шльондри! Збиваєте, значить, малиновий дзвін, а криші від пристріту не маєте? У голові жуки дірку проїли? Значицця, так: будете мені десятину віддавати, і будь спок! Ніхто вас не зурочить: тут мене кожна наволоч, як облупленого…

— Навіщо нас зурочувати? — тихо запитав жонглер. — Ми бідні люди. Ми нікому не робимо зла.

— Навіщо? Ну, брат, ти зовсім трюха… Люди, вони лихі. Взагалі лихі, втямив? Побачать, плюнуть, бац — і зурочили. Нутро боліти почне. Або дівка твоя спортиться. Нє, без криші тобі ніяк.

— Ми бідні, — повторив жонглер, бліднучи. — Ми…

— Я ближче до обіду заскочу, — не слухаючи артиста, підбив підсумок здирник. — Відстібнеш… Або начувайся, трюха. У мене глаз — алмаз, скло ріже. Втямив? Не жмися, тобі ж краще…

Конрад зібрався втрутитися, але його випередив міцний чоловік у куртці.

— Що ви сказали, добродію? Криша? Від пристріту?

— Ну! — вишкірився «добродій». Неприємності вчорашнього дня озлобили паскудника, перетворили з банального злодійкуватого шмаркача на істоту непередбачувану, мерзенну й хижу.

Допитливий підійшов до капелюха. Нахилився і не вкинув, а поклав півбінара. У крисюка загорілись очиці.

— Ви впевнені, добродію, що здатні захистити своїх… е-е-е… підопічних? Я з вами цілковито згоден: бідних артистів усякий скривдити наміряється.

— Ну!

— А якому, дозвольте запитати, методу ви віддаєте перевагу, зводячи дах від пристріту? «Вище крокви, теслі!»? «Золотий горщик»? «Скрипаль на даху»? «Будиночок Карла Карлсена»? Повірте, це не пуста цікавість…

— Ну ти, дядьку…

Крисюк застромив руку за пазуху.

«Там у нього ніж. З цепу зірвався, паскудник… Серед білого дня!»

Конрад вистрибнув з карети на тротуар, але спізнився.

— Особисто я волію класти з правої, — дружньо повідомив чоловік у куртці.

І поклав. Точніше, неквапливо розмахнувся і припечатав крисюка чималим кулаком. З правої, як і обіцяв, у самісіньке око. Ефект був разючий. Паскудника відкинуло до квіткарки, розвернуло гвинтом, змівши по дорозі три горщички з айстрами, гупнуло об стіну будинку й повернуло назад у дуже ушкодженому стані.

Чоловік у куртці задоволено кивнув.

— Чудовий метод. Простий у використанні, доступний навіть для початківців. І, головне, дуже дієвий. Метод з лівої трохи поступається йому в кінцевому підсумку, але теж непоганий. Бажаєте випробувати, добродію?

— Він не бажає, — за крисюка відповів Конрад. — Правда ж, Феліксе Шахрай на прізвисько Гнилий В’юн? Ти більше не бажаєш? Чи я помилився?

У здоровому оці крисюка спалахнув забобонний жах. Мерзотник замахав руками, задкуючи від жахливого, всюдисущого обер-квізитора, вереснув недорізаним поросям і — тільки п’яти блиснули. Дочекавшись, поки крисюка й слід прохолоне, барон кинув у капелюх артистів цілий бінар. Нахилятися й акуратно класти не став, зате перевищив гонорар чоловіка в куртці вдвічі.

— Ваш метод пречудовий, пане. Прийміть моє захоплення. Дозвольте відрекомендуватися: барон фон Шмуц, обер-квізитор Всевидющого Приказу.

Захисник жонглерів поклонився у відповідь:

— Андреа Мускулюс, магістр Високої Науки. Дійсний член лейб-малефіціуму, до ваших послуг.

Він нагнувся і провів долонею по бруківці. «Бере слід! — здогадався барон. — Магістр, значить… З дисертатом…» Не треба було пояснювати, чий слід бере пан малефік і навіщо. Коли Андреа Мускулюс легенько подув собі на долоню, а потім примружився вслід подуву, барон раптом пожалів нещасного крисюка.

Сьогодні Феліксові Шахраю не поталанило значно більше, ніж учора.

* * *

«Обитель героїв» зустрів обер-квізитора бадьорим стукотом молотків, вереском пилки-лобзалки та веселою лайкою майстрів. Какофонія долинала з Білої камінної зали, де ремонт ліквідував пам’ять про нічне побоїще. Барон рушив у прямо протилежному напрямі, на Чорну половину, прагнучи тиші.

Він вирішив заглянути в Чорну залу, де ще не був.

Якби не сонце, грайливе сонце полудня, що било у вікна, інтер’єр Чорної зали нагадував би оздоблення розкішного катафалка-велетня. А так, завдяки легковажним зайчикам, що витанцьовували джигу на смоляних стінах і аспідній стелі, катафалк виглядав безглуздо. Немов у його утробі зібралися справляти свято.

Не бадьорі покійнички, а цілком живі люди.

Граф Лe Бреттен власною незграбною персоною. Одноока карга Аглая Вертенна. Незнайома пані, однолітка барона, яскрава брюнетка у вишуканій сукні з накидкою. «„Гіацин-віолет“, анхуеський крій, облямування фалбалою», — відзначив Конрад. Сам він віддавав перевагу стоячим комірцям з мережив і складчастим вертугаденам, але був людиною широких поглядів і приймав нововведення. У всьому приємна пані, що й казати. Біля ніг хазяйки спав лобатий пес невідомої породи. А ще в залі, звісно, був присутній Фернан Терц. Коли барон побачив стряпчого, йому палко захотілося вигукнути: «О, даруйте, помилився дверима!» — і пошвидше ретируватися.

Але було запізно.

— Доброго дня, ваша світлосте! Як ми раді вас бачити! — сам того не знаючи, стряпчий повторив улюблене вітання прокуратора Цимбала. — Пані, дозвольте відрекомендувати вам барона фон Шмуца, рідного дядька квестора Германа…

— Фон Шмуц? — пані ледь повела бровою.

— …обер-квізитора першого рангу! Слідство у справі, відомій нам усім, доручено саме йому! І я запевняю, що немає більш гідної людини! Ваша світлосте, дозвольте представити вам містрис Марію Форзац, матір нашого незабутнього Кристофера Форзаца, який трагічно пропав безвісти.

З тактовністю пан Терц таки не дружив.

Але барона зацікавило інше. Містрис? Чарівниця? Таке звертання — рідкісне, але цілком загальноприйняте — вживалося стосовно майстринь Високої Науки. Не вульгарних відьом, а освічених, з дипломами, науковими працями, здебільшого з дисертатами, котрі з якоїсь причини приховують справжній рівень і кваліфікацію. Гаразд, доручимо Генрієтті розібратися.

А тим часом відзначимо, що родичі квесторів продовжують збиратися в «Притулку…»

Залишилося ще двоє.

Барон галантно вклонився пані, та відповіла легким кивком. Пес підняв голову, схожу на диню, і широко позіхнув, висолопивши чорно-синій язик. Паща собаки нагадувала пащу «водяного жеребця», але жовті, ледь загнуті назад ікла свідчили аж ніяк не про рослинну дієту. У крихітних очицях жевріла нелюбов до людства в цілому і до співробітників Всевидющого Приказу зокрема.

— Лю, прошу тебе, без ексцесів…

Пес скосив криваве око на хазяйку, на барона — і демонстративно заснув знову. Хріп собацюра голосніше за п’яничку-м’ясника, коли той спить удома після гулянки в шинку. У повітрі зависла напружена пауза, якою не забарився скористатися пройдисвіт-стряпчий.

— А я тут, ваша світлосте, бажаючи відволікти панство від смутних думок, почав розповідати одну історію. Послухайте й ви. Це сталося майже місяць тому, і повідав мені про випадок мій колега, стряпчий Тлумач. Втім, це справи не стосується. Отже…

«Чому вони його терплять?» — мляво дивувався Конрад, зручніше влаштовуючись у кріслі. Бронзова табличка на підлокітті стверджувала, що крісло обтягнуте шкірою справжньої реліктової лібітинії. Всупереч здоровому глузду й даним історичних хронік, які хором запевняли: останні лібітинії пожерли одне одного ще в Еру Мильних Бульбашок. Якби жахливий хижак дожив до наших днів, шкіра тварини коштувала б цілого спадку. «Ну гаразд, граф і дама-чарівниця. Припустимо, їм делікатність не дозволяє виставити Терца геть. А баба чому його терпить? І головне, чому терплю я?!»

— …королівський скороход Йован Сенянин. Смерком заточився на вибоїні, впав і звихнув щиколотку! Не інакше, зурочили… А проте, пані та панове! Скороход з вивихнутою ногою зумів доставити любовне послання його величності за призначенням, точнісінько вдосвіта, в будинок фаворитки Юлії Марабу. І за тиждень благополучно брав участь у Меморіальному забігу, де взяв золотий кубок! А все чому, запитаєте ви? Тому, що тінь у Йована була шестинога! Як міфічний кінь Ґедзь, що з’являється на виклик Вічного Мандрівця! Не на добро це все, скажу я вам. Ждіть біди і світотрясіння. А ось іще один випадок…

Пес Марії Форзац виразно чхнув.

— Даруйте, що перебиваю, — Конрад був вдячний собаці за втручання. — Я хотів би звернутися до присутніх з проханням надати допомогу слідству. У готелі залишилися особисті речі квесторів. Ключі від кімнат, де вони зберігаються, — у мене. Сподіваюся, ви погодитеся піти зі мною на Білу половину й уважно оглянути майно своїх родичів?

— На 'кого чорта? — сварливо поцікавилась карга, ворушачи пальцями.

— Чи не пропало що примітне? Чи немає чого незвичайного, що впадало б у вічі? — барон мало не бовкнув «у око», маючи на увазі каліцтво Аглаї Вертенни та пам’ятний метод малефіка Андреа Мускулюса. — Графе, прошу вас!

— Звичайно, бароне! Впевнений, пані не заперечують…

Сніг коридорів і кімнат на Білій половині пригнічував не менше, ніж смола та вугілля — на Чорній. Ліжка, здавалося, накрили поховальними саванами. На тлі одноманітної та всюдисущої білизни не лише пожитки квесторів, а й люди, що прийшли їх оглянути, виглядали недоречно. А пес Марії Форзац, складчастий, немов йому в гардеробі помилково видали шкуру сфінкса, — особливо.

Раніше Конрад не відчував цього повною мірою.

— Не заважатиму вам. Побудьте в кімнатах ваших рідних півгодини. Потім обговоримо, чи є щось дивне, якась невідповідність.

Це була гарна ідея. Барона з самого початку щось бентежило в речах квесторів — але він ніяк не міг збагнути, що саме. Можливо, родичі зуміють підказати відповідь. А навіть якщо не зуміють… Конрад мав намір з користю витратити ці півгодини. Ідея формально відсторонити його від справи, щоб обер-квізитор, як приватна особа і товариш по нещастю, міг легше ввійти в довіру до родичів загиблих, мала одну-єдину ваду.

Злощасні листи.

Конрадові і його високим заступникам конче потрібно знати їхній зміст. Але не звернешся ж у лоб: «Люб’язний графе, дозвольте глянути на отриманий вами лист?» А Рівердейл у відповідь: «Даруйте, дорогий бароне! Адже ви одержали такий самісінький! Чи не одержали?» Правда миттєво зведе нанівець усі переваги «приватної особи й товариша по нещастю». Граф — людина наївна, довірлива, а проте… «Ах, ви не одержали листа? Виходить, таємничий доброзичливець не хотів вашої присутності тут? Не вважав, виходить, за потрібне… То з якого дива нам ділитися з вами?»

Заявити чесно і прямо, що лист, швидше за все, надійшов Хальдріґу, батькові Германа? Провальний хід. Ці люди із братиком Хальдріґом не знайомі. І спишуть будь-які пояснення на банальну ворожнечу двох братів, таку часту не лише в баладах, а й у житті. Якби їм довелося обирати між далеким Хальдріґом з листом і близьким Конрадом без листа…

Барон тверезо дивився на речі, не перебільшуючи симпатію всіх без винятку станів до співробітників Всевидющого Приказу. Рано чи пізно виникне ситуація, коли з’ясується: обер-квізитор — не білий лицар, а «біла ворона».

Ніким не помічений (всюдисущий стряпчий, на щастя, пішов обідати), барон рішуче прокрався на Чорну половину. Можна було позичити в хазяїна запасні ключі під розписку про нерозголошення… Але Трепчик-молодший — король базік. Розпискою його не стримати. Замки на дверях благенькі, а у всякого чесного квізитора завжди при собі набір відмичок. Відмичкою барон володів не гірше, ніж шаблею. Навіть брав призи на відомчих турнірах імені Арнольда Шніфера.

Отже, до чийого листа легше дістатися?

Граф? Він, скоріш за все, носить послання з собою: обшлаги рукавів, накладні кишені каптана, гаманець — є куди покласти. Тож граф відпадає. Насправді ж баронові просто не хотілося нишпорити в апартаментах Рівердейла. Він перейнявся до старого щирою симпатією. З погляду закону однаково, чиї двері зламати, але порпатися в речах незібраного, щиросердного аристократа, набагато старшого за тебе й вищого за походженням… Закон і користь, честь і необхідність вступили в голосну, малоприємну суперечку. Добре профосам Дозору Сімох — їх такі суперечності не хвилюють!

А ось у Аглаї Вертенни ніяких кишень точно немає.

І клунки карга залишила в покоях.

Номери апартаментів, де зупинилися граф і баба, обер-квізитор пам’ятав чудово. Номер Марії Форзац з’ясував, проходячи через хол і зазирнувши в книгу, що лежала на конторці. Однак у кімнату гаданої чарівниці розсудливо вирішив не пхатися.

У тінях коридору Чорної половини він не почувався зайвим, як у Білому крилі готелю. Так, відчув певний дискомфорт. У Майораті лицарі Ордену, мабуть, роками живуть у подібних умовах, та ще й поводяться відповідно. Недовго й з глуздом розпрощатися. Доброволець Ордену Зорі, на думку Конрада, апріорі був оригіналом з дивацтвами. Правду казав бойовий маг Кольраун: ідеальним Добру і Злу місце в резервації.

Інакше всі ми оселимося у великому «Притулку героїв».

Він швидко озирнувся, перш ніж присісти навпочіпки перед потрібними дверима. Коридор був порожній. Перебравши в’язку, Конрад безпомилково вибрав потрібну відмичку. Мимохідь пожалкував за новим манікюрним набором, залишеним у власних апартаментах: полірувальна пилочка підійшла б краще. Та дарма… Вузька смужка сталі ковзнула в замкову щілину. Хитра нарізка вчепилася замкові в потрухи. Тепер дотиснути… Чверть оберта вправо… Глибше… І вправо до упору.

Є!

Тихенько клацнувши, замок відімкнувся.

Про всяк випадок обер-квізитор озирнувся ще раз і нікого не помітивши, мишкою прослизнув до покоїв баби.

* * *

Житло Аглаї Вертенни виглядало скромнішим, ніж баронське. Втім, гординя не була властива фон Шмуцу. Його погляд буквально обмацував кімнату, запам’ятовуючи точне розташування предметів — щоб відновити «рівновагу» по закінченні негласного обшуку. Саме так називали у Всевидющому Приказі проникнення без ордера прокуратора.

За хвилину обер-квізитор заходився, висловлюючись південно-реттійським злодійським жаргоном, «нишпорити по шухлядах». На щастя барона, карга встигла розпакувати свої численні пожитки й розкласти-розвісити все, що вважала за потрібне, у зразковому порядку. Дивно як на вреднющу скандалістку, але полегшує роботу детектива. Отже, що ми маємо з майна чарівної бабусі?

Дюжина пляшечок і слоїчків з різнобарвними рідинами та мазями.

Дві чималенькі скриньки ручної роботи з ідентичними наборами веретен у кожній.

Два згорнутих у кружальця ремені м’якої шкіри, без пряжок і застібок, з потовщеннями посередині.

Три кошелі з мармуровими кульками для гри в «шибзик».

Торбинка зі шпильками, нитками, голками та іншим дріб’язком.

Старовинний роговий гребінь; позолота стерлася від часу.

І нарешті, у потайній кишеньці старої торбини — аркуш щільного паперу, складений учетверо.

На сортах паперу Конрад знався добре. Він одразу визначив: жовтизна аркуша — не ознака старості чи поганої якості. Сорт «Верже Алехандро» зі шляхетним відливом у жовток коштував дорого, придбати такий папір можна було лише в крамницях Цеху Каліграфів.

Обер-квізитор ретельно ліквідував сліди пошуків — і розгорнув аркуш.

«Поважна пані Аглає!

Цим поспішаю довести до Вашого відома, що люба внучка Ваша, Лайза Вертепна, не тільки необачно вступила до Ордену Зорі, що Вам, очевидно, відомо, але також була помічена в…»

Гамір у коридорі Конрад почув за кілька секунд до того, як двері в кімнату з гуркотом розчахнулися. Обер-квізитор ледве встиг запхати листа на місце, зачинити стінну шафу, де стояла торбина, і відскочити до вікна. «Побачив, що двері прочинені, вирішив зазирнути — раптом злодюжка заліз?» Пояснення натягнуте, але, в цілому, прийнятне. Стара, щоправда, недовірлива…

— Собака! Там собака! Великий! Величезний!

До кімнати ввалилася божевільна веселка. Скуйовджений, рудий, веснянкуватий, зовсім незнайомий баронові здоровань гарячково намагався замкнути двері на клямку. У червоній блузі, підперезаній блакитним поясом, у шароварах густо-болотяного кольору, він вражав уяву. Жбурнув на ліжко брудну торбу й тремтів з переляку. Очевидно, боявся, що «величезний собака» увірветься слідом. Двері відчинялися назовні, собака ніяк не міг увірватися сюди, але здорованеві було не до логічних умовиводів.

Засув танцював і вивертався з товстих пальців.

На мить перервавши спроби, здоровань обернувся до Конрада.

— Отакенний собацюра! — він емоційно розвів руки. Судячи з розмаху, собака вродився завбільшки з копицю сіна. Боягуз виглядав років на тридцять, але обличчя в ластовинні перекривив страх маленької дитини.

Конрад підійшов і допоміг нещасному розібратися з засувом.

Щасливо відсапуючись, здоровань рукавом витер із чола піт. І раптом з подивом уп’явся очима в барона, ніби вперше його побачив.

— Що ти робиш у моїй кімнаті, добродію?

Незважаючи на делікатність ситуації, барона почав розбирати істеричний сміх.

— Ви впевнені, що це ваша кімната?

— А чия ж іще?

Вирішивши не уточнювати, у чиїй саме кімнаті вони обидва перебувають, Конрад продовжив гру «запитанням на запитання»:

— Ви живете в цьому готелі, добродію?

— Атож!

— У яких апартаментах?

— У цих!

За правилами гри, той, хто відповів замість запитання твердженням, — програвав. Але рудий не вважав, що він програв.

— Цифра на дверях ваших апартаментів яка?

— Цифра? Н-не знаю… — здоровань миттєво втратив недавню впевненість. — A-а, цифра!

Він просяяв, лунко ляснув себе долонею по лобі. Наче комара прибив.

— Хазяїн сказав: номер одинадцятий на Чорній стороні. Це Чорна сторона?

— Чорна. Тільки номер не одинадцятий, а восьмий.

— Ох, блін катаний! Даруйте! Виходить, я до вас вломився… От лихо! Що ж тепер робити?

— Напевне, йти шукати свій номер, — знизав плечима барон.

— Справді! А собака?!

— Ви впевнені, що він на вас чекає? Гаразд, я піду першим. Відсуваючи засув, Конрад почувався учасником дурнуватого фарсу. Лицар Ранкової Зорі визволяє жертву з лабетів Чорного Аспіда… Овал Небес! Передчуття справдилися. Втілений Аспід справді чекав у коридорі!

Біля стіни, заклавши руки за спину, стояв стряпчий Фернан Терц.

Із усіх можливих свідків негласного обшуку — найнебажаніший.

— Що тут відбувається? — риторично поспитався Терц.

— Це я у всьому винен! — радісно зарепетував рудий, випадаючи у коридор. Торбу здоровань встиг знову закинути на могутнє плече. — Собака! Тут був злий собака! А я вломився в чужий номер! А цей благодійник мене врятував! А собака втік…

Стряпчий ступив уперед, налаштовуючись на тривале спілкування, але зі сходів почулося:

— Негайно! Де тут барон фон Шмуц?! Я хочу бачити цю людину! Якби Конрадові хто-небудь сказав ще вчора, що він зрадіє появі буйного корнета Лефевра — нізащо б не повірив!

* * *

— Я вимагаю пояснень, добродію!

Сьогодні корнет був сам на себе не схожий. Палкий, ображений, чогось вимагає — все як завше. Але був нині в кінному пращнику Францові Лефеврі якийсь злам. Гриз невидимий черв’як. Їв поїдом лютий тхір сумнівів. Обличчя змарніло, виправка зів’яла. І пристрасний вогонь у погляді паскудно чадів.

Навіть султан на ківері, вивищуючись над помпоном, скорботно кивав пучком китового вуса.

— Як ви мені набридли, добродію! — щиро зітхнув барон, відчуваючи, що мимоволі переймається співчуттям до хлопчиська, який переживає тяжкий період краху ілюзій. — Від другої дуелі я категорично відмовляюся, майте на увазі. Мене в спец-арсеналі замкнуть на віки вічні… Слухайте, навіщо ви мене переслідуєте? Фехтувати немає з ким?!

— Ви!.. Ви… — корнет задихнувся. Кров ударила йому в обличчя й одразу відринула. Юнак був несамовитий. — Ходімо! Так, так, добродію! Ідіть за мною!

Схопивши барона за руку, він потяг здобич надвір. Конрад не пручався.

— Ось! Дивіться!

На ліхтарі, оповитому змією, біліло оголошення. Прямокутний аркуш паперу, приклеєний з ретельністю божевільного: ні кутик не стирчав, ані краєчок. Неживий, твердий почерк, рівні рядки, немов піхота на плацу — все це було добре знайоме баронові. Якщо ти записний дуелянт і служиш у Всевидющому Приказі, такі штуки вивчаєш напам’ять і впізнаєш з першого погляду.

— Читайте, добродію!

— Корнет полку кінних пращників, — зачитав барон нудним тоном, заздалегідь знаючи зміст листівки, — Франц Лефевр у результаті дуелі з бароном фон Шмуцем, обер-квізитором…

— Далі! Читайте далі! Це вже по всьому місту висить!

Подібні резюме — в рамках «Дуельного кодексу», стаття «Заохочення та покарання» — заснував найвищим указом Ромуальд Грізний, прадід Едварда II. Оскільки дуель на шаблях-торохтілках не призводила до тілесних ушкоджень, помітних для населення, а відповідно радісних для переможця й ганебних для переможеного, синкліту магів-консультантів було поставлено завдання розробити належний ерзац-замінник. Конкурс виграв волхв-піклувальник Джошуа Могорич, зачарувавши стилос і восковий таблетон особливим чином. Під час дуелі всі відомості про результати горіли під стилосом темним полум’ям і невідчутно переносилися в канцелярію Приказу, де розмножувалися методом «librorum impressio». Підгодовані генії-табеларіуси розносили листівки по Реттії та розклеювали на стовпах у достатній кількості.

Таким чином, кожен, хто бажав битися з квізитором, ризикував не шкурою, а репутацією.

— …був зганьблений сім разів проти однієї непрямої ганьби…

— Ви знущаєтеся? Далі!

— Теофіль Стомачек, він же Гвоздило… зганьблений шістнадцять разів…

— Далі, добродію! Звольте не зупинятися!

— Сика Пайдар, він же Яцек Малява… дюжина прямих ганьб і три непрямих… Ледащо Фелікс Шахрай… зганьблений вісім разів…

Волосся на голові Конрада стало сторч. Він зовсім забув, що дані про розправу над підлими грабіжниками потраплять у канцелярію тим самим позачуттєвим шляхом, що й відомості про дуель з Лефевром. Де будуть зафіксовані, розмножені й відправлені в народ. Метод «librorum impressio» інтелектом не наділений: у текст не вдумується, а геніям-табеларіусам оголошення читати ніколи. Рознесли, розклеїли, і баста.

А Кримхільда з Брюнхільдою?! От же ж стерво!

Хоч би нагадали, торохтілки…

— Ось! — знаки оклику в мові корнета похнюпилися, зігнулися від горя і стали схожі на знаки питання. — Ось, добродію… не очікував від вас, їй-право, не очікував… А ще чесна людина, перший ранг заслужили…

— Пробачте, Лефевр! Заради Вічного Мандрівця, пробачте! Це в провулку… Вони знущалися з безпомічного старого… Я не міг пройти повз них…

— Я вам вірю, добродію. А проте…

Корнет виразно схлипнув.

— Руки не подають… Кепкують! Кажуть, нібито я вас налякався. Зі страху й привів на дуель компаньйонів… Бандитів… щоб вас, добродію, цілою зграєю вбивати! А мої секунданти лаються… Погрожують шию мені… намилити!

— За що?!

— У полку тепер думають, що це — вони…

— Хто — вони?!

— Ці ваші… Гвоздило, Малява… під псевдонімами, значить, з’явилися… У бійку полізли… Честь офіцера ганьблять… Прапорщика Роцека «малявою» задражнили! Полковник Фраух призначив службове розслідування… Допоможіть, добродію! Честю заклинаю, допоможіть… Бо ж пропаду…

Барон копняком відчинив двері «Притулку Героїв»:

— Хазяїне! Аркуш паперу, перо, чорнило! Миттю!

Полковник Ріхард Фраух був добрим знайомим Конрада. Вони часом сперечалися про перуки: барон віддавав перевагу малій, з буклями та косицею, а полковник любив старомодні й громіздкі «лябінети». Ці розбіжності тільки покращували взаємини. Особистого листа цілком вистачить, аби залагодити справу безвинно постраждалого корнета.

Хоча, як каже прокуратор Цимбал, покарань без провини не буває.

SPATIUM IV

ВІДОМОСТІ ПРО ЗНИКЛИХ КВЕСТОРІВ

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

Агнешка Мала, дев’ятнадцять років, з осілих гомолюпусів Глухої Пущі. Родина багатодітна, але не бідує. Батька втратила в дитинстві — беручи участь у підпільних собачих боях, Стоян Малой, який приховав від арбітрів своє походження, був загризений Намнетом III, виродком ротвейлера й акітасу. Війт Глухої Пущі, потураючи організаторам боїв за частку з виплат, справі ходу не дав, оформив загибель Стояна як природну смерть від ядухи. Сімейство Малих на судовому розгляді не наполягало. Хазяїн Намнета III за місяць виявив улюбленця розірваним на клапті, пробував скаржитися, лаяв привселюдно дикунський звичай кревної помсти, п’яний хулив безпринципних перевертнів, що перетворили мистецтво собачих боїв на стічну канаву, але незабаром покинув околиці Пущі поквапно, без пояснення причин.

На дверях його будинку за два дні до втечі хтось невідомий вирізьбив старореттійською: «Ноmо homini lupus est!»

З дванадцяти років, досягнувши повноліття, Агнешка влаштувалася найманою вівчаркою спершу до братів-гуртівників Сошників, що ганяли овець від Пущі на Ятрицю, а за три роки — до бичачого гурту Енца Кульгавого. Як відомо, молоді бички, яких переганяють на бойню, уперті, свавільні та схильні до втечі, тому в собак багато клопоту з норовистою худобою, великою і рогатою. Гуртівник-людина у даній ситуації, якщо таке порівняння припустиме, виступає в ролі «короля», а собака — в ролі «канцлера», що поступається тільки «королеві» і не дає спуску решті гурту. На думку Енца Кульгавого, гомолюпуси якнайкраще відповідають такому розкладу сил, уникаючи марних конфліктів.

Рекомендації Енца — чудові.

У особистій розмові додав: хтива, але без наслідків.

Гостре почуття справедливості, бажання захищати слабших, очевидно, пов’язане з ранньою втратою батька; острах мати дітей, бо світ немилосердний до малят. Гуртівники називали Агнешку «оберегом», вважаючи, що вона приносить удачу…

До Ордену Зорі вступила за власним бажанням.

Джеймс Рівердейл, віконт Треццо. Двадцять три роки. Чудовий фехтувальник, учень маестро Франтішка Челліні. Улюблена зброя: два клинки різної довжини, найчастіше — рапіра й дага. Пройшов повний курс у гомобестіарії храму Шестирукого Крі. Найкращі психо-мутації: ґноль, стокім, гарпія. Від пропозиції вступити до гвардійської роти охорони палацу під командуванням Рауля Десареза з подальшим просуванням у полк лейб-варти Рудольфа Штернблада — відмовився. Від пропозиції Крістобальда Скуни залишитися при храмі як експерт — відмовився.

Відгук мага Скуни: «Ідеаліст, романтик, але живучий».

Вісім дуелей, усі без смертельних наслідків.

Енергійний, запальний, відхідливий.

До Ордену Зорі вступив за власним бажанням.

Лайза Вертенна, з нетитулованих нобілітів Альгамбри. Двадцять чотири роки. Рід веде від великого землевласника Саймона Вертенни, що починав як торговець рабами. При диктаторі Клавдії Добродушному група багатих, але не надто родовитих жителів Альгамбри вступила в союз із рядом знатних патриціїв, закріпивши його міжстановими шлюбами. У підсумку утворився новий стан нобілітів із правом обиратися в альгамбрський сенат, обіймати високі державні посади, мати пільги в податковому реєстрі й робити священний татуаж на фалангах пальців.

Порушуючи сімейні традиції, юна Лайза від татуажу відмовилася й напередодні весілля з сином власника ювелірної майстерні втекла з дому, обравши шлях войовниці.

Батько постраждалого нареченого зауважив, що в родині не без виродка, а в родині Вертеннів — не без двох. І пояснив, що має на увазі бабусю нареченої, Аглаю Вертенну, чий поганий вплив на внучку очевидний. Незабаром обох ювелірів, батька й сина, а також трьох охоронців жорстоко побила жінка похилого віку. Беручи до уваги вік Аглаї та завдану їй образу, Верховний суд Альгамбри обмежився тижневим домашнім арештом і викупом за каліцтва.

Ліцензія вільних метальників видана Лайзі Вертенні тарденським «Союзом пера» без обмеження терміну дії та додаткових умов.

За п’ять років дослужилася до капітана загону.

Багаторазова володарка «Золотої Стріли Реттії».

Спокійна, врівноважена, акуратна. Дисципліну в загоні підтримувала залізною рукою. Фанатик порядку — в будь-якому його прояві.

До Ордену Зорі вступила за власним бажанням.

Кристофер Форзац, магістр, м. н. к. Двадцять чотири роки. Наймолодший маг найвищої кваліфікації в Реттії. Закінчив столичний Універмаг екстерном, з відзнакою. Профіль: некромант-вербувальник. Спеціалізація: розверзання могил. Дисертат «Особливості групової зомбіфікації». Від пропозиції очолити відділ постачання в Чуриху — відмовився. Від пропозиції доцента Матіаса Кручека змінити профіль, залишившись на кафедрі демонології — відмовився.

Під час Великих Устричних воєн постачав обидві воюючі сторони диверсійними загонами «безсмертних», вправно спустошуючи найближчі цвинтарі. Після підписання Поганого миру присвятив три роки теоретичним дослідженням.

Пречудово грає на лютні та бомбілумі.

Знавець древньої поезії. Неодноразово піднімав поетів минулого з єдиною метою: обговорити канони пейзажної лірики.

Чесний, винахідливий, законослухняний. Тонка душевна організація.

До Ордену Зорі вступив за власним бажанням.

Санчес Панчоха, злодій. Точний вік невідомий. Місце народження невідоме. Батько невідомий. По материнській лінії походить із горян Рагнарської ущелини, але відомості розпливчасті. Експерт із запірних пристроїв, володар почесної грамоти Синдикату Маландринів. Тричі судимий; тричі виправданий за браком доказів. Чотири роки тому, переїхавши до Ятриці, вступив до громади обелярів або сусунітів; за рік покинув місто, разійшовшись у поглядах з П’єром-Бенедиктом Хитавицею, прем’єр-пастирем громади. У злочинному середовищі користується повагою за майстерність, але, за чутками, одночасно зі вступом у сусуніти зав’язав (недостовірно).

Суперечливий, глузливий, непередбачуваний.

Улюбленець жінок.

До Ордену Зорі вступив за власним бажанням.

Герман фон Шмуц, син Хальдріґа Розбійника та Елен Вінценської. Двадцять два роки. Племінник барона Конрада фон Шмуца, обер-квізитора першого рангу. Стратег-універсал з вищою освітою. З відзнакою закінчив магістратуру університету в Браваллі, факультет фундаментальної стратегії.

З батьком у конфлікті…

CAPUT V

«ГЕЙ, В ПОХІД, МОЇ ДРУЗЯКИ, ГЕЙ, НЕВДАХИ-ХАРЦИЗЯКИ — ДУРЕНЬ БУДЕ ОТАМАН…»

Впустивши папери на стіл, барон відкинувся на спинку крісла.

Чорнота апартаментів вселяла меланхолію й поганий настрій. Короткі біографії квесторів ні на крок не наближали до розгадки. Опитування варти нічого не дало, про що повідомлялося в окремому рапорті. Воза з тілами квесторів начебто дракон хвостом змахнув. Магічними способами трупи не знищували й не перекидали у просторі: такий викид мани волхви-локатори Тихого Трибуналу засікли б миттєво. Стара заковика: «Немає трупа — немає справи». Якби не випадкова знахідка обсервера із записами, якби не героїчний вчинок вігіли, котра ризикнула зчитати залишкові еманації аури… Квесторів оголосили б зниклими безвісти, убивство вважали б недоведеним, а отже, і слідство велося б абияк.

На що зловмисники й розраховували, вивозячи тіла вбитих.

Барон заплющив очі. Темрява під повіками заспокоювала, на відміну від кімнати-чорнильниці. Інфернальна гармонія сфер в особистому користуванні. Генеральний психот Приказу, наймиліший Джакомо Паванца, у приватних спасенних бесідах називав це «тугою за утробою», рекомендуючи тривалу відпустку на водах.

Або короткий, але гіркий запій.

Барон розплющив очі й зітхнув. Відпустка, запій… Пустопорожні мрії про прекрасне. Машинально перебираючи папери, він наткнувся на ще один конверт, якого раніше не помітив. Адреси, прямої чи зворотної, на конверті не було. На лицьовому боці в червоному сургучі красувався відбиток печатки: грифон сердито роззявив дзьоба. Символ для людини втаємниченої більш ніж ясний: небезпека. Плюс трохи панібратське застереження: «Не клацай дзьобом!»

У Всевидющому Приказі пакети завжди підписували. Натяки й алюзії тут не заохочувалися. Генрієтта вісточку прислала? Гаразд, подивимося…

Щільний жовтавий аркуш паперу, складений учетверо. «Верже Алехандро» з відливом у жовток. Буквально годину тому барон тримав у руках його брата-близнюка. Почерк теж виявився знайомим.

«Баронові Конрадові фон Шмуцу, особисто в руки.

Ваша світлосте!

Цим поспішаю довести до Вашого відома, що Ваш брат Хальдріґ — безсердечний бевзень, ганебно байдужий до долі власного сина. Втім, для Вас це, напевно, не новина. Тому переадресовую це послання Вам. Я знаю, Вам уже відомо, що Герман необачно вступив до горезвісного Ордену Зорі, ставши на шлях трагічної загибелі. Однак, як близькому родичеві загиблого, а також як обер-квізитору Всевидющого Приказу Вам буде цікаво довідатися про додаткові обставини, що мають стосунок до даної справи…»

— Агов, світлосте!

Барон підвів голову. Хоча більше хотілося підняти що-небудь важке й пожбурити в гостя. Вдруге підряд обірвати читання заповітного листа — це занадто навіть для лагідного аскета.

— Світлосте, слухай, що скажу… Там наші зібралися. Тільки на тебе й чекають.

У дверях, загородивши весь отвір, а тім’ям упираючись у одвірок, стирчав рудий бовдур-кінофоб. Ощиривши міцні, білосніжні — й такі нетутешні на Чорній половині! — зуби, він привітно посміхався. З-під коміра червоної блузи здорованя випиналося масивне намисто, зроблене з яскравих камінців і річкових мушлів-перламутрівок. Ось, мовляв, що в мене є! Заздріть…

Конрад тужливо зітхнув. Безглуздо пояснювати цьому красеневі різницю між «Агов, світлосте!» і «Ваша світлосте!» або навіть «Перепрошую, ваша світлосте, що турбую…» Здивується, кліпне пухнастими віями, трусоне намистом, тим повчання й закінчиться.

— Наші, кажу, всі жданки переждали. Мене відрядили кликати…

— Добродію, ви впевнені, що в нас із вами є якісь спільні «наші»? Чи ви про величезних і злих собак? Захист від свійських тварин не входить в обов’язки Всевидющого Приказу…

Не втримався. Поліз у свинячий ряд з оксамитовим сарказмом і золоченою іронією. Не варто скаржитись тепер, якщо багатство замурзається в гною.

— Даремно, — немов підслухавши думки барона, раптом сказав здоровань.

Ступив за поріг. Мабуть, забобонний: передавати один одному речі, гроші й навіть просто слова через поріг вважається поганою прикметою.

— Даремно зобиджаєш, світлість. Є в нас із тобою й наші, і не наші. І лихо є, одне на всіх. Ідеш, чи як?

Він і досі посміхався: спокійно, доброзичливо.

— Як вас кличуть, добродію?

— Це тебе кличуть, світлосте, — бадьоро відрапортував рудий дурень. — Не в’їхав? Це буває, з перевтоми… Може, гукнути хазяїна? Нехай розсольчику спроворить…

— Ось я, наприклад, барон фон Шмуц, — виразно, по складах, як дитині, роз’яснив Конрад, для переконливості тицьнувши себе в груди пальцем. — А ти хто?

Веснянкувата пика здорованя розпливлася ще ширше.

— Ух ти! Барон! Справжній! А вони мені: ти, Коше, кажи йому «світлість», бо по шиї накостиляє! А ти ніяка не світлість, ти цільний барон!

Уже легше. Виходить, кличуть бовдура Кошем.

— Так, я барон. А ти, Коше, хто?

— А я не барон! Нє-а, не барон я, мамою клянуся…

— Слухай, малий, ти мені всю печінку…

— О! Точно! А звідки ти, світлосте, визнав, що я Малий? Тільки в нас, у Глухій Пущі, кажуть не Малий, а Малой. Кош я Малой, за сестричкою сюди бігцем біг. А наші кажуть: немає твоєї сестрички. Пропала Агнешка, згинула…

Здоровань зажурився, бездумно граючись намистом. Ластовиння поблякло, на вилицях виступили жовна. Барон дивився на старшого брата Агнешки-квестора, а в голові стрімко обертався уривок жалюгідних архівних відомостей: «З осілих гомолюпусів Глухої Пущі». Луною здалека вторив лемент рудого: «Там собака! Великий! Величезний!»

Цього не могло бути, тому що цього не могло бути ніколи.

Перевертень боїться собак?! Син Стояна Малого, учасника собачих боїв?! Чи після трагічної загибелі батька в юнака-гомолюпуса виник непереборний жах… Нісенітниця! Це псяче плем’я, якщо не брати до уваги спеціально навчених бійців, перевертнів за версту обходить. А раптом сцена в покоях баби Вертенни була розіграна навмисне? Прикинувся, ніби злякався пса-невидимки, вломився, наплів сім коробів гречаної вовни…

Навіщо?!

За часів Конрадової юності, коли він служив молодшим товаришем квізитора Ліпуна, чоловіка суворого, але відхідливого, король Едвард І прийняв до розгляду чолобитну трьох ватажків зграй, інакше кажучи «вовчих князів» — Древця Келдераря, Лекси Мануша й старезного діда Вайди. Уклінно припадаючи до стоп його величності, ватажки перевертнів благали окреслити для їхніх зграй «рубіж осідлості» з подальшим наданням реттійського громадянства. Довіряють, значить, долі, клянуться у відданості та законослухняності; зобов’язуються, якщо годуватимуть, у ліс не дивитися. Король зглянувся на благання перевертнів. Він взагалі був освіченим монархом: писав вірші, вивчав праці філософів, хотів скасувати страту, але після «Справи про Майтракського людожера» передумав. Словом, західна частина Глухої Пущі, Ближні Лугівці та Шнарант, що межує з Фільчиним бором, королівським указом відійшли для розселення осідлих гомолюпусів.

Так їх стали називати на відміну від гомолюпусів диких, позастанових, громадянства позбавлених, а тому доступних для облав і гонів за ліцензією Департаменту Ловитви.

Років за десять, при Едварді II, осідлі гомолюпуси домоглися почесного права служити в армії, а дехто з «вовчих князів» отримав дворянство. Наприклад, Лекса Мануш, котрий під Вернською цитаделлю очолював «ескадрон смерті», сформований з одноплемінників Мануша. Цей загороджувальний загін понад дві години утримував прорив «олов’яних солдатиків», поки капітан Штернблад не пробився крізь ряди мерців-гвардійців, які не гинули й не здавалися, і не зарубав власноручно мага-ренегата Юшика Бренбоу. Мерзотник навіть за мить до загибелі продовжував лити олово у формочки і слати големів у бій.

Капітана його величність особисто розцілували в обидві щоки, а Лекса дістав грамоту на дворянство й заповітний постфікс «Еск.», тобто есквайр.

— Чого ж ти від собак сахаєшся, Кош Малой? Не соромно?

Здоровань потупився. Смикнув намисто, мало не розірвав.

— Соромно… — на щоках перевертня спалахнув густо-буряковий рум’янець. — Страшенно соромно, світлосте. Та в родині не без виродка. От я і є той виродок…

— Гаразд, ходімо, раз наші чекають. Забалакалися ми з тобою…

Барон сховав заповітний аркуш за обшлаг рукава. Тепер, за наявності листа — хто б його не підкинув, друг чи ворог — можна було спокійно «вписуватися» в компанію родичів.

Свій серед своїх.

Крокуючи коридором і гордо несучи довірений йому канделябр, дивний гомолюпус Кош раптом ляснув себе рукою по лобі. На щастя, не тією, у якій був свічник, інакше начувайся.

— О! Макітра дірява! Спасибі, світлосте, забув тобі сказати!

— За що? — не зрозумів барон. — За порятунок від злого собаки?

— Нє-а! Собака цей клятий сам пішов… З хорошою людиною ти мене познайомив! Мене мамка вчила: хто тебе, Кошику ти мій, розумнику, з хорошою людиною зведе, ти тому в ніжки кланяйся! Хороша людина краща за мішок золота!

У душу обер-квізитора закралася страшна підозра.

— І хто ж ця гарна людина?

— Стряпчий! Такі штуки розповідає — отетеріти! Про молочницю одну… як її?.. A-а, Колодзябчик!.. Хо-хо-хо, смішно…

Підлога під ногами хитнулася. Гадюка-стряпчий кинув отруйне насіння у благодатну землю. Урожай драконових ікол не забарився.

— Стряпчий сказав: померла вона днями, молочниця…

«Хвала Вічному Мандрівцеві!» — мало не підвів риску фон Шмуц, найменше бажаючи повторення історії про багатородну молочницю Колодзябчик.

— А на похороні, значить, візьми небіжчиця та встань із домовини. Хо-хо-хо! Її закопують, а вона встає. Потіха! Люд весь урозсип, хто сміливіший, осику на кілки рубає… Нічого, обійшлося. Не мертвенька вона була, Колодзябчик, — здоровань вимовляв прізвище триклятої молочниці зі смаком, по-дитячому присвистуючи на середині. — Спала вона, от і все!

Канделябром він розмахував у такт розповіді, анітрохи не зважаючи на гарячий віск, що капав зі свічок. З картин, розвішаних по стінах, Кошем похмуро милувалися всілякі чорні сили, зі зброєю в руках відстоюючи ідеали Абсолютного Зла. Либонь, чули споріднену душу.

— У неї ця була… Літра… Лепра… Літургія, о!

— Летаргія, — виправив барон. — Довгий сон, схожий на смерть.

— Точно! Прочумалася баба, і додому! А вдома чоловік — п’яниця, на похорон не пішов… Жінка на поріг, а він, дурбило, жінки не впізнає! Забув! Як звати, не пам’ятає, скільки років, не пам’ятає… І про дітей забув, яких вона йому, п’янчузі, народила. Старший син таткові в пику зацідив — нє, все одно не пам’ятає. Геть-чисто розум пропив. Стряпчий сказав: не на добро це все. Жди, значицця, кінця світу.

Здоровань напружився, пустив вітри і сумовито розвів руками.

Барон ледве встиг ухилитися від канделябра.

— Світлосте, ти коли побачиш стряпчого, то запитай, добре? Нехай він тобі теж розкаже.

— Неодмінно, братику! — погодився Конрад.

І ввійшов до камінної зали за Кошем Малим.

* * *

— Як ви й просили, бароне, ми оглянули речі. Ключі на столику при вході. Апартаменти ми, звісно, замкнули.

— Ціную вашу допомогу!

Конрад вклонився й легким рухом переправив ключі зі столика до власної кишені. Заодно оцінив передбачливість графа: Рівердейл сів у наймасивніше крісло, на безпечній відстані від усього, що б’ється.

— З люб’язним Кошем ви, бароне, як я розумію, вже знайомі? Залишився ще один — і ми будемо в повному складі. Не підкажете, як звати шостого квестора?

— Санчес Панчоха. Гадаю, графе, шостого родича ми не дочекаємося.

— Чому?

— Я зробив ряд довідок. Санчес Панчоха — злодій. Якщо завгодно, злодій-ідеаліст. Батько невідомий, теперішнє місцезнаходження матері — теж. Відверто кажучи, навряд чи тут з’явиться хто-небудь із лідерів Синдикату Маландринів. У цьому середовищі особливі уявлення про честь і взаємодопомогу. Особливо це стосується ідеалістів.

— Ваші напої, добродії!

У залі з’явився Амадей Вольфганг Трепчик з тацею в руках. Хазяїн спритно маніпулював замовленням — кухоль пива з шапкою піни, олов’яний кубок, над яким курилася пара, але сам вміст залишався загадкою, вузький скляний келих із червоним вином, і ще один келих, присадкуватий і пузатий, з бурштиновою рідиною.

Конрад з першого погляду впізнав золотий ром.

Не чекаючи, поки хазяїн рознесе напої, Кош Малой кинувся назустріч, схопив кухоль з пивом і блаженно припав до нього. Над верхньою губою здорованя утворилися чудові «вуса» з піни.

— А до мене, значить, неповага? Холодне питво притяг?! — злісно заскрипіла з кутка Аглая Вертенна. — Звеліла ж йолопові: гаряче подавай! Де там, схололе тягне! Формідонт тобі навстріч і пацючий хвіст у печінку!

Лаючись, баба дивно жестикулювала. Лівою рукою вона колами погладжувала себе по животі, а правою — гупала по підлокітті крісла. Ритм виходив рваний, складний і викликав роздратування. Зате кола виходили плавні та заспокійливі. Барон здригнувся й відвернувся. Незважаючи на довгі роки служби, його не переставало дивувати безпричинне шкідництво людське. Не скуштувавши, впевнитися, що хазяїн несе «схололе»? Коли кубок виразно парує?!

Природна сварливість причин не шукає.

— Даруйте, пані! Вмить скип’ятимо! І корички, розмаринчику… А ви чого бажаєте, ваша світлосте?

— Ром «Претіозо». Доставлений сюди моїм камердинером.

— Як і його сіятельству, — задоволено кивнув Трепчик.

Піймавши здивований погляд барона, він пояснив:

— У мене, ваша світлосте, і без чужих камердинерів у льоху всього повнісінько. Могли б не турбуватися даремно…

Роздавши напої, він викотився з зали із самотнім бабиним кубком на таці.

— Отже, пані та панове, почнемо. Прошу вас, графе.

Рівердейл замислено погладив борідку, збираючись із думками.

— Знаєте, бароне, нічого особливо примітного в речах онука я не знайшов. Крім дріб’язку. Два клинки, палаш і дага здалися мені… Як би це точніше висловитися? Повірте, Джеймс чудово знається на зброї. А ці клинки… Флорингенська сталь, ділянки нешліфованої окалини… Візерунок «криптомерія»… Можу лише припустити, що внук неабияк витратився на шляху Добра, якщо зважився придбати подібну… Е-е-е… зброю. Ой, даруйте, хазяїн приніс надто повний келих!

— Дякую вам. Містрис Форзац? Ви нічого не хочете сказати?

Брюнетка немов опам’яталася. Відсутній вираз на мить покинув її гарне, але малорухоме обличчя.

— Ні.

— Ви впевнені?

— Впевнена.

І містрис Форзац знову втратила всякий інтерес до того, що відбувалося.

— Дякую вам. Негативний результат — теж результат.

Конрад старанно дотримувався ввічливої незворушності.

Хоча бесіда із цією пані — задоволення із сумнівних. А вже до баби звертатися не хотілося й поготів. На жаль, життя виткане не з самих лише приємностей.

— Що скажете ви, пані?

— Що скажу, що скажу! Не можна перед походом обнови купувати. Прикмета погана. Казала Лайзочці! — баба схлипнула басом. — Новісіньке в неї все, от що я вам скажу!

Барон не вважав себе знавцем жіночих туалетів, але відрізнити нову річ від ношеної міг. Він добре пам’ятав, що в гардеробі Лайзи Вертенни були не тільки нові речі. Проте викривати брехню Аглаї Вертенни, випадкову чи навмисну, роздумав. Аби уникнути скандалу.

— Прийміть мою подяку. За добровільну допомогу слідству.

— А я?!

Про рудого здорованя Конрад, власне, встиг забути — і, як з’ясувалося, даремно.

— Слухай, світлосте… А як же я?! Я допомогти хочу! Що як із Агнешчиних ганчірок котрусь поцупили? Я окатий! Ти не мовчи, світлосте, га? Ти ключа давай…

Ображений гомолюпус вийшов на полювання. Тепер не відчепиться. Порившись у кишені, барон знайшов потрібний ключ і кинув його Кошу.

— Біла сторона, шостий номер. Двері не переплутай, окатий!

Наступні п’ять хвилин вони мовчали.

Цей час обер-квізитор витратив, розмірковуючи про листа, схованого за обшлагом рукава. Виходило, що за відсутності барона хтось проник у його покої та залишив там листа. Замки, як Конрад встиг переконатися, у готелі благенькі. Втім, невідомий міг і через віконце влізти. Поінформованість доброзичливця вражала:

«…необачно вступив до горезвісного Ордену Зорі, ставши на шлях трагічної загибелі. Однак Вам, як близькому родичеві загиблого…»

Таємничий гість знав, що квестори загинули. Не поранені, викрадені, пропали безвісти — загинули. Якщо виключити версію, що листа підкинуто спільником нічних зловмисників, що залишається? Автор листа в курсі вмісту кулі-обсервера. Виходить, маг. «…з кулі знято копію; встановити особу копіювальника доступними мені методами неможливо». Хоча… Він міг отримати закриту інформацію й іншим, прозаїчнішим способом. Від інформованих осіб. Від вігіли або від високих посадових осіб, що проводять дозвілля у термах прокуратора Цимбала.

Невиразна тінь незнайомця постала в уяві. М’яким, котячим кроком пройшлася з кутка в куток, заклавши руки за спину.

Месроп Серкис, голова Тихого Трибуналу?

Тінь спробувала злитися з постаттю голого товстуна, що сидить на парапеті басейну. Вийшло погано, щоб не сказати — ніяк.

Вільгельм Цимбал?

Результат поєднання знову не задовольнив.

Його величність?

Тінь поспішила ретируватися, забившись у запічок свідомості.

Гувальд Мотлох? Рудольф Штернблад? Генрієтта?

Тінь мовчки ховалася в запічку.

Хто ти, доброзичливцю, що вмієш знімати копії з магічних куль і зчитувати залишкові еманації аури? Хазяїн готелю? Велелюбна куховарка? Стряпчий? Хтось із сусідів? З родичів, що приїхали? Містрис Марія Форзац? Ні, мати Кристофера приїхала пізніше… Вуличний крисюк Фелікс Шахрай?

Маско, відкрийся!

Ти поруч. За спиною.

Я відчуваю твій подих.

* * *

І раптом, добродії мої, як і годиться в баладах, зчинилася катавасія.

Слово «катавасія» малабрійською означає «сходження». Якщо завгодно, символічне сходження Заходу та Сходу, яким в інших випадках не зійтися ніяк. На вечірніх службах у храмах Вічного Мандрівця так називався приспів, що виконувався двома хорами одночасно. Трубадури на турнірах у свою чергу не нехтували катавасією, розгортаючи приспіви в багатоголосся. А оскільки в найкращій компанії один нездара, другий без голосу, третьому дракон на вухо наступив, четвертий п’яний, як чіп, п’ятий задумався про бабів…

Ось і зчинилася катавасія.

Ораторія невлад.

«Обитель героїв» був будинком солідним, а Чорна зала — далека від місця подій, що розгорнулися. У сенсі ідеалів можна сказати: абсолютно далека. Але голос першого соліста, пронизливий фальцет, вступивши потужним крещендо із другого поверху Білої половини, барон упізнав безпомилково.

— Відчиніть! Негайно відчиніть! Грабіж серед білого дня, стаття… Параграф!..

Стряпчий Терц стояв на посту.

Другий голос, утробний бас, що підхопив вступ Терца, впізнати не вдалося.

— І-е-е-ех! Х-хи-и!

Зате він пролунав у супроводі оркестру: гуркоту і тріску. З аранжування увертюри залишалося припустити, що у фіналі хазяїнові готелю доведеться оплатити ремонт зайвих дверей. До речі, ось і наш друг: стогони Трепчика-молодшого пішли з холу коридорами і сходами хвилею скорботного вібрато.

Трепчик дав відмашку цілому хору співаків, що тільки й чекали команди:

— Тримай!

— Тримай злодія!

Судячи з нижніх регістрів, розташовувався хор у протилежній, Білій залі. Яскрава, експресивна секста в мінорній гармонії, зазвучавши одночасно із квінтовим тоном дверей, виламаних разом із одвірками, збурила гострий дисонанс. Так у трагедії «Зоря» відкривається знаменита «фанфара жаху», контрастно провіщаючи майбутню тему радості.

Пізніше Конрад не раз замислювався: чи дійсно він все це почув у деталях і подробицях, чи тільки вловив загальну тональність чутливою квізиторською душею? А зараз він просто кинувся геть із Чорної зали, супроводжуваний додатковим дуетом стариганів, і побіг, помчав…

Гадаєте, на другий поверх? У епіцентр катавасії?!

Невірно гадаєте.

Вилетівши з парадного входу надвір, барон побіг уздовж світлої половини «Притулку», огинаючи будинок, до Четвертого тупика, куди виходили вікна квесторських покоїв. Інтуїція мчала поруч, схвально киваючи. Інтуїція знала: бігти треба не туди, де ламають, а туди, де б’ють.

Вона виявилася всюди права.

— Бий злодюгу! Ти ба, зараза…

— У дихало йому!

— До печінок!

— Н-на!

Трудова артіль майстрів, що ремонтували Білу залу, пострибала у вікно, звівши нанівець зусилля багатьох годин роботи. Тепер вони, скупчившись у тупику, дружно гамселили спійманого лиходія. Мабуть, за час ремонту перейнявшись ідеалами добра, майстри тільки й чекали можливості втілити їх у життя.

Пійманий добродій був одягнений ремісником, дотримуючи заборони на брижі, буфи та пір’я; навіть фартух на ньому був — як і на більшості трудяг. Цей факт лише подвоював жагу відплати:

— Перевертень!

— Чесних людей ганьбити?

— Чесних людей грабувати?

— Н-на!

— Пр-р-рипинити! Всевидющий Приказ! Відставити самосуд!

Важко дихаючи, месники розступилися, даючи баронові пройти до затриманого. Все було зрозуміло. Видавши себе за робітника, злодюга приставив до стіни драбину й тихенько заліз у відчинене вікно. Конрад задер голову: до Германа ліз, скотина! Стяг на підлогу покривало, розкидав речі… «Стратагеми», і ті взяв, спокусився дорогою палітуркою. А як злякали, так і плигонув зі здобиччю через підвіконня. Ба, вчепився у вузол: не віддерти. Мало до смерті не забили, Вже годилося молитися про блаженне пристановище! — ні, мовчить і тримає мертвою хваткою…

Книга племінника, що випала з вузла, розтоптана черевиками, остаточно позбавила барона холоднокровності.

— Встати! Встати, мерзотнику!

— Не можу, — похмуро буркнув мерзотник. — Ногу зламав. Чорта б два ці серви-задрипанці мене наздогнали, коли б не нога…

Злодій підняв розбите обличчя, і Конрад упізнав негідника.

— Гвоздило?! Він же цей… як тебе? Втікач-нелегал з Бадандена?

— Ім’я забув? — через вибиті зуби злодій шепелявив. — Фартить тобі, хорт… Дарма, дасть Нижня Мамка, поквитаємось…

З вікна пограбованих покоїв висунулася солодка парочка: стряпчий Терц і Кош Малой.

— Світлосте! Звели хазяїнові не сваритися! Ну, за двері…

— Я вас попереджав, ваша світлосте! Не на добро це все!..

— Я злодія ловив! Він замкнувся, а я ловив… Ну й двері, значить…

— Пом’яніть моє слово!

Дивлячись на розчервонілу, сповнену мисливського запалу фізіономію Фернана Терца, барон згадав дурнувату розповідь стряпчого: «…Злодюзі в Бадандені руку привселюдно рубали… А рука візьми й вирости наново, за тиждень». Почуваючи себе останнім йолопом, Конрад уважно подивився на злодія-невдаху. Сонце світило яскраво, тінь втікача-нелегала горбилася біля ніг, намагаючись допомогти, не дати відібрати вузол зі здобиччю…

Овал Небес!

Обер-квізитор вирішив, що зір грає з ним погані жарти.

У тіні злодія було три руки.

* * *

Хмаринка набігла на диск світила. Барон кліпнув і виявив, що тінь перетворилася на безформну пляму. Немов невідомий доброзичливець, бажаючи врятувати Конрадів здоровий глузд, зім’яв тінь у кулаці, як грудку м’якої глини.

— Пошліть по лікторів, — утома долала, але слід було триматися. — І простежте, щоб злодій не втік. Ні, бити більше не треба… Досить з нього.

Хлопчисько-служка, посланий у лікторат, повернувся швидко. Ліктора-кур’єра він зустрів за чотири квартали від готелю, а вуличний патруль — біля рибної крамниці, де вартові кокетували з гладкою перекупкою коропів та в’юнів. Конрад передав затриманого в чіпкі руки правосуддя, правосуддя поклало злодія на ноші, складені з двох алебард та одного плаща, і віднесло до буцегарні.

Правосуддя не відкидало дивних тіней, і з кількістю рук у нього проблем не виникало.

Тимчасове непорозуміння вийшло з оформленням затримання. Записавши короткі свідчення очевидців, барон раптом виявив, що дійсно не в змозі згадати ім’я злодія. Вилетіло з пам’яті спритним горобчиком. Цвінь-цвірінь… Теофрад… Е-е… Тофіль Сточек, він же Міхель Ловчило… Ні, якось інакше… Цвінь… Цвірінь… Порятунок графа ле Бреттена, битва під ліхтарем — спогади замерехтіли, виявляючи провали, білі плями… Грабіжників було двоє: крисюк і Сика Пайдар… Ні, троє! Звичайно, троє! Ось цей сучий син і є третій співучасник: Трюфель Гніздило, він же…

Це від перевтоми. Буває.

— Вам пакет із канцелярії Приказу, ваша світлосте!

— Давай сюди, — барон ступив до ліктора, заздалегідь знаючи, що криється в принесеному пакеті. Раптово пам’ять оговталася від сплячки, горобчик повернувся, спритно заходився клювати крихту за крихтою. — Прокляття! Теофіль Стомачек, він же Гвоздило, він же Міхаль Ловчик з Бадандена! Згадав!

Ліктор, запобігливо посміхаючись, кивав обер-квізитору.

Мовляв, згадали, згадали, а кричите чого?

А Конрад не міг позбутися відчуття, що за рогом, куди потягли Гвоздила, ховається трирука тінь — і крутить, регочучи, цілих шість дуль.

Повернувшись до зали, він схопив келих рому, завчасно принесений хазяїном. Залпом випив міцний «Претіозо», що віддавав ваніллю; упавши в крісло, спробував розслабитися. На щастя барона, увагу товариства утримував Кош Малой: здоровань вихвалявся своєю видатною роллю в затриманні зловмисника. Виламані двері покоїв у його викладі перетворилися на ворота ворожої фортеці, а стряпчий Фернан Терц, котрий першим почув підозрілий шерех, — на сурмача, що підняв сонний гарнізон на битву.

Граф захоплювався, баба Вертенна саркастично гмикала, містрис Форзац мовчала.

— А я!.. Флакон під пахву і гайда воювати! — всоте почав Кош, але спохопився. — Світлосте! Слухай, світлосте! Я знайшов! Знайшов!

Сяючи з гордості, він поставив на столик флакон з перламутровою рідиною.

— Ось! Неродуха!

Ввічливий граф удав, ніби нічого не помітив. Карга хрипко розреготалася. На кам’яній фізіономії пані з’явився слабкий глузливий інтерес.

— Бачу, — зітхнув Конрад. — Ну то й що?

— А те! Якого лисого сестричці цю капость тягати?

— Пані Вертенна або ви, містрис… Чи не будете ви такі люб’язні пояснити панові Малому, навіщо повнолітні гуртівниці тягають із собою певне зілля?

— Ну, ти, світлосте, зовсім мене за щеня тримаєш! — образився Кош. — Знаю, либонь, як баби черево труять, не маленький! Ти мені інше скажи: Агнешці навіщо всяка гидота здалася?!

«Хтива, але без наслідків», — згадав барон характеристику гуртівника Енца Кульгавого.

— Я не хотів би обговорювати чесноти вашої родини, добродію… Особливо в присутності дам. Але гадаю, ваша сестра, ведучи досить вільний спосіб життя, у такий спосіб… Ви мене розумієте?

— Нє-а, світлосте. Не розумію. Агнешка з гомолюпусів, у неї тічка. Раз на рік, узимку. Тече й тхне до двох тижнів, — здоровань нітрохи не бентежився, викладаючи пікантні подробиці, наче йшлося про будову простенької іграшки. — Під час тічки сестриця кобелів на дух не підпускає. Горло порве! Одному, пам’ятаю, штиря відкусила… А в інший час їй не зачати! Ось і кажу: неродуха Агнешці — як до стіни яйця…

— А хлопець правий, — втрутився Ернест Рівердейл. — Очевидна дивина.

— Дякую, добродію, — з усією щирістю сказав Конрад. — За цінні відомості. Я думав, що знаю про перевертнів достатньо, але виявилося… Без вас, клянуся Добрягою Сусуном, зроду-віку б не здогадався.

Здоровань розплився в ніяковій посмішці.

— Та ми шо… Ми завсігди… Знадоблюся, тільки гукніть…

Дивлячись на рудого, барон нагадав собі, що перлина ховається в слизькій плоті молюска. Що урок можна дістати від випадкового перехожого. Що філософи давнини багато в чому праві… У чому саме праві філософи давнини, він розмірковувати не став, цілковито зосередившись на трьох китах сьогоднішнього огляду.

У квестора Джеймса Рівердейла занадто дешева зброя.

У квестора Лайзи Вертенни занадто новий гардероб.

У квестора Агнешки Малої занадто непотрібне зілля.

Десь поруч вертівся четвертий кит, всупереч традиційній космології. Конрад відкинувся на спинку крісла, дозволяючи думкам текти вільно. Трирука тінь, майстри б’ють злодія… Під ногами валяються «Стратагеми» Германа… «Стратагеми», «Щось із нічого» і «Рецепт випадкової перемоги»… Якщо пам’ять у черговий раз не підводить, це навчальні посібники бакалавратури факультету фунстрату… На водах у Літтерні племінник у перервах між легкими фліртами обурювався, що видання давно застаріли, що у світлі останніх досягнень стратегії… Племінник, стратег-універсал з вищою освітою… Магістратуру закінчив з відзнакою…

Четвертий кит вигнув спину і вдарив хвостом.

У квестора Германа застарі книжки.

Залишалося чекати, не кваплячи подій, поки на четвірці дивних китів утвориться твердь розуміння.

— І що тепер робитимемо?

— Гадаю, Всевидющий Приказ вжив заходів для пошуку зниклих, — особливої впевненості в голосі графа не відчувалося. — Я правий, бароне?

Конрад скреготнув зубами. Вони не знають. Вони сподіваються. Роль горевісника — із програшних, після такої оплесків годі очікувати. Зараз був би дуже доречний другий келих рому, проте негідник-хазяїн кудись завіявся.

Обер-квізитор стомився. Голосно хруснув пальцями, збираючись із духом. Пройшовся по залі, зупинився біля каміна.

— Я не маю права розголошувати службові відомості. Але… З жалем мушу повідомити… Словом, особисто я не розраховував би побачити наших близьких живими.

— Ви… ви впевнені?!

Обличчя графа сполотніло, рум’янець збіг із щік. Шкіра натяглася, загострюючи вилиці. Такого Рівердейла барон ще не бачив. Навіть у провулку, де старого грабували й ображали.

У кутку тихо плакала Аглая Вертенна.

— Убили?! — хрипко видихнув Кош Малой, подавшись уперед. — Убили сестрицю?!

Намисто на шиї здорованя лопнуло від ривка, камінчики та мушлі застрибали по підлозі.

Барон мовчав. Він не міг відірвати погляду від графа. Здавалося, старого от-от спіткає удар. Або в нього почнеться напад падучої. На чолі виступили намистинки поту, ліва повіка смикалася, тіло дрібно тремтіло. Однак Рівердейл упорався з цим. Складалося дивне враження, що падуча справді мала місце, але граф придушив напад неймовірним зусиллям волі. Чути про подібне вміння баронові не доводилося.

— Діток наших убивати? Ні за що ні про що? Ні, не подарую…

Баба перестала плакати. Єдине око Аглаї Вертенни свердлило присутніх, намагаючись дістати до нутра, до серцевини.

— Самі знайдемо!

— З-під землі дістанемо. І в землю закопаємо.

— Я з вами.

Це все, що сказала Марія Форзац.

— А ти, світлосте?

— Аякже, світлість, єдине наше світло у віконці… — буркнула злісна карга. — Ми з краю світу їдемо, квапимося, а тут така шишка, при виконанні… І їхати нікуди не треба. Нема щоб попередити діток, стримати, надоумити… Світоч задрипаний…

— Люб’язний Коше, дорога Аглає, дайте баронові спокій. Його становище незавидне. З одного боку, його спіткало нещастя, як і всіх нас. З іншого — він співробітник Всевидющого Приказу при виконанні. Незалежно від особистих симпатій він зобов’язаний розцінити наші самостійні дії як протизаконні. І вжити відповідних заходів. Я правий, бароне?

— Не зовсім, графе. Ви були б праві, якби не одна важлива обставина. Дозвольте, я зачитаю вголос…

Конрад узяв доставлений ліктором пакет і зламав печатку.

* * *

«Наказ № 352/14:

У зв’язку з тим, що обер-квізитор першого рангу Конрад фон Шмуц є близьким родичем зниклого безвісти Германа, лицаря Ордену Зорі, наказую:

Відсторонити обер-квізитора першого рангу Конрада фон Шмуца від дізнання у справі № 572/90 і відправити в оплачувану відпустку до відкликання.

Вільгельм Цимбал, прокуратор Всевидющого Приказу».

Барон витримав коротку паузу.

— Перебуваючи у відпустці, відсторонений від дізнання, у приватному порядку, з огляду на важливість отриманого всіма нами листа… — Конрад витяг з-за обшлага недочитанне послання й помахав ним у повітрі.

— То ти з нами, світлосте?! Ну, тоді ми їх, гадюк, точно… Знайшов! Він мене знайшов! Вистежив! Світлосте, рятуй! Зжере!

Мало не збивши барона з ніг, здоровань притьмом рвонув до каміна і спробував забитися всередину. На щастя, камін не топився. У дверях Чорної зали, схиливши лобату голову набік, спостерігав за всім, що відбувається, складчастий пес Марії Форзац.

Псові було нудно.

— Лю, місце! Не бійтеся, він вас не зачепить. Ви, сподіваюся, не некроб?

Слово «некроб» збентежило рудого. Обер-квізитора — також. Однак перепитувати ніхто не став. Поки пес поважно дибав до крісла хазяйки, демонструючи цілковиту байдужість до всіх присутніх, Кош старанно втискався в камін, зігнувшись у три погибелі. Сам же барон на мить ніби випав з реальності. Винен у цьому потьмаренні свідомості був злощасний лист.

Останні рядки, які обер-квізитору вдалося прочитати лише зараз.

«..Доводжу до Вашого відома, що Ваш племінник разом з іншими квесторами сезону був помічений у таємних зустрічах із членами Найвищої Ради некромантів сумнозвісного Чуриха. Гадаю, про цю обставину Ви мусите знати.

Із завіряннями в найглибшій до Вас повазі,

Ікс.»

Струнка версія про Чорного Аспіда, надто зухвалого й не обтяженого зайвою повагою до «Пакту про нейтралітет», розсипалася на очах, як Вежа Таїнств під напором заклинань Просперо Кольрауна. Але уламки вже ворушилися, відрощували в’юнкі ніжки й бігли одне до одного, складаючись у мозаїку версії нової — де було місце і спритному Аспіду, і некромантам Чуриха, і ганебним зв’язкам квесторів…

— Доброго… ранку? Дня? Мені хазяї… казати: мені йти на ви. Сюди. Так?

У двері бочком протиснувся незнайомий суб’єкт, одягнений відповідно до обстановки: в усе чорне, від м’яких черевиків до крислатого капелюха. Реттійська мова була для гостя вочевидь не рідною. Конрад мимоволі заходився складати словесний портрет: обличчя одутле, ручки пухкі, очиці бігають. Звислі сиві вуса контрастують із густими темними бровиськами, що зрослися над переніссям в одну лінію. Мішкуватий плащ-балахон приховує статуру. Вік…

Під шістдесят?

Старший?!

Тим часом іноземець у чорному по стіночці, по стіночці, як павук, спритно відбіг у дальній куток зали. Де посунув Коша, примудрившись забитися в щілину між каміном і шафкою з посудом. Рухався гість так, ніби йому муляли черевики, змушуючи не йти, а дріботіти. Коли він втиснувся у своє нове сховище, долоня його правої руки, вчепившись у камінний барельєф, киселем розтеклася по ліпленню, заповнивши собою найменшу заглибину.

— Чи не буде пан такий ласкавий відрекомендуватися? — може, над міру різко звернувся Конрад до прибульця.

— Так, так, я… представляти! Ікер Панчоха-Тирулега є, двойний… двойний юрод… двойний юрод-дід… дєдушок маленький пустун Санчес!

— Двоюрідний дід Санчеса Панчохи?

— Так, так! Правильно є! — радісно закивав із кутка шостий родич.

SPATIUM V

ВІДОМОСТІ ПРО ЧУРИХ

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

— Друже, хочеш послухати казку?

— Ні! Ні! Не хочу!!!

— А доведеться, друже…

Так або приблизно так народжувалася казка про знаменитий Чурих, кубло некромантії.

Подейкували, що за давніх давен, ще до виникнення людей з гірчичних зерен, коли землю населяли атлантоцефали й живородні серпенти, ворогуючи між собою через різні уявлення про сенс життя, Чуриська долина являла собою величезний некрополь. Подейкували також, що саме тут, у Великій Ямі, спала Вульрегіна, Чорна Вдова, очікуючи пробудження Лорда Темряви й зачаття армад Судного Дня. Що кручені вежі Чуриха — суть порожнисті зсередини спинні шипи чудовиська. Що саме повітря цих місць здатне воскресити мерця, упокоїти живого та розв’язати язика привиду, що охороняє скарб.

І що коли знести Чурих дощенту, перетворивши долину на квітучий сад — у світу пуп розв’яжеться, а всі землі навколо зробляться пустелею.

Вірили — не вірили, але перевіряти на практиці не наважувалися.

Люди ніколи не воювали на території Чуриха. Місцеве населення за століття притерпілося до моторошних сусідів, звикло і навіть — о часи! О звичаї! — стверджувало, що краще жити поруч із замком некромантів і не платити ніяких податків, ніж… Ну, самі розумієте. Армії суміжних держав не вдиралися в Чуриську долину, кидаючи виклик трибаштовому драконові. Втім, тутешні добродії-некроманти, вибираючись за кордон, у Реттію, Малабрію, Верхній Йо чи Південний Анхуес, теж здебільшого поводилися благопристойно, дотримуючись законів і правил. Рабів купували на ринках, незайманих дівчат — у батьків, платячи дзвінкою монетою; інгредієнти для настоянок — в аптекарів.

На цвинтарі без дозволу влади не заходили.

Конфлікти, як не дивно, виникали рідко. Здебільшого, через результати чуриських експериментів. Результати, вони законів не дотримуються, і клепки в них ні на гріш. Залізе такий результат до гробниці Сен-Сен, лякаючи чесних прочан, або втече в трясовини Майтрака, де сили зла панують неподільно, і ось тобі й на — готовий Майтракський людожер. От за відсутність пильності Чурих і громили.

Погроми з виховною метою влаштовували зазвичай бойові маги тронів.

Останнім у Чурих ходив Просперо Кольраун, прихильник радикальних рішень, знісши до Нижньої Мами одну вежу із трьох. Тепер її доводилося регулярно відновлювати, бо заклята магом Вежа Таїнств самозруйновувалася із четверга на п’ятницю.

Але це не зупиняло майстрів Високої Науки, які бажали попрацювати в лабораторіях Чуриха. Сюди їхали найкращі вербувальники, здатні підняти й «наносити» за ніч до двох дюжин мерців. Сюди прагли найдосвідченіші розверзачі могил. Сюди тяглися душею й тілом майстри столовертіння, умільці викликати з безодні духів і допитувати з тортурами. Вітали — фахівці з життєвої сили та її примусового перерозподілу — облюбували місцеві полігони для пошуку нових форм віталізації. Тут жили видатні некрологи, здатні двома-трьома майстерними фразами, написаними на «кислому воску», віддалити або наблизити мить загибелі. Багато чарівників з дипломами і дисертатами готові були віддати дідівські артефакти за право стажування в Чуриху.

Найвища Рада некромантів Чуриха приймала далеко не всіх, що лише породжувало нездоровий ажіотаж. Але мало хто зі звичайних людей ризикував звертатися по протекцію чи допомогу до тутешньої Ради…

LIBER II

ГЕНРІЄТТА КУКІЛЬ,

ВІГІЛА ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT VI

«ВСІ МИ МАГИ, ЧАКЛУНИ, МАНУ ХОЧЕМ МАТИ, А ЯК ДІЙДЕ ДО МАНИ — ШАСТЬ У СОЛОМУ СПАТИ…»

Ніколи не зчитуйте залишкові еманаури з ушкоджених записів. Особливо під час місячних нездужань. Якщо ви маг, ви зрозумієте. Якщо жінка — поспівчуваєте. Якщо не маг і не жінка — то повірте вже, вельмишановний пане, на слово.

Анрі стисла долонями скроні.

Дятел мігрені довбав голову, шукаючи смачну личинку.

Тварюка перната.

Добре, що квіз — цим прізвиськом Тихий Трибунал мстився співробітникам Всевидющого Приказу за образливих вігів! — пішов годину тому. Барон — чоловік приємний у всіх відношеннях, і навіть занудність його не псує. А кутик рота в нього смикається дуже привабливо, щоб не сказати мужньо, кличучи до жагучих поцілунків. Але виявляти слабкість при залізному кавалері було б поганим тоном, з урахуванням вічної конкуренції відомств. Квізу самому хоч вовком вий. Втрата племінника — це вам, добродії, не мігрень недужої вігіли.

Схоже, суворий барон любив юнака…

Такі люблять, застебнувши мундир на всі ґудзики. Інакше соромляться.

Бажаючи відволіктися, Анрі встала й підійшла до вікна. Розсунула штори, взяла кубок з водою, куди вдень висадила рожевий паросток, щеплений скалкою слідової мани. Вода в келиху зацвіла, густо позеленіла; у ній плавали три здохлі мухи, що, поза сумнівом, було доброю прикметою. Вже в чому-в чому, а в прикметах Генрієтта Кукіль, яка блискуче закінчила факультет загальної мантики Реттійського Універмагу, тямила. Паросток висаджувався на зростаючий Місяць у Ножицях, у момент узгодження особистої та суспільної інтуїції, що обіцяло підтримку в слідстві. Кора в основі розтріскалася, вектори убування проросли білястими корінцями не лише на місці зрізу, а й на стебельці.

Чудово.

Хоча на «Розу Кроків» особливо розраховувати не доводиться. Загальний напрямок, не більше. Навіть якщо трохи помилитися на зніманні випадкових імовірностей… Стривай. Не квапся, подруго. Висновки, зроблені на основі ворожіння, Трибунал відкине. Подай прогнози долі як судові, і будь-який суд тобі в очі розсміється. А збити нюх такі упереджені висновки можуть запросто.

Факти, тільки факти, голі, як спіймані на гарячому перелюбники…

— В передчуванні зрушення плем-е-е-ен… — пересаджуючи паросток у золотий горщик і акуратно присипаючи корінці пухкою землею, Анрі муркотіла арію Терціні з трагедії «Зоря». — Розломів тверді та кончини ми-и-ру… Не те співаю, що бажає лі-іра…

Щедро поливши майбутню троянду, вона досипала землі й прибрала горщик у шафу, подалі. Слідовій розсаді корисна тінь. Завтра вранці, якщо паросток уникне прямих променів сонця, він піде в ріст, а до обіду, можливо, зацвіте. Тоді й подивимося.

Іноді Анрі замислювалась: чому сім років тому Месроп Серкис, голова Тихого Трибуналу, обираючи, як потім стало відомо, із тридцяти двох кандидатур, саме їй запропонував статус вігіли? І не знаходила відповіді.

Може, прізвисько сподобалося?

Приятелі дражнили Анрі Мантикорою.

Хоча ні, вперше Мантикорою її назвала тітонька Есфірь, Хуська сивіла, в чиєму домі Генрієтта Кукіль провела ранню юність — як компаньйонка, а правду кажучи, — доглядальниця, оскільки тітонька в останні роки не вставала з ліжка. Чоловік сивіли, Авель-заклинач, віддав Богу душу, син, бойовий маг трону Просперо Кольраун, загруз у державних турботах, до матері забігав рідко. Всі турботи лягли на тендітні плечі Анрі, далекої родички. Настільки далекої, що це не завадило татусеві Куколю брати з Просперо непогані гроші за послуги дочки. «Блудної дочки!» — любив уточнювати татуньо у хвилини благодушності, підкріпленої квартою подвійного меду. Для самої Анрі ці гроші — вік би їх не було! Вона любила тітоньку Есфірь. І вбирала науку хворої сивіли, як губка — воду.

Але вдихати гар від паленого лаврового листка, стимулюючи видіння, відмовилася категорично. Лікарі-медикуси підтримали дівчину в цьому рішенні, лякаючи привидом грудної жаби. І медитації в кришталевому слоїку, підвішеному до стелі, виявилися Анрі над силу. Шлях сивіли тернистий і тяжкий, здоров’я потрібне неабияке. Доживаючи віка, — адже найдовше життя одного разу змотується в єдиний клубок, — більшість сивіл і піфій потерпає від цілих букетів недуг.

Обираючи профіль, вона не роздумувала. Звичайно, загальна мантика! Ворожіння, прорікання, ясновидіння. Гаруспіції, ауспіції, «посмішка авгура». «Мишко, мишко, вистром хвостика». Бобова гуща, знакові жили в печінці ягняти, вплив падучої у присяжного засідателя на «свічкові дзеркала». Хруст шкаралупи яйця рябої курки в передчутті військового конфлікту… Вона гадки не мала, що незабаром, уже магістром, уже захистивши дисертат «Бронтологічний аналіз гроз наприкінці весняного циклу» підставить ліву щоку під клеймо «двох Т». Аналітика, базові процесуалії, практикум в арешт-команді; «Припинення кримінальної справи у зв’язку з діяльним каяттям», заліки з приборкання та контр-заклять… Рапорти, доповіді…

Тітонька Есфірь була ще жива, коли Анрі перейшла на службу в Тихий Трибунал.

Тітонька благословила.

Мігрень долала, триклятий дятел розійшовся не на жарт. Аби зняти напругу, вігіла заходилася прибирати в кабінеті. На генеральне прибирання не було ні сили, ні часу, але так, трішки, для відновлення тонусу… Клаптиком старого оксамиту вона протерла шибки від пилу. Вазон із тирличем переставила на полицю ліворуч від вхідних дверей; підвіконня прикрасила горщиком із блідо-ліловими коломбінами. Дзеркало зняла зі звичного місця, біля бічних стелажів, і почепила на особливий гак біля стінної шафи, де зберігала архіви. Тут розташовувався гострий кут «ша»; дзеркало відразу почало гасити негативні потоки, відбиваючи в глибині красуню, що заламувала руки, вежу та кристал. Чорнильний прибор Анрі посунула на край стільниці, подалі від входу. Відкинула кришку, вставила в череп камелопарда тонко заточене перо дикої гуски, сіре з темною облямівкою.

Найдовше вона затрималася біля книжкових полиць.

Тритомник «Семи Партид» — нижче, просто над панеллю. «Malleus Maleficarum» — вище, до завитків ліпного орнаменту. «Нехегеі: основи знахарства» — на стіл, поруч із чорнильницею. «Шульхан Арух» вігіла затримала в руках, відкривши на сторінці з закладкою та перечитавши всоте улюблену цитату: «Той, хто не може прожити без милостині (старці, хворі або інші стражденні), але відмовляється від допомоги, винен у скоєнні самогубства…» Стародавній кодекс після довгих вагань став на почесне місце, між «Обмовами під тортурами» у лілльській палітурці та шорманським «Hexen-Sonderkommando», забороненим для приватного розповсюдження рішенням Найвищого суду в Шормані та Брехті.

Мігрень образилася й відступила.

Для вірності Анрі сховала в другий ряд склянку з ембріоном крота-віщуна, «кошлатим» віничком підмела підлогу й відчула приплив сил.

Такому способу накопичення мани її навчила тітонька Есфірь, велика акуратистка. Тітонька навіть смерть примудрилася тримати на порозі понад дев’ять років, не впускаючи в дім — не встаючи з ліжка, Хуська сивіла диктувала юній компаньйонці, що треба в помешканні переставити, де прибрати абияк, а де дати лад особливо ретельно. Шкода, вічно зв’язувати руки впертій гості з косою не можна, будь ти хоч сам Нихон Сивочол.

На полиці ожила бронзова статуетка глухаря. Птах настовбурчив пір’я, клацнув дзьобом, прочищаючи горло. Очиці, виточені з агата, раз чи два кліпнули.

— Анрі, я дуже поспішаю. Занеси рапорт.

— Так, Месропе. Іду.

У Тихому Трибуналі не заохочувалися казенні титулування. До голови Анрі зверталася на ім’я. Месроп Серкис на цьому наполягав категорично і не скупився на догани з занесенням для особливо церемонних співробітників. Лише при квізах Приказу, послах суміжних держав і в найяснішій присутності начальник «Двох Т» дозволяв вігілам «пана голову». Це він називав «пам’яткою про пильність», не пояснюючи, що має на увазі.

Піднявшись на четвертий поверх, Анрі застала Месропа в коридорі, біля відкритого вікна.

— Сам порталами шастай! — кричав чарівник, до половини вистромившись назовні та ризикуючи гепнутися вниз тією половиною, що залишилася. — Скороходе! А мені зволь карету! З усіма зручностями! З подушками! Ворушися, грифон тебе зжери!

Бездоганно ввічливий у більшості випадків, іноді товстун дозволяв собі розслабитися. У такі хвилини він робився схожий на портового амбала-вантажника, який назбирав грошенят, роздобрів від неробства й тихо старіється за кухлем пива. Ніхто його лайки не сприймав серйозно, хоча всі прикидалися страх якими наляканими. Зате коли Месроп поводився як лорд, ставав тихим, як сичання змії, лагідним, мов піна від вішального мила…

— Рапорт залиш секретареві, — без паузи повідомив він, не обертаючись до Анрі. Напевно, «зжертий грифоном» слуга потребував невсипущого нагляду. — Копію спалиш на транс-лампаді, з замовлянням. Я дорогою перегляну… Квестори живі, як мислиш?

Мовчання вігіли він зрозумів правильно.

— Шкода, справді шкода… Тепер буде важче…

Що саме тепер буде важче, Месроп не сказав. Над його лисиною на павутинці гойдався відчайдушно хоробрий павучок-пустельник. Анрі мимоволі відзначила довжину павутинки, розмір павучка, колір черевця, амплітуду коливань від протягу; дала поправку на день тижня… З усього виходило, що на Месропа чекає далека дорога та купа різномастих королів. Інтерес світив козирний, але нервовий. У поєднанні з пізнім вечором, точніше, з ніччю, що насувалася, результат ворожби наводив на різні думки.

Наприклад, про те, що прибиральникам Трибуналу світить прочухан.

Порозводили павутиння…

— А ти не мудруй, голубонько, не мудруй лукаво, — як і раніше дивлячись у вікно, Месроп повернувся й накивав на вігілу пальцем. — Навіщо красуням зайві зморшки? Краще доповідай коротенько, чим займатимешся зранку. Я вас, роботящих, знаю, вам би до полудня боки відлежувати…

Той факт, що завтра — вихідний, голова оминув.

Ніби забув.

Павучок вирішив не спокушати долю й утік під карниз, на якому кріпилися портьєри. Така втеча віщувала зміну марних клопотів на клопоти важливі про що Анрі розсудливо не повідомила начальству. Доповівши про «Розу Кроків» і чаровий відбиток мана-фактури записів (не забути віднести у Великий Гаруспідіумі), вона згадала про залишкові еманаури. Ця згадка немов зумисне причаїлася, щоб зараз боляче хлюпнути в скронях.

— Хочу взяти некро-слід від готелю. З’ясувати, куди рушили вози з тілами. На вуличну варту надії мало, запевне ж проморгали, йолопи… Існує шанс, що небіжчиків переховують у місті, очікуючи, поки вщухне тривога.

— Часом не сама слід брати налаштувалася? — Месроп нарешті обернувся до вігіли і всівся на широкому підвіконні, схрестивши ніжки. Товстун зараз був схожий на глиняну фігурку Добряги Сусуна, якими торгують рознощики в Сусунів день. І осміхнувся так само хижо. — Нові таланти прорізалися? Чому я не в курсі?

— Залучу слідопита. Лягавого волхва, наприклад.

Осміх зробився ширший, нагадуючи тріщину входу в геєну. Рівненькі, гостренькі зубки голови Трибуналу блищали, як благі наміри, перлами яких мостять дорогу до Нижньої Мами. Анрі й сама зрозуміла свою помилку. Лягаві волхви, люди тонкої, нервової мани, брали тільки живий слід. У пошуках «мертвого рядка» вони незмінно пасували. Ганьба, пані вігіло. Дозволяю почервоніти й згоріти від зніяковіння.

— Замовлю в розпліднику моранського хорта. Із псарем-провідником.

— Розплідник у вихідні зачинено, — Месроп зволив згадати про дні тижня. — Провідники роз’їхалися по домівках: пити вино й любити милих жіночок. Живуть вони здебільшого за містом. Навіть якщо я розпоряджуся сплатити понаднормові, щоб полегшити псарям зайву роботу — поки ти розшукаєш кого-небудь, поки домовишся…

Він правий. Слід прохолоне, його затопчуть, на сліду кицька з’їсть горобця, створить відволікаючі перешкоди. Треба поспішати.

— Слід може взяти хтось із некромантів.

— Може, голубонько. Але чи багато некротів погодяться співпрацювати з нами? Нема чого шкіритися, я тобі неабихто, таких, як я, одиниці — і то за щастя…

Натяки на своє темне минуле Месроп Серкис, для старих друзів — Месроп Кликуша, до служби в ТТ — некролог широкого профілю, сприймав спокійно.

— Гаразд, Мантикоро, користуйся, поки я живий. «Мертвий рядок» найкраще беруть малефіки. Не питай, чому, інакше по закінченні справи замість відпустки відправлю в скрипторій. Розділ «Кров’яний слід», підрозділ «Верхнє чуття», інкунабули з шостої по дев’ятнадцяту.

Товстун мрійливо примружився, звів куценькі брівки і забубонів:

— Не має жодного значення, що саме малефік робитиме зі слідом: виліпить зі слідової глини вольт, спалить у печі, переплавить із чорним склом і піском, після чого втопить, розкришить, змішає із землею і прахом, узятими з могил, старої і свіжої…

Він обірвав тираду, розреготався.

— Старію, голубонько. Стаю балакучий і сентиментальний. Словом, пошукай гарного малефіка. Не знайдеш сама, дзвони в било. Допоможу, чим зможу. Серафим мені не відмовить.

І стрибнув у віконце раніше, ніж Анрі встигла сказати, що все зробить якнайкраще, без сумнівної допомоги лейб-малефактора Серафима Нексуса. Виглянувши назовні, вігіла поцінувала майстерність і ту недбалу зграбність, з якою начальник «підстелив соломки». Четвертий поверх все-таки. А Месроп таки старіється, по всьому видно, що старіється.

Перед дамами хвіст віялом розпускає, лисий фанфарон.

— Месропе! Чекай!

— Добродійко, ви зловживаєте нашою дружбою! — долинуло знизу.

Начальник став ввічливим. Погана ознака. Головний біль повернувся, але в Анрі не залишалося вибору. Вона склала пальці умовним знаком «алюр-два-т» і виставила руки у вікно. Долоні обпекло поривом вітру; мить, і крихітний інстант-образ начальника виник на підвіконні.

— Я підвісила обер-квізитору фон Шмуцу «мушку», — не чекаючи, поки мініатюрний Месропчик зробиться втіленням вселенських лих, випалила Анрі. — Сьогодні вранці, у готелі. Під час першої зустрічі.

Почувши знайоме смачне слово, з-під карниза звісився відважний павучок. Гойднувся вниз, бажаючи доброю прикметою підбадьорити й заспокоїти.

— Навіщо? — запитав міні-начальник, який ледь мерехтів. — Ні, стривай… Звичайну чи «злодійку»?

— «Злодійку», — чесно зізналася вігіла.

— Гм-м… І що, добродійко, подвигло вас на фасцинацію співробітника Всевидющого Приказу? Зауважте, несанкціоновану фасцинацію! Я слухаю.

Фасцинацією, або «заочним зачаруванням», у Трибуналі йменувалася точкова підсадка свідкам або інформаторам часток особистої мани, що формує зв’язок між вігілом (вігілою) і об’єктом фасцинації. Такі частки називають «мушками», за аналогією зі штучними родимками, улюбленою прикрасою кокеток.

«Мушка-злодійка» відкривала таємний доступ до об’єкта поза його бажанням.

Звісно, магам ніхто «злодійок» не підвішував, — ризик миттєвого викриття множився на ризик відторгнення «мушки» ревнивою маною об’єкта. Але у випадку зі звичайними людьми ця штука незмінно спрацьовувала.

— Всевидющий Приказ не квапився сповістити нас про трагедію в готелі, — коротко доповіла Анрі, розуміючи, що від переконливості доведень залежить не одна лише її кар’єра. — Наші локатори зовсім випадково засікли нехарактерно забарвлений викид мани. При першому знайомстві обер-квізитор фон Шмуц виявив недоброзичливість і відсутність доброї волі. Тому, ще до наказу про спільне розслідування, я вирішила, що в разі замовчування ним частини відомостей буде доцільно…

Крихітка-товстун пройшовся по підвіконню з кутка в куток. Обличчя його зробилося дзеркальним, немов укрилося амальгамою. Начальник думав.

«Покірную голову меч не бере, — невлад пригадалися слова вуличної пісеньки, авторство якої приписувалося великому Адальберту Меморандуму, — гарячеє олово глотку дере…»

— Чому ви, добродійко, не зняли «мушку» після наказу про співробітництво?

— Забула. А пізніше ми виявили обсервер, і… Даруйте, пане голово. Готова прийняти будь-яке стягнення. Накажете зняти незаконну фасцину?

Загаявшись із відповіддю, крихітка жестом руки підманив павучка. Видерся на спину мухоїда — це здалося вігілі символічним з огляду на тему бесіди — почухав потилицю і раптом підморгнув з грайливістю завзятого пройдисвіта.

— Ні в якому разі, голубонько. Облишити й залишити. Об’єктові не повідомляти, тримати в таємниці. У разі необхідності використати фасцину за призначенням. Із прокуратором Цимбалом я домовлюся, не турбуйтеся. Тепер наказую: марш спати! Без заперечень. Бліденька ти, голубонько, як сама знаєш хто… Іди спати, а я піду працювати й тобі заздрити! Не поминай лихого!

Верхи на восьминогому скакуні він гайнув за вікно.

Незабаром почувся тупіт копит і рипіння коліс карети.

Перш ніж іти додому виконувати наказ, Анрі спалила на транс-лампадці копію рапорту. Було ясно, що серед різномастих королів, що чекають на її начальника, виявиться й король чирвовий — схожий на мавпочку хитрун Вільгельм Цимбал, прокуратор Всевидющого Приказу.

Агов, Мантикоро! Чи не хочеться тобі побувати у світському товаристві, куди їздить ночами безпосередній твій начальник?

Ні.

Анітрохи не хочеться.

* * *

…Ти спиш.

Ти стоїш перед вінчальним вівтарем у храмі Добряги Сусуна. На тобі світло-кремова сукня, вишита перлами, схожими на зуби боса Месропа. Ліф зашнуровано хрест-навхрест рубіновими «косами» із вплетеною ниткою, аспідно-чорною. Шнурівка нагадує очі Гіббуса, твого улюбленого віслюка, у хвилини небезпеки. Пишна подовжена спідниця переходить в збірчастий шлейф. Шлейф не нагадує нічого.

Його тримають шість карликів-пажів з восковими, ляльковими личками.

На твоїй голові вінець.

Важкий.

Ти — наречена. Поруч стоїть наречений, Конрад фон Шмуц, обер-квізитор першого рангу. Рясніють стрічки, банти, мережива, золоте шиття та коштовне каміння, що робить барона схожим на причепурену жінку. Записний чепурун, манірний франт, а зовсім не залізний слуга порядку, яким ти зустріла його в «Притулку героїв».

Від нареченого пахне шавлією, клементином і лавандою на тлі зеленого лимона.

Витончена, безневинна шпажка висить на поясній портупеї.

— Хай буде союз ваш миротворящим і всеосяжним, як благословенний союз Вічного Мандрівця і Нижньої Мами, бурхливого неба і тихого болота, витоку й завершення… — бубонить старенький жрець-вінчальник.

— Хай…де-е!.. — хором озиваються запрошені гості, юрмлячись у темних нефах храму. Хор звучить двозначно.

Ліплені півні на стінах роззявляють дзьоби й відстовбурчують гребені.

Рідко розставлені свічки мерехтять у шандалах. Відкидають дивні, безглузді тіні. Через вінець твоя голова має їх дві. Через шлейф і карликів-пажів у твоєї тіні виросло довге, сегментоване черевце сколопендри й чотирнадцять ніг. Через шпагу у тіні барона з’явився чималенький, прямий як ціпок, хвіст. Конрад ворушиться і крутить хвостом, зачіпаючи середній сегмент твого черевця. Ще в баронської тіні почали проростати додаткові руки — листочки з розпуклих бруньок. Це, напевно, банти і буфи. А портупея та широкий пояс дарують «темному квізу» потрійний живіт.

Тіні гостей у нефах вражають уяву.

Щоб описати їх, треба бути трубадуром чи божевільним.

— …у війні та мирі, злочині та карі, названі та безіменні…

— Як тебе звати? — раптом запитує наречений.

— Забув моє ім’я? — смієшся ти у відповідь і раптом розумієш, що ім’я нареченого вивітрилося з пам’яті. Так століття вивітрюють камінь скелі, вкриваючи могутню твердиню виразками й віспинами. Карл, Кристофер, Коннор, Конан, Кеннет… Барон? Баронет? Граф, маркіз, есквайр?.. Квіз? Біг?! Чи взагалі гвардійський офіцер?

На хорах злітають голоси півчих, безстатевих хлопчиків, схожих на геніїв повітря. Замість весільного гімну вони співають арію Терціні з трагедії «Зоря»:

— Я жив у тіні імен. У тіні великих

Імен, немов шляхетних прапорів…

Їх блиск в очах грозою майорів…

Вінчання триває.

Тобі це навіть подобається.

Храм стає чорно-білим.

— У передчуванні зрушення племен,

Розломів тверді та кончини миру…

Прокинувшись, ти довго лежиш і дивишся у стелю. Знайома спальня. Після смерті тітоньки Есфірі з’ясувалося, що свій будиночок вона заповіла далекій родичці Генрієтті Кукіль. «Ляльковий будиночок», як сумно пожартував бойовий маг Просперо, розписуючись під заповітом у присутності нотаріуса.

Сон був віщий.

Але зараз тобі не хочеться розгадувати його зміст.

І заміж теж не хочеться.

Хоча барон — завидний кавалер.

* * *

Вранці вихідного дня столиця нагадувала пустелю. Населення відсипалося після трудових буднів. Залишалося лише заздрити сонному, вкритому теплими ковдрами населенню.

Заздрість була млявою і нудною, як вуж у затінку паркану.

Копитця віслюка лунко цокали по бруківці вулиці XCVII-го Возз’єднання. Звук горохом відскакував від сіро-жовтої цегли фасадів і йшов гуляти рикошетом — подвійним, потрійним, від стіни до стіни, від краю до краю. Імпровізований бомбулюм бадьорив, проганяючи залишки сну.

Анрі навіть почала наспівувати щось енергійне, у дусі військових маршів.

Віслюк вольностей хазяйки не схвалив. Моргнув розумним оком, затанцював на місці, прядучи довжелезними вухами. Йому хотілося назад у стійло, до оберемка запашного сіна. До думки віслюка, подарованого вігілі Просперо Кольрауном на знак вдячності за чуйність, варто було прислухатися. Особливо коли очі тварини наливалися бурштиновою жовтизною, як зараз. Втім, якби погляд Гіббуса спалахнув криваво-червоним, вігіла не забарилася б дослухатись до застереження. А бурштин можна й проігнорувати.

— Ворушися, Гібе.

Зіниці віслюка звузилися, зробились вертикальними. Дві мурахи чи, точніше сказати, двійко Мурашиних Лордів, що навіки втонули в підступній смолі.

— Ворушися, кажу. Заметуть нам слід, віддам тебе Месропу. Нехай з’їсть на вечерю.

Віслюк у відповідь важко, зовсім по-людськи, зітхнув і трішечки прискорив крок.

— Ах ти, вовча сить… А ще мірабіл!

Будь-кому, хто знається на Високій Науці, — або хоча б тямить у віслюках і конях — слово «мірабіл» говорило багато про що. Плоди мезальянсів між жеребцями-тулпарами зі степових табунів Юк-Таджала, у чиїх жилах текла частка крові диких гіпогрифів, і білими ослицями Баал-Хема, мірабіли цінувалися за розум і відданість хазяям. Тривалість їхнього життя часто перевищувала час, відпущений людям. Підкований «щасливими» підковами на заговорених цвяшках зі срібла, непоказний з вигляду віслюк заввиграшки обганяв чистокровного рисака. Були в мірабілів також інші унікальні якості, але про рідкісні достоїнства вголос не розповідали, побоюючись наврочити.

Зате часто говорили про ціну, ойкаючи та охкаючи. Звести непокірливого тулпара з баал-хемською ослицею завбільшки з тяглову кобилу, — півбіди. А спробуй вигодуй новонародженого мірабіла, неодмінно розоривши при цьому три ячмінні поля; підріж, щоб правильно стояли, вуха; старанно, більше ласкою і вмовляннями, аніж ворожінням, прихили тварину до хазяїна, інакше перша поїздка може стати останньою; замов спеціальне сідло, бо горб мірабілів на початку кожного місяця стає болючим… Точніше, двоє спеціальних сідел — вігіла воліла їздити по-чоловічому, але в певні дні без дамського сідла ніяк.

Заздрісники стверджували, що така підла худобина, як цей чудовий віслюк, на вагу золота, а золоту можна знайти краще застосування. Словом, Просперо зробив Анрі воістину королівський подарунок: дорогий і з натяком.

Звернувши в провулок Усікновіння Глави, вігіла спішилася неподалік від входу до «Обителі героїв».

— Чекай тут, Гібе. Я ненадовго.

Прив’язувати віслюка не було потреби. Злодіям, які б з дурної голови спробували вкрасти Гіббуса, Анрі заздалегідь співчувала.

Обійшовши чорно-білий готель по колу, вона знайшла місце, де обсервер зафіксував віз. Тут росли два молоді клени, схожі на отроків, що втекли з дому. Землю навколо встелило святково забарвлене листя. «Якщо листя з верби і клена опадає нечисто, чекай суворої зими», — мимоволі відзначила Анрі. Проганяючи геть сторонні думки, на мить завмерла, зосереджуючись. Дістала з сумочки блакитну крейду, хвацько крутнулась на підборах, окреслюючи коло пошуку. Коло спалахнуло, майже відразу згасло, залишивши кільце диму, і почало повільно розширюватися. Не минуло й хвилини, як у південно-західному секторі виник рваний отвір.

Є слід!

Відверто кажучи, Анрі сумнівалася, що їй удасться виявити вектор некро-еманації. Чужа Галузь — темний ліс. А ба! Якщо вчула вона, професіоналові тут пройти — раз дунути, два плюнути. Увійшовши в кураж, вігіла згадала гнітючу розмову з Месропом — і, подумки пославши боса з його порадами до Нижньої Мами, спробувала взяти слід самотужки.

Та де там!

Месропу — так само подумки — було запропоновано повернутися назад.

З вибаченнями.

Слід виявився виразним лише «на першу понюшку». Вектор поплив, закручуючись спіраллю; у ніс шибонуло гострою гниллю. Анрі хитнуло; дуже паморочилася голова. На третьому кроці вона мало не впала. Демонові в задницю такі експерименти! Присипали чимось? Тьху, гидота…

Добре запам’ятавши місце, де слід брав початок, вігіла пішла геть. Думки її при цьому рухалися значно швидше за ноги. Немов колоду ворожбитських карт, Анрі вправно тасувала в пам’яті обличчя численних друзів, знайомих, приятелів і коханців. Жаль, потрібний малефік випадати відмовлявся… Стоп! А це в нас хто?! Не друг, не приятель, не коханець. І знайомим назвати язик не повернеться. Стикалися мимохідь у Трибуналі, де пан малефік проходив у одній заплутаній справі. Потім у ТТ спустили найвищий припис, Месроп дослухався, справу закрили, з малефіка всі обвинувачення зняли… Як його звали? Якось так кумедно…

Мускулюс! Андреа Мускулюс.

Напевно, з притулку. У підкидьків часто бувають безглузді прізвища.

Навряд чи в добродія Мускулюса залишилися теплі почуття до Тихого Трибуналу. А щодо решти — ідеальна кандидатура! Дійсний член лейб-малефіціуму, за чутками — улюбленець малефактора Нексуса, що свідчить про виняткові чесноти або про неймовірне везіння… Віднедавна — магістр, дисертат захистив…

Годиться.

Залишилася дрібниця: схилити до співробітництва людину, яка при самій згадці про «два Т», мабуть, хапається за срібну голку.

— Ясного сонечка, пані! Прийміть мої щирі співчуття! Вихідного дня, з самого ранку — і на службі! Носом, даруйте, землю риєте, бажаєте правди нам, простим людям, накопати…

— Дякую за співчуття. Я вже накопала повну сумку правди. На все добре.

Тільки зануди-стряпчого бракувало для повного щастя!

— Та звісно! Я ось, зволите бачити, теж працюю. Не покладаючи, так би мовити… — причіпливий, як кліщ, стряпчий прилаштувався поруч. — До речі, пам’ятаєте історію про Міхаля Ловчика? Злодія з Бадандена?!

— У котрого тінь з трьома руками і язиком до пупа?

Анрі прокляла свій власний довгий язик, бо стряпчий, не вловивши іронії, зрадів.

— Ох, і пам’ять у вас, пані! Звір-пам’ять! Я так і знав: уже хто-хто, а ви поцінуєте! Самі поміркуйте: не встиг Міхаль з нової руки натішитися, як зморив його сон. Та такий міцний, що прийняли злодія за мерця. Відвезли на цвинтар, почали ховати. А він візьми та опам’ятайся!

Стряпчий кумедно витріщив очі, зробився схожий на сову, розбуджену серед білого дня. Вони звернули за ріг, і Фернан Терц заторохтів швидко, побоюючись не встигнути доказати:

— Гробарі врозсип, дружки-злодії з переляку за кілки похапалися, за лопати. Думали — піднятий! Насилу бідолаха переконав, що живий. Срібло цілував, часнику три головки без хліба з’їв. На осику виліз і повіситися обіцяв, на доказ. Дружки й відтанули. Правда, впізнавати Міхаля перестали. То ім’я забудуть, то дивляться лоб у лоб: хто такий? Одного разу прирізати хотіли: донощик, мовляв, Плішивого з Пиріжком лікторам здав! А він ні сном ні духом: що за Плішивий, що за Пиріжок, хто їх здав?! Довелося з Бадандена п’ятами накивати. Кажуть, у столицю подався…

Упіввуха слухаючи базіку, Анрі за звичкою відзначала різні з першого погляду, малозначимі деталі. Тінь липової гілки навскіс розсікла ґанок готелю. Сонячний зайчик з вікна будинку навпроти чиркнув по строкатому одудові, що сидів на паркані. Облізла кицька дивилася на одуда уважним, голодним поглядом. За рогом рипнули, важко захлопнулись, невидимі звідси двері.

У поєднанні з розповіддю стряпчого все це свідчило про одне.

— …і якщо власті злодія найближчим часом не впіймають — бути великому лиху! Аж до замаху на його величність і потрясіння основ…

— Не бути.

Вігіла різко зупинилася й подивилася на стряпчого так, що Терц відсахнувся, творячи знак від пристріту. Але пристріт був тут ні до чого. Просто прикмети склалися в чітку картину. Хто б міг подумати?

— Не зрозумів, пані. То бути чи не бути?

— Ніякого потрясіння основ. Його величність може спати спокійно. Якщо цей ваш… як його… Ловчий Моше? Не важливо! Якщо він у Реттії, його впродовж місяця заарештує варта. А якщо він з’явиться сьогодні чи завтра поблизу цього готелю, то не встигне тричі проспівати півень, як ваш Міхель Ловчик опиниться в буцергарні. Це я вам кажу як експерт з мантики. Порадійте за державу. До побачення.

Милуватися приголомшеною фізіономією стряпчого Анрі роздумала, рушивши прямо до Гіббуса, якого й так примусила чекати. Віслюк нервувався: пирхав, довбав бруківку копитом. Двері готелю були відчинені навстіж, і очі віслюка невідривно свердлили щось всередині.

Нумо, хто ховається в «Обителі героїв»?

У холі біля конторки розписувалася в книзі гостя. Яскрава брюнетка в модній сукні кольору «гіацин-віолетт», з мантильєю анхуеського покрою. Біля ніг брюнетки громадився багаж: пара скромних клунків і коробка для капелюшків. Поруч із багажем сидів, охороняючи, мордатий пес.

Анрі кліпнула, але дама з собачкою нікуди не зникли.

Особливо — собачка.

Здоровенний пес породи са-пей.

SPATIUM VI

СТРАЖ ГРОБНИЦЬ

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

«Голова — груша або диня, важка та кругла в основі.

Вухо — мушля морського молюска а-ах; невелике й щільне. Ніс — метелик син-синдриль, широкий і тупий.

Задні лапи — „опора водяного жеребця“; потужні, товсті й прямі.

Передні лапи — „загроза синього дракона“; розставлені широко, прославляючи груди велетня.

Спина — „панцир креветки“; сильна й гнучка, без провалів за холкою…»

Трактат «Са-пей: страж гробниць», розділ «Чистота крові».

У сувоях «Пригод, оповитих славою» сказано, що першого са-пея вивів Кращий-із-Людей, персонаж вірувань південних і центральних областей Лa-Ланга. Убравши вигодовану вовчим молоком вівчарку в шкуру, зняту з бегемотихи, Кращий-із-Людей чарівним способом обдурив Діда Рік, містичного гіпопотама, підсунувши йому собаку замість Великої Верти, коханої дружини Діда. Народженого в такий спосіб пса-велетня герой звів з наполовину живою, наполовину кам’яною статуєю Суки Талели, що охороняла вхід у пекло, аби злі духи та неприкаяні душі не могли вирватися назовні.

Отримав у результаті двох цуценят, Лю та Мейнян, що билися пліч-о-пліч з хазяїном проти якшів-людожерів у горах Ой-Вей і захищали тил Кращого-із-Людей у баталіях з Мертвими Носіями Рису.

Численний приплід Лю та Мейнян поклав початок породі са-пей.

Від вівчарки ці собаки успадкували відданість і відвагу, від Діда Рік — силу та спокій, а від Суки Талели — погляд, що проникає крізь завіси, і дар убивати невразливих. Шкіра у складках залишилася їм на пам’ять про обман, за допомогою якого вони з’явилися на світ.

Втім, це справи давні та спірні. Досі невідомо, яка половина статуї Суки Талели була жива, а яка — висічена різьбярем із пористого мармуру, через що здатність Талели до дітородіння піддається сумніву мудрецями Вербної Академії.

Не піддається сумніву інше: якщо під час похорону родичі або односельці померлого підозрювали, що труп, накопичивши в землі життєву енергію, одного разу може самовільно встати для подвигів — у могилу клали статуетку са-пея, щоб охороняв. Пізніше звичай поширився повсюдно. Фігурки собак із глини, порцеляни чи срібла почали класти в склепи та усипальниці, щоб прахом не зумів скористатися підступний некромант чи заклинач.

А живого са-пея могли дозволити собі рідкісні щасливчики.

«Язик — небо літньої ночі з плямами туману.

Анус — погляд аскета у небо.

Хвіст — пряник, поданий голодному милосердним.

П’ясток — голівка часнику; товстий, твердий, пальці відходять у боки, як дольки.

Піднебіння — черепиця, велика й кругла.

Морда — старий-пустельник, весь у зморшках…»

Трактат «Са-пей: страж гробниць», розділ «Чистота крові».

У Реттії про са-пеїв знали мало.

Чутки, плітки, казки. Привезені зі сходу трактати: пишномовні, поетичні та малозрозумілі для цивілізованого читача. Робочі записи собаководів Пергамбада, що межує з Ла-Лангом, — написані таємною мовою, де кожна метафора — перевертень. Епос, що описує пригоди Кращого-із-Людей, його загибель із наступним розчленуванням і страшною помстою Лю та Мейнян, коли віддані собаки дісталися до погубителів любимого пана. Особливо вражав фрагмент, де зубаті брат із сестрою, розірвавши ворогів на клапті, вирушили по їхні підлі душі в царство мертвих — щоб вічно ганяти мерзотників драговиною пекла.

Словом, безпросвітний туман, у якому шукач правди міг блукати все життя і навіть отримувати від цих мандрів задоволення.

Першого в Реттії пса на кличку Лю, запеклого звіра темно-рудої масті, завела собі Нана Серкис, бабуся Месропа Серкиса, тоді ще чоловіка молодого, вільного некролога за наймом, а не голови Тихого Трибуналу. Здаючи пса для в’язки, бо незабаром у королівстві з’явилася дюжина сук, дешевших, а тому доступних покупцям, Товстуха Нана серйозно поправила фінансове становище родини. Їй пропонували ціле багатство за щоденник, де було описано багаторічні спостереження за псом, але Нана відмовилася. Магістр планшетування, досвідчена заклинателька духів, вона добре розуміла небезпеку широкого розповсюдження са-пеїв.

І обстоювала заборону вільного продажу цих собак кому завгодно.

«Зараз, — писала Нана в „Реттійському Віснику“, що розповсюджується винятково в середовищі магів найвищої кваліфікації, — коли порода рідкісна в наших краях, коли дурні полюють із са-пеями на кабанів і мангуст, боягузи саджають псів на ланцюг для охорони житла, а окремі мерзотники використовують дивовижних собак для незаконних боїв і збагачення, ми повинні сказати рішуче „ні“ можливості допуску випадкових людей до таємних знань про породу».

Під випадковими людьми Товстуха Нана розуміла більшу частину Людства, включаючи багатьох своїх колег.

«Шия — холка буйвола; вітається малий підгрудок.

Пазурі — „залізні кліщі“, чорнувато-блакитнуваті.

Забарвлення — „стара іржа“ або „окалина“; шерсть тьмяна, блиск відсутній.

Очі — „сумний мигдаль“; можливе завертання повік при спробах побачити невидиме. Тому на двадцять перший день від народження повіки цуценяті необхідно підшити кістяною голкою й шовковою ниткою…»

Трактат «Са-пей: страж гробниць», розділ «Чистота крові».

CAPUT VII

«ВОРОЖИЛИ ВОРОЖБИТИ: „БУДЕШ, ХЛОПЧЕ, КРІПКО БИТИЙ!“ — СТО БІСІВ У ТВОЇ РЕБРА, ДОЛЕ МОЯ, НАЧЕ ЗЕБРА!..»

— Яке щастя, пані! Ви теж до нас? Прошу, прошу! Найкращий номер, щоправда, зайняв пан барон… Але для вас знайдуться чудові апартаменти! Залишитеся задоволені!

Амадей Вольфганг Трепчик-молодший сяяв новеньким бінаром.

— Фон Шмуц оселився в «Обителі героїв»?

Дама біля конторки озирнулася. Вродливе, але суворе, малорухоме обличчя. Через притирання? Часте вживання білил іноді дає схожий ефект. Виглядає дама чудово, але жінка жінку не обдурить. Відсутністю «гусячих лапок», королівською поставою, осиною талією — ні, не обдурить. Брюнетка старша за нас буде…

Знову зарипіло гусяче перо.

— Цілком вірно, пані! Ще вчора заїхав. Камердинер цілу купу речей привіз, ви б бачили! У нас тут, до вашого відома, зібралися виключно приємні та гідні люди! Вищий світ, клянуся! Їхня світлість із їхнім сіятельством, потім…

Трепчик ледь затнувся, чого Анрі не могла не помітити.

— …ось, містрис Форзац ще…

Серед квесторів значився некромант Кристофер Форзац. Хто вона йому? Старша сестра? Навряд чи. Мати? Тітка? Знову ж, містрис. Чарівниця? Проте густина мани не відчувається зовсім. Так, мабуть, досвідчений парфумер з розпачем дивиться на закупорену склянку з притертою пробкою: парфуми? Вода? Олія?!

— Містрис Форзац? Щиро рада знайомству. Генрієтта Кукіль, до ваших послуг.

— Навзаєм.

Говіркою даму міг назвати тільки кам’яний ідол. З губ злетіло одне-єдине слово, і рот знову перетворився на тонку лінію. Продовжувати бесіду містрис Форзац не збиралася.

Ну й не треба. Візьмемо приклад з базіки-стряпчого.

— О! Капелюшок від метра Емульє? — печатку майстра на коробці Анрі видивилася заздалегідь. — У вас чудовий смак, вітаю! «А-ля фонтанж»? Бічні лопаті з шовку? Овал Небес, як я вам заздрю…

Дама скупо посміхнулась у відповідь.

— І пес, я дивлюся, з рідкісних. Чистокровний са-пей?

Живого са-пея бачив мало хто. Зате порцелянових — скільки завгодно. У тітоньки Есфірі на полиці стояли сім са-пейчиків із порцеляни. На удачу, нечисть від дому відганяти.

— Так.

І тут у розмову вклинився Амадей Вольфганг Трепчик-молодший, щоб йому гикалося до кінця днів!

— Містрис Форзац, я звелю хлопчикові віднести речі у ваші покої. За чим-небудь варто доглянути особливо? Є тендітні, крихкі предмети?

— Є!

Брюнетка блиснула очима, і хазяїн мимоволі позадкував.

— Розумію! Я звелю хлопчикові бути дуже обережним. Дуже! Щоб, борони, Вічний Мандрівцю…

— Коли ваша ласка, пане, — наслідуючи сухий тон дами, перебила Трепчика вігіла. — Інакше потім не розплатитеся. І будьте люб’язні, згиньте на деякий час.

Вона підморгнула новій знайомій: знай, мов, нас, тендітних і вразливих жінок!

Форзац у відповідь дивилася на Анрі з очевидним зацікавленням. Навіть обличчя трохи ожило. Тепер головне, щоб рибка не зірвалася з гачка. Підведемо сачок…

— Як кличуть вашого красеня?

— Лю.

Почувши своє ім’я, пес підвів голову й запитально втупився в хазяйку. Не дочекавшись наказу чи ласки, байдужно чхнув і відвернувся.

— Навчений? «Гладіатор» чи «пастир»?

Граєш із вогнем, дорогенька. Борони небо, ця пронозлива містрис пуститься в міркування про методи навчання са-пеїв, прийнявши тебе за знавця. А ти лише краєм вуха чула назви методик. Досвідчений псар розкусить обман за хвилину…

— Універсал. Школа «Піщаних Акул». У вас, перепрошую, теж са-пей?

— На жаль, ні. Хотіла б, але… У мене лошак-мірабіл, а вони із са-пеями — як сфінкс із віверною.

Дама співчутливо кивнула: знаю, мовляв.

— То це ваш мірабіл біля входу?

— Так, це мій Гіббус.

— Вони з Лю мало не зчепилися…

— Обійшлося?

Анрі впіймала себе на тому, що поступово переходить на стиль співрозмовниці: скупий, уривчастий. Ні, так не годиться! Інакше врешті-решт вичерпаємо всі теми, не діставшись до головного.

— Обійшлося.

— Хвала Вічному Мандрівцеві! Скажіть, а Лю навчений брати некро-слід?

— Навчений.

Брюнетка знову перетворилася на крижинку. Тривала пауза перед відповіддю натякала на невдоволення порушеною темою. Відчуття, що перед Анрі стоїть вже не закупорена склянка з парфумами, а наглухо запечатана, закрита на сто замків темниця з в’язнем, посилилося. І в очицях «красеня Лю» майнуло жагуче бажання відкусити настирливій вігілі ногу.

Але відступати було пізно.

— Мені дуже ніяково… Ми щойно познайомилися! На жаль, мені просто більше нема до кого звернутися. Містрис Форзац, повірте, ви — єдина моя надія…

— Я слухаю.

Немов зрозумівши, що дала слабину, дама з собачкою поквапилась уточнити:

— Я дуже зайнята. Якщо це займе багато часу…

— Ні! Я впевнена, ми впораємося швидко! Треба, щоб ваш Лю взяв слід залишкового післяжиттєвого еманату…

Пальці дами заходилися смикати край мантильї. На воскове обличчя набігла тінь. Містрис Форзац вочевидь не подобалася історія, в яку її намагалися втягти. Але тінь зненацька виявилася подвійною, на підкладці з м’якого, теплого співчуття. Анрі згадалася маячня стряпчого про тіньові викривлення — і віщий, нерозгаданий досі сон. Іноді, виявляється, і тіні в підмогу. Може, уві сні саме це малося на увазі?

Навряд чи.

Хоча весілля — до несподіваної допомоги, якої не чекаєш…

— Хтось із ваших родичів не впокоївся? А ви не хочете звертатися до властей? Щоб уникнути розголосу?

Відповісти «так»? Послатися на дядька-упиря, що відвідує родину вечорами? Увійдіть у моє становище, нам би тільки відшукати дядечків сховок, а кілок я сама забезпечу, не турбуйтеся…

Ні, не годиться.

Отже, виймаємо з рукава козирного туза.

— Гірше. Біля цього готелю сталося вбивство, обтяжене застосуванням магії. Ви з Лю надасте неоціненну допомогу слідству..

Вігіла повернулася до співрозмовниці у профіль, зробивши клеймо «двох Т», що прикрашало ліву щоку, видимим для сторонніх.

Результат перевершив усі сподівання.

Тінь перетворилася на будівельний розчин, віск — на гранітні плити, а обличчя дами — на нездоланну цитадель.

— Ні.

Відповідь пролунала, як ляпас.

— Почекайте…

— Лю, за мною.

Містрис Форзац різко обернулася й рушила до дверей, що вели на Чорну половину готелю. Пес потрюхав слідом, висолопивши язика.

Ось тобі, подруго, і гарні прикмети! Ось тобі й туз козирів. Ось тобі й рідкісний са-пей, який, кажуть, бере некро-слід краще за будь-якого малефіка. Доведеться тепер шукати нещасного шкідника Андреа Мускулюса. Шукати, вмовляти, переконувати, і цілком можливо, — з тим самим результатом.

Вдалині зловтішно реготав невидимка-Месроп.

— То ви будете заселятися? — поцікавився хазяїн, що, виявляється, уже повернувся.

* * *

— Не штовхайтеся!

— Ви тут не стояли!

— Куди з биком? Куди?

— Дядьку, ми вскладчину! На все село гамузом…

— Добродійко з чорною вівцею! Оглухли?

— Га? Де?!

— Ваша черга!

— На курячих потрухах, воно якраз… На судженого-рядженого…

— Краще на ягнячій печінці!

— На агнці, дурбасе, наречену розкачують… А нареченого — на курці…

Біля центрального входу до Великого Гаруспіціуму вирувала черга. Очікуючи виклику, люди з насолодою з’ясовували стосунки, ділилися рецептами ворожби, стримували настирливих пройдисвітів, які намірялися проскочити «на ривок», і обговорювали відсоток справджуваності. Кожен мав при собі жертовну тварину, приведену з дому або куплену на Туковому ринку — гаруспіки працювали тільки зі свіжим м’ясом, категорично відмовляючись від замороженого або струганини. Бекали вівці, мекали кози, репетували півні, ґелґотали гуси, істерично кудкудакали кури; напівзадавлений баран видавав якісь уже зовсім непристойні звуки. Компанія сільських роззяв насилу втримувала на розтяжках здоровенного бугая з кільцем у носі. Бугай був проти, вимагав свободи й норовив підчепити рогом понуру кобилу. Кобила, схожа на коня Бідного Вершника, пам’ятника героєві батьківщини кондотьєру Огільї, стоїчно терпіла.

— Ви з віслюком? Будете за мною!

Розумник-Гіббус обурено пирхнув і ніби ненароком віддавив копитом ногу крайньому в черзі ідіотові. Ідіот, чоловік з характерним розрізом очей, що виказував чусонське походження, був із собакою — сумним вгодованим басет-хаундом. Басет, що тупцювався по власних вухах, нагадав Анрі про відмову вредної містрис Форзац. Дорогою вігіла розмірковувала, чи не можна використати са-пея Лю в обхід хазяйки і, скріпивши серце, вирішила, що, на жаль, не можна. Найдосвідченіший чаклун-бестіатор, імперсонуючи хазяїна собаки, не здатен повністю ввести в оману вірного слугу. А про са-пея годі й говорити — такий, як Лю, кажуть, серцем бачить.

Об’їхавши круглий будинок Гаруспіціуму по ходу сонця, Анрі знайшла маленькі, непомітні дверцята. Збоку, на ланцюгу з великими ланками, висів дверний молоток. Розмахнувшись, вігіла вдарила ним у ліву стулку, оббиту рунованою бронзою.

— Стороннім вхід заборонено! — заперечив молоток, роззявляючи зубасту пащеку.

— Це я, Мантикора! Хто сьогодні чергує?

Молоток знуджено зітхнув:

— У вихідні спати треба до полудня. А не по ворожбитах швендяти… Я чергую, я, Рябий Джош. Заходь, подруго…

— Гібе, чекай тут. Ось газон, можеш попастися.

Звісно, по той бік дверей, у коридорі, ніякого Рябого Джоша не виявилося — колишній однокурсник Анрі, примат-гаруспік Джошуальд Реміз дрімав у комірчині, частково контролюючи амбіт-узами двері, молоток і простір перед входом. Хоча навіщо це робилося, незрозуміло — звичайний клієнт, вирішивши прослизнути до ворожбитів без черги, взагалі не зумів би знайти «дверцят для своїх». А маги в чергах не стояли: кожен щиро вважав, що він з долею «на ти», або мав приятеля, обізнаного в мантиці.

Вузький коридор вів до обробної зали. Тут гаруспіки приймали з бойні туші жертв, разом із записами, що фіксували мету ворожіння, і вирізували частини, що відповідали замовленню. Стіни, як пам’ятка для початківців, були прикрашені мозаїкою зі схемами обробки. Анрі згадалася практика на другому курсі, коли суворий жрець-наставник Лацій Умбрус, богатир з вічно закасаними до ліктів рукавами, примушував «жовторотих» зубрити напам’ять:

«Ягня — купер, сідловина, спинка, каре, грудинка, лопатка, філе… серце, нирки, легені, зобна залоза… Теля — малий горіх, великий горіх, голінка, фрикандо… Ні, „шматок пастиря“ — це яловичина!.. Неуки, вас самих давно пора оббілувати…»

І наставник Лацій брався втовкмачувати науку в студіозусів, мірно змахуючи ручиськами, схожими на бичачі окости.

Стародавня ворожба на потрухах давним-давно розширилася в теорії й практиці, перейшовши до використання всієї туші, включаючи вуха та хвіст. М’ясний, кров’яний запах обробної зали був для Анрі запахом юності. Іноді життя виробляє дивовижні колінця. Для когось смак яблука — гіркота першого кохання, а для когось парний огузок — веселі роки навчання…

— На шахрайство ворожимо?

Зовсім молоденький ворожбит утер передпліччям спітніле чоло. Тесак у лапках отрока виглядав чужорідно. Мабуть, хіромант або бронтолог. На залікову практику прислали, перед дипломом. Якщо помилиться, куратор простежить, щоб клієнт не постраждав.

— Ага… дрібне шахрайство із приховуванням…

— Сало з ошийка не зрізуй. Сало для шахраїв на рік уперед картину дає. Ти ошийок великими шматками, і в маринад. Видуши лимон, з корицею і білим перцем. Якщо куратор запитає про корицю, скажи: факультативно читав Тага Геніуса, «Discipline acetarium». Розділ третій, примітки…

Коли вігіла зникла за щільними шторами, що відокремлювали камори жреців від обробної, отрок довго дивився їй услід.

Давнього друга, у минулому — коханця, Анрі знайшла в третій із кухонь. Хаґен Румольт, якого за кощаву статуру прозвали Шворнем, чаклував над пловом з курдючної оболонки барана. Рідкісний, напівзабутий рецепт. Смак плову давав ворожбитові змогу просмакувати доленосний букет по трьох ввідних відтінках, але недосвідчений гаруспік ризикував заворотом кишок.

— Серйозний клієнт, Хаґене?

— Це ти, Мантикоро? Почекай, я зараз…

Худющий Шворінь не обернувся, захоплений приготуванням зирвака: суміші м’ясного, жертовного компонента з цибулею і морквою, обсмаженими в розпеченій олії. Курдючну оболонку ледь пров’ялили, що вимагало від ворожбита особливої майстерності. Заправивши киплячий зирвак барбарисом, зирою і стручками червоного перцю, гаруспік зітхнув з полегшенням.

Тепер можна було годину відпочивати.

— Синдик Гільдії Золотарів спадкоємця женить. Щодо нареченої сумнівається. Просив, щоб з пікантними подробицями…

Щодо пікантних подробиць Анрі вже зрозуміла з кількості барбарису. Ще вона зрозуміла, що синдик-золотар не довіряє чоловічій силі синочка, про що Шворінь волів змовчати.

Таємниця ворожби над усе.

— Хаґу, в мене до тебе прохання, — вігіла розуміла, що один з найкращих гаруспіків Реттії дуже зайнятий. Великий Гаруспіціум працював без вихідних, але якщо сам Хаґен ворожить над курдючним пловом для багатенького золотаря, значить, у золотаря є сильні покровителі. — Треба поворожити на ідентифікат. Яскраво виражена фактура власника, некроманта Кристофера Форзаца, але я допускаю й нашарування…

Вона дістала з сумочки перепелине яйце, загорнуте в хустку з найтоншого батисту. Чаровий відбиток мана-фактури записів, знятих з обсервера, був заздалегідь вбудований у жовток яйця. Яєчна шкаралупа в перепілок, як відомо, в півтора раза тонша, ніж у інших птахів, і підвищена крихкість давала змогу чаровому відбитку «дихати» від доби до двох, без ускладнень.

— Мені зайти надвечір — доповісти? У Трибунал? Чи до тебе додому?

Шворінь двозначно кахикнув, беручи яйце та уважно розглядаючи його на просвіт.

— Я сама зайду, завтра, — розсміялася у відповідь Анрі. — Тут і доповіси, на обробному столику. Залишки після ворожби можеш переслати спадкоємцеві твого завбачливого синдика…

Обоє знали, що, крім описаних властивостей, перепелині яйця рекомендовані молодятам напередодні шлюбної ночі.

* * *

Вийшовши з таємних дверцят Гаруспіціуму та розкланявшись із дверним молотком, вігіла побачила видовище, що вразило її до глибини душі. Якийсь старий — величезний, кощавий, сивий як лунь — гладив Гіббуса по голові і навіть чухав за довгим вухом. Замість того, щоб відповісти нахабі як належить, віслюк блаженно форкав, намагаючись піймати губами вухо старця.

Дресирована гарпія, навчена співати дітям колискової, справила б на Анрі менше враження.

— Світлої мани! — звернувши увагу на жрецьку накидку, привіталася вона суворим тоном. Суворість здебільшого адресувалася зрадникові-Гіббусу. Мало я тебе гладила-чесала, ренегате?!

— Навзаєм, пані Кукіль.

Старий обернувся до Анрі й заходився зосереджено підкочувати рукави сорочки, і без того засукані по лікоть. Під поглядом його бляклих, льодистих очей вігіла відчула себе юною дівчинкою і добрячою твариною, набагато гіршою за розімлілого віслюка. Сто разів збиралася забігти в Універмаг, зустрітися з викладачами, і на десятиріччя випуску обіцяла прийти, клялася, запевняла, а потім не прийшла — справи, клопоти, чергування в Трибуналі, думала взяти підміну, але закрутилася…

— Я рада вас бачити, наставнику Лацій. Слово честі, рада. Знаєте, я…

— Знаю, дитя моє, — лагідно відповів старий жрець. — Я всіх вас знаю. І ніколи не ображаюся. Ми — мантики, для нас майбутнє — мовчазний приятель, потайливий, але рідний… Чи ж можна ображатися на витівки, про які знаєш заздалегідь?

А пам’ять відгукнулася давньою луною:

«„Шматок пастиря“ — це яловичина!.. Неуки, вас самих давно пора оббілувати…»

— Ви привели сюди залікову групу?

— Я тут працюю. Четвертий рік. В Універмазі залишив кілька годин і екстернатуру. Колегіум Волхвування довірив мені представляти Раду Колегіуму у Великому Гаруспіціумі…

Перш ніж вігіла кинулася вітати наставника з підвищенням, Лацій Умбрус спокійно додав:

— Мій нинішній профіль — глобальна семантика.

Замість поздоровлень Анрі дивом вдалося стримати співчутливу репліку.

Овал Небес! — навіть зуміла не змінитися в обличчі.

Семантика як розділ Високої Науки займалася призначенням тонких зв’язків між знаком — словом, пасом або руною — і явищем дійсності, яке цей знак символізувало, концентруючи в собі. Зв’язків була сила-силенна, кожен мав персональне призначення, що розпадалися на сотні в’юнких значень-фрагментаріїв, на тисячі крихітних значків-«семочок»… Від ядра найпростішого закляття назовні тяглися сотні ниток, глузливо вібруючи непрямими асоціаціями. Досвідчений семант нагадував мудрого сороконога з казки «Пень дядечка Гримуальда» — досконало вивчивши анатомію кінцівок, написавши томи дисертатів про механізм ходьби з вискоком та бігу підтюпцем, цей мудрець усе життя пролежав на порохнявому пні, задерши чотири десятки власних кволих ніжок до неба.

«Емотивна коннотація любовних замовлянь».

«Денотативний макрокомпонент руни Цибуля».

«Сигнифікат базових прокльонів».

Зубодробильні лекції з теормагу Анрі згадувала зі здриганням.

Уже перейшовши в Тихий Трибунал, після вдало розкритої «Справи про тенора-зломщика Джельсоміно» вона зрозуміла: практикуючі маги ставляться до семантики, як голосисті співаки — до сольфеджіо. На словах (особливо — на іспитах і заліках!) визнаючи виняткову важливість теорії, насправді вони віддавали перевагу конкретним діям. Маги міняли світ; семанти пояснювали, як і чому це відбувається. Їхня здатність до аналізу у зворотній пропорції залежала від рівня особистої мани: що менше її накопичувалось у семанта, то вірніше він уловлював призначення тонких зв’язків.

Слабкість слугувала за інструмент.

Ювеліри часто короткозорі.

Глобальна семантика, що займається загальними призначеннями зв’язків світобудови, була синекурою для відставних професорів, чий вік уже не дозволяв прямо працювати зі струнами долі. Час немилосердний. Шамкаючи та бризкаючи слиною, пристарілі глоба-семанти, у минулому — світочі Високої Науки, роками сперечалися про вплив фонетичної оболонки слова «черепаха» на деформацію панцира Великої Черепахи, яка за мільярд років неодмінно призведе до світотрясіння.

Такі диспути слугували невичерпним джерелом для анекдотів.

— Усе гаразд?

Навіщо ти це запитала, подруго? Сліпому видно: Лацій Умбрус дуже здав. Кучері зріділи, відкрили суху шкіру черепа, на руках виступили плями, схожі на величезне ластовиння; у роті бракує зубів. Колишній богатир поступився місцем старезному патріархові, здатному лише гладити норовливого лошака-мірабіла й пробачати забудькуватим ученицям.

— Ні. Імена відкидають тіні, тіні дістають імена. Зовсім не гаразд, дитя моє…

Він потягся і торкнувся пальцем куточка ока вігіли. Облизав палець, пробуючи на смак крихітну сльозинку. Старого хитнуло, ніби відчутний тільки для Лація вітер промчав столицею. Спершись на холку Гіббуса, жрець нагадав скульптурну композицію «Хальґер Волхв прощається з конем». На щастя, віслюк стояв твердо, наче справді був відлитий із бронзи.

— Бережи себе, — тихо сказав наставник.

Анрі так і не зрозуміла: було це побажання чи передбачення?

* * *

Відпустивши поводи, вона дозволила віслюкові самому обирати дорогу. Думки текли спокійно, тихою літньою рікою, байдужою до того, що діється на берегових кручах. Течія збивалася на перекатах — взяти слід! Знайти підходящого малефіка… — і знову виходила на стрижень, гойдаючи човни із усіляким повсякденним дріб’язком. Цокання копит заспокоювало, вводячи в частковий транс. Одна з таємних властивостей мірабілів: периферійний резонанс з аурою хазяїна на рівні слабоефірних взаємодій. Якщо хазяйка на додачу ще й мантиса…

Давай, Гіббусе.

Тюпай риссю, хороший.

Замітальники прибирали листя з бруківки. Згрібали у дворах у величезні купи, чиркали кресалом, підносили тліючий ґніт до колишньої чуприни клена чи акації. Спершись на мітли, стояли, дивлячись на багаття, дихали гострим, ядушним ароматом, перекидалися скупими репліками без особливого змісту.

Сонце, жовте, палаюче, старший брат тисяч загиблих листочків, співчутливо моргало з небес. Замітальниця-ніч щовечора згрібала сонце з неба у двір. Відпочиваючи, сонце міркувало, як гарно було б взяти й одного чудового ранку з’явитися на світ — зеленим. Не у вічній пожежі осені, а яскраво-зеленим, як клейкий листок. Правда, весь світ тоді доведеться вигадати наново, щоб не дуже дивувався примхам світила…

Пряв вухами задоволений віслюк, насолоджуючись останніми теплими деньками. Незабаром він звернув з маленької, затишної площі Трьох В’язнів на Пишномовну. Мить легкого запаморочення, а також дзенькіт монетки, впущеної замурзаним сажотрусом, підказали вігілі: вони на вірному шляху. Підганяти мірабіла не слід ні в якому разі. Проскочить потрібне перехрестя — і всю працю грифонові під хвіст.

На роздоріжжі — тут Пишномовна, як жало змії, роздвоювалася на Пепінів бульвар і вулицю Дігтярів — віслюк зупинився в нерішучості. Затанцював на місці, схожий на легендарного дракона Беррида Лускокрила, який не зумів вибрати між двома принцесами і помер двічі: від голоду та туги за сімейним життям.

Годинник на ратуші вдалині пробив полудень.

Роздоріжжя було знайоме. Он і вивіска, написана старомодною «жаб’ячою в’яззю»: «Інкунабула». Якщо спуститися в напівпідвал крутими гвинтовими сходами, опинишся в букіністичній крамниці майстра Ан’ярхотепа. Всупереч поширеним уявленням про букіністів, потайливих горбанів, майстер Ан’ярхотеп молодий, привабливий, «не любить» випити і вміє цілуватися по-малабрійськи. Втім, у бібліографічних раритетах майстер Ан’ярхотеп тямить не гірше, ніж Просперо Кольраун — в каскадних піроглобулах.

Анрі спішилася.

Тепер можна думати про головне, не ризикуючи порушити резонанс.

Найпростіше вивідати адресу Андреа Мускулюса в архівах Тихого Трибуналу. Але сьогодні вихідний! Відповідно до едикту «Про боротьбу із надмірною службовою запопадливістю», у вихідні та свята вільний вхід у будинок «двох Т» дозволявся лише босові. Сфінкси-вартові на підкуп відповідали зубовним скреготінням, зациклюючись на риторичній загадці: «Стій, хто йде?!» Можна викрутитися гадюкою на пательні й отримати разовий допуск. Подати чолобитну, дочекатися рішення, і за тиждень-два…

Неподалік від крамниці букініста купка роззяв аплодувала артистам: сухорлявому жонглерові в літах і молоденькій танцівниці. У прозорому повітрі маяв різнобарвний калейдоскоп: булави, кільця, кулі. Обклеєні бісером і мішурою, вони спалахували на сонці. Вігіла віддала належне майстерності жонглера. Хоч підозрюй наявність схованого чаклуна-левітатора. Однак ані найменшого викиду мани не відчувалося. Просто талант.

Дурна ти жінка, Мантикоро.

Талант не буває «просто».

Танець дівчини на бруківці. Танець різних предметів у повітрі. Танець артефактів, наповнених маною по вінця, у руках сотень майстрів Високої Науки. Рівновага — це банально. Чорне й біле — для наївних квесторів, що чіпляються за слизькі, як жива риба, ідеали. Скоріше перегони — вперед виривається то один, то другий рисак, визнаного фаворита змінює «темна конячка», їх обходить зовнішньою доріжкою міцний середняк, спіймавши кураж… Немає фінішу. Немає судді з прапорцем. Вічні перегони — справжня, найсправжнісінька висока рівновага. Так мантик жонглює ймовірностями, так маг метаморфує потік мани.

Булави й кільця тримає в повітрі не літній жонглер.

Їх тримає захоплений погляд глядачів.

Віра в неможливість падіння.

Вирізана з колоди груба болванка жалюгідна й безглузда. Для мистецтва вона примітивна, для Високої Науки — непотрібна. Навіть для перших віруючих, що припадали до стоп ідола, це швидше символ надії. Надії на покровительство і здійснення бажань. Але минають роки, десятиліття, століття… Кваліфікований маг чудово знає, що таке — намолений ідол. Сплячий до часу вулкан, готовий будь-якої хвилини пролитися розпеченою лавою. І реальність навколо колишньої болванки набуває ряду додаткових властивостей, що викликають здригання в будь-якого мантика.

Член Королівського Реального Товариства Генрієтта Кукіль частенько замислювалася про Пуп Землі, Омфалос, смішну реліквію Чорно-Білого Майорату. Замислювалась — і їй ставало зовсім не смішно. Ворожити на Пуп вона боялася. Чи не тому Всевидющий Приказ зволікав з оповіщенням Тихого Трибуналу? — боялися, що віги зведуть слідство на слизьке…

— …крисюк місцевий підкочувався. Десятину вимагав.

— Коли?

— Та щойно.

— Ну?

— Його пан один віднадив. Здоровий такий. Я-а-ак припечатав з правої!

— А крисюк?

— Хвоста між ноги, і дьору…

— Так йому і треба! З цією мерзотою інакше не можна!

— Он, он, дивися!..

— Хто? Крисюк?!

— Та ні! Той добродій, здоровий…

«Здоровий добродій» зволили виходити гвинтовими сходами із крамниці майстра Ан’ярхотепа. На світ з’явився спершу капелюх, потім голова, широченні плечі під курткою… Віслюк голосно заіржав, вимагаючи частування й похвали. Гіббус знав, що чесно заробив і те, й інше.

— Ясного дня, пане малефіку. Вибачте, ми не були представлені одне одному. Генрієтта Кукіль, вігіла Тихого Трибуналу.

— Радий знайомству.

Нічого схожого на радість на грубуватому обличчі Андреа Мускулюса не позначилося. Скоріше, навпаки. А в голосі пролунало відверте глузування. Правий був Месроп. Нас тут не люблять.

Цей бичок — не містрис Форзац. Будемо брати бичка за роги.

— Я прошу вас посприяти слідству.

— Я давно не під слідством, пані. Чистий, аки агнець.

Мускулюс зловтішно посміхнувся краєчком рота.

— Мені це відомо, пане. Якщо бажаєте, можу ще раз вибачитися від імені Трибуналу.

Малефік важко переступив з ноги на ногу. Зображаючи задуму, здійняв очі догори; потер ретельно виголене підборіддя. Зняв капелюха, струсив неіснуючу порошину, знову надяг.

— Загалом, я не проти, пані.

«Хвала Вічному Мандрівцеві!»

— Рекомендую подати запит від імені Тихого Трибуналу відповідальному секретареві лейб-малефіціуму. Розглянувши ваш запит у триденний термін, секретар передасть його моєму прямому начальникові, лейб-малефактору Серафимові Нексусу. Коли пан лейб-малефактор знайде час ознайомитися із цим папером, він прийме рішення, оформить відповідним наказом і звелить мені виконувати. Після чого я, безсумнівно, надам вам будь-яку посильну допомогу.

Можна уявити, як «здорового добродія» марудили в ТТ під час слідства. А тепер з’явилася чудова нагода відігратися. Ось вам, маєте.

— Перепрошую за настирливість, але мова йде про залишкові некро-еманації. Ви чудово знаєте, які вони нестабільні…

— Дуже шкода, пані. На жаль, сьогодні, як ви могли помітити, вихідний, який я вирішив присвятити пошукам надзвичайно рідкісного манускрипту.

— Якого саме?

— «Основи станомантики» Криббеля Етерна.

— Наскільки я розумію, станомантика — не ваш профіль.

— Помиляєтеся! Визначення подальшої долі людини по тому, як вона стоїть, ходить, переступає з ноги на ногу, — дійсно не мій профіль. А що скажете про прямі та зворотні зв’язки? Тісне взуття, дрібні травми гомілкостопу, пальців ніг, мозолі від жорстких черевиків? Дрібниці?! Аж ніяк! Якщо простежити зв’язок, ми дійдемо до витонченого варіанту опосередкованого пристріту через станомантику! А пристріт…

— …ваша рідна стихія, — закінчила за малефіка Анрі. — Тонко, нічого не скажеш. Ваш розум гострий і міркування оригінальні. Не сприймайте як спробу грубих лестощів.

— А тому з жалем змушений відкланятися, — розвів руками Мускулюс.

Відповідь його, як не дивно, мала в собі щирі нотки.

— Воля ваша, пане. Однак, боюся, ви даремно витратите вихідний день.

— Чому ви так думаєте? У Реттії достатньо букіністичних крамниць…

— …де торгують мотлохом і белетристикою. Якщо «Основ станомантики» не виявилося в «Інкунабулі», ви не знайдете їх ніде в місті. Я знаю, що кажу. За своїм примірником я ходила понад рік.

— У вас є Криббель Етерн?

Дуже кортіло покомизитись у відповідь. Але Анрі роздумала ризикувати.

— Звісно. Мій профіль до вступу на службу — загальна мантика.

— Яке видання?

— Академічне. З ілюстраціями Дюр’є.

— Ви дражните мене, пані? Чи…

— Чи. Я пропоную угоду. Ви отримуєте від мене «Основи станомантики» на необхідний час. Якщо захочете, замовите копію переписувачеві. На додачу я готова частково, у міру моєї зайнятості, консультувати вас. Натомість…

— …я беру для вас некро-слід.

— Так.

Анрі очікувала паузи. Цей упертюх зі статурою коваля й підходящим прізвищем — «Нихонова школа»! — не міг отак відразу визнати себе переможеним тендітною жінкою. Він вдаватиме, що вагається, зважує «за» і «проти», врешті-решт не поступившись дамі, а прийнявши власне рішення…

Вона чекала паузи й помилилася.

— Гаразд. Я згоден. Зараз мені потрібно додому, але через дві години я підійду до вказаного вами місця. І пам’ятайте: з урахуванням майбутніх консультацій!

Малефік підморгнув з натяком.

У відповідь Анрі мало не зробила знак від пристріту.

Саме в цей момент жонглер відклав убік кільця й булави, взяв маленьку кіфару, настроєну на два тони вище звичайного, і заграв знайомий вступ. Мотив підхопила дівчина — слабким, але приємним сопрано. Арія Терціні з трагедії «Зоря». Та сама арія, що її муркотала Анрі, висаджуючи «Розу кроків»; арія, яку співав хор хлопчиків у сні — віщому, але не розгаданому.

Такі збіги жодна мантиса не сприйняла б як пустопорожню випадковість.

SPATIUM VII

АРІЯ ТЕРЦІНІ З ТРАГЕДІЇ «ЗОРЯ» ТОМАСА БІННОРІ, БАРДА-ВИГНАНЦЯ

Я жив в тіні імен. В тіні великих

Імен, немов шляхетних прапорів,

Їх смак душа приймала, наче ліки,

Їх блиск в очах грозою майорів,

І супились зі стін суворі лики,

За хист мене збавляючи дарів.

Я вивчив імена тіней пізніше.

Ось тінь змії. Тінь ворога. Ось тінь

Кота, що переслідує тінь миші,

Ось тінь-тополя з тінню від листків.

А це пройшов тінь-день. В вечірній тиші

Чекає він тінь-ніч на самоті.

В передчуванні зрушення племен,

Розломів тверді та кончини миру,

Не те співаю, що бажає ліра,

А імена тіней та тінь імен.

CAPUT VIII

«ЙШЛИ МОРАНСЬКІ ХОРТИ, БРАЛИ СЛІД НА СТЕРНІ — ХОЧ КРУТЬ-ВЕРТЬ, ХОЧ ВЕРТЬ-КРУТЬ, БУДЕ ЛИХО МЕНІ…»

Дві найближчі години вона провела з користю.

Заморила черв’ячка в «Гусаку і яблуці»: тут подавали чудове фондю по-віланськи, з кукурудзяним борошном і трьома краплями вишневої горілки. Спершу Анрі думала відмовитись від страви, бо казанок для фондю зсередини натирали часником, а їй ще працювати з людьми. Але передумала: зрештою, з малефіком їй не цілуватися, а некротичні еманації відслідковувати, а якщо й цілуватися, то значно пізніше, і взагалі — потерпить.

Келих полегшеного кларету послабив душевні терзання.

— Пудинг? — запропонував власник тратторії, чорнявий хитрун Етьєн Кормило.

Ніхто не вірив, що прізвище в Етьєна справжнє. Вігіла теж не вірила, поки одного разу не зробила довідки за службовими каналами. Виявилося, чиста правда: чорнявий походив із давнього роду Рапунцельських керманичів, від самого Люберета Тяжке Кормило, який провів фрегат «Паладин» крізь рифи й мілини Буйнакця. З’ясувалося також, що старійшини роду піддали Етьєна остракізму за зраду традицій.

Така зрада була Анрі до вподоби: керманичі її цікавили мало, а кормильці — ще й як.

— Ти вб’єш мене, Етьєне. «Дід Кальвадо»?

— Подвійний!

— З темним сиропом?

— І горіховою стружкою.

— Гад ти такий. Мерзенний спокусник. Згубник талій. Давай, неси свій пудинг…

— Як подати? На лакованій тарелі? У срібному судку? Палаючий синім полум’ям?

— Притьмом!!!

Віслюк невдоволено крекнув, коли хазяйка після трапези видерлася йому на спину. Довелося натякнути за допомогою п’ят, що праця облагороджує, а час не терпить.

Гіббус зрозумів і заворушив копитами.

Незабаром він мирно об’їдав будяк на узбіччі Фалбальского тракту, біля приватного лабілекторію «Міманс». Тут Анрі затрималася, розшукуючи верховного лабілектора, тобто читця по губах, Ераста Драммона. Колись давно опинившись у «Мімансі» вперше, вігіла була вражена кількістю диваків — корчачи моторошні пики, вони скидалися на людей, одержимих легіонами бісів. Одні розтягали роти до вух, інші стискали їх у «курячу гузку», треті хвилями ганяли по чолу зморшки, четверті качали жовна не тільки на вилицях, а й у найнепідходящіших місцях… Обличчя лабілекторов нагадували посмертні маски вішальників, якими прикрашав стіни майстерні біснуватий живописець Адольф Пельцлер, працюючи над «Оргією безумців».

А какофонія звуків, що їх вони з себе видобували, від скреготу іржавих завісів до мишачого писку? Випадкову людину це могло перелякати на смерть.

Пізніше з’ясувалося, що досвідчений лабілектор не просто стежить за чужою артикуляцією, переводячи побачене в слова. Майстер буквально влазив у шкуру об’єкта, копіюючи міміку, звички, манеру говорити, нарешті, звучання голосу в найдрібніших деталях. Ераст частенько смішив Анрі, гуляючи з нею в юрбі та миттєво підхоплюючи на льоту будь-яку інтонацію, вимову чи акцент. Його мали за свого горяни-малабри з їхнім гортанним клекотом, запальні анхуесці, що акцентують на «о», гаркаві фламбарди, жуаєзи, що говорять у ніс…

Його мали за свого всі.

«Піймавши чушку» — один із найпристойніших виразів на жаргоні губних читців, — чудовий Ераст продовжував диктувати чужі слова, навіть якщо об’єкт повертався до нього спиною. Ні крапельки не маг-телепатор, Ераст угадував думки об’єкта — не текстову конспектуру, а стан, настрій, тональність душі, палітру почуттів. Ось і зараз, отримавши від Анрі заповітний клубочок з копією записів обсервера, він сів, схрестив ноги і заходився змотувати клубок на заговорену шпульку. Риси Драммона, від природи невиразні, спотворилися цілою серією первинних начерків. Так перебирає струни віртуоз-лютняр: перевіряючи настройку, від ряду дисонансних акордів переходячи до пронизливо-журливої теми — і раптом вибухаючи бравурним маршем.

— Германе, час! Я готовий! — скрикнув лабілектор дзвінким тенором і сам собі відповів густим, ледь хрипким баритоном. — Ти завжди готовий, Джеймсе. Не поспішай, настане і твій час…

У присутності Драммона вігіла розуміла, що відчуває звичайна людина, спостерігаючи за пасами мага. Лабілектори були двічі незамінні, коли було потрібно читати по губах одержимців. Одержимий духом часто втрачав голос: губи ворушаться, а слів немає — шипіння та кашель. Губи й ті «жили» невлад, із запізненням. Тут і наставала зоряна година лабілекторів. Іноді Анрі підозрювала в Драммоні прихованого семанта. Вивчаючи об’єкт, він рухався не силовим методом, ззовні всередину, здираючи з істини шар за шаром, а відразу проникав — виникав? Опинявся?! Падав?! — У серцевину, в таємне ядро. Користуючись аналогією, чарівник-практик витрачав сили, щоб пірнути на дно, взяти перлину й виринути на поверхню; слабенький семант опинявся на дні відразу, без зусиль, з перлами в руках. Але з випливанням виникали труднощі: семант смикав за ниточки, що ведуть назовні, ретельно з’ясовував призначення кожної, її придатність для випливання в тих чи інших поєднаннях, час минав, запас повітря вичерпувався, підступала ядуха… Дізнавшись тисячу нюансів, — якщо завгодно, зібравши мішок перлин! — ти міг втонути з усім накопиченим багатством.

На щастя, лабілектор зазвичай випливав.

— Дзиннь!

Смикаючи ротом, Ераст задзвенів, вибухнув брязкотом сталі — й замовк.

— Я спробую, — кинув він у відповідь на німе запитання вігіли. — Зараз можу сказати одне: вони чогось чекають. І ще: вони — брехуни. Зайди завтра вранці, добре?

Анрі кивнула.

Квапити Ераста — все одно що веліти сонцю зупинитися. Навіть якщо вдасться, нічого путнього не вийде.

Вона ризикувала, залишаючи лабілекторові клубок під особисту відповідальність. За витік інформації можна й клеймо зі щоки втратити. Але серед людей, кому вігіла довіряла без застережень, першим значився верховний лабілектор «Мімансу» Ераст Драммон, метр експромтарної імперсонації.

Замолоду — вуличний мім.

Пам’ятаєте знаменитий номер: «Блазень був злодій…» з величезним годинником, голубами, викраденням хвилин-монеток і сумним паяцом у трико?

Це він.

* * *

Малефік виявився пунктуальним.

Анрі здаля помітила атлетичну постать Мускулюса, що підпирала каштан біля входу в готель. Прагне пошвидше запопасти рідкісну книгу? Чи його цікавлять не тільки «Основи станомантики», а й консультації напористої мантиси? Хотілося б вірити. У всякому разі, він переодягся, не сказати б причепурився. До чепуруна-барона здорованеві-шкідникові — двадцять тисяч ліг під водою пішки, та ба! Куртку змінив на довгополий каптан, обшитий по швах тасьмою, ножиська впхав у черевики з високими клюшами, а за стрічку капелюха застромив пухнасту айстру. Такому й Уроки не потрібні: красою вразить і голіруч зачавить.

Кумедний?

Анітрохи.

На мить усе навколо застигло, ставши полотном майстерного художника. Охра, кармін, лимонна жовтизна спалахами розривали залишки темної зелені; скупчення гостроверхих дахів з лускою черепиці випиналося, немов спини драконів; і посеред барвистого світу, раптом — вікно в іншу, чорно-білу реальність. Готель «Обитель героїв». Каштани марно намагалися прикрити, заступити собою наготу будинку, перекреслити квапливими мазками падаючого листя. А під деревами, на межі світів, на рубежі голих до непристойності ідеалів, що зійшлися з яскравущою віхолою в безнадійному двобої, застиг самотній страж.

Чекає.

Чого? Кого?!

Подих вітру несе здалеку гіркоту тризни, аромат палаючого листя. Завмирає, гасне в кришталі мотив нетутешнього світлого смутку, пливе над містом тінь, чиє ім’я згубилося в віках…

Мара майнула і зникла.

Малефік поворухнувся, відліплюючись від дерева; рушив назустріч.

— Нічого не знаю і знати не хочу, — заявив він, наче продовжуючи перервану розмову. — Еманації досі не розвіялися. Паскудна справа. І не треба мені розказувати: звідки сморід, що тут сталося… Я — обиватель, у мене від ваших трибунальних секретів печія. Ідемо по сліду, і більше я в ці ігри не граю.

— Гаразд.

Першими, кого вони виявили за готелем, були горда містрис Форзац і її чудовий са-пей. Захоплені зненацька на місці самовільної допомоги слідству.

Пес нюхав, дама заохочувала.

— Ха! Нас намагаються випередити! Що скаже Тихий Трибунал у вашій чарівній особі, пані?

— Для початку відрекомендує вас дамі. Містрис Форзац, чи не бажаєте познайомитися з гідним кавалером? До дам прихильний, миролюбний, мухи не скривдить… Здається, не одружений. До ваших послуг — дійсний член лейб-малефіціуму, магістр Андреа Мускулюс!

Голос вігіли перетворився на гнучке, бритвенно-гостре лезо:

— А тепер дозвольте поцікавитися: що ви тут робите? Вигулюєте собачку? Милуєтеся пам'ятками? Думаєте про високе?

Брюнетка гордовито підвела голову:

— Це моя справа, пані.

Пес утробно загарчав, присів і почав уважно вивчати гостей. Прикидав, де ліпше буде вхопити, щоб гарантовано відірвати що-небудь істотне.

Хвала небесам, мірабіл лишився біля входу в готель!

— Помиляєтеся, містрис Форзац. Це моя справа. У цей момент я перебуваю при виконанні службових обов’язків на місці злочину. Будьте такі ласкаві, відповідайте.

— Припустимо, я відмовлюся відповідати.

— Тоді чи не буде ваша ласка проїхати зі мною до Трибуналу? З такої нагоди ми перетворимо вихідний день на будній.

— А що, як я передумала? Вирішила піти слідству назустріч?

— Назустріч? За моєї відсутності?

Аж на язиці свербіло відповісти: «Слідство вашої допомоги більше не потребує!» Але Анрі стрималася. Невідомо, як поводитиметься. Малефік малефіком, а са-пей — він і в Дангопеї са-пей.

— Атож. За відсутності.

— Чудово. Виходить, ми з’явилися вчасно. Приступимо?

Містрис Форзац кивнула з такою кислою нехіттю, що вігілі мало щелепи не зсудомило.

— Прошу вас, майстре Андреа. Приєднуйтеся.

— Собачу роботу підсунули, — буркнув ввічливий малефік, глузливо кланяючись псові. — Привіт, колего!

Лю діловито обнюхав «колегу» і залишився вдоволений результатом. Хазяйка ж присіла над собакою, спритно перебираючи пальцями, зібрала численні складки шкіри Лю й натягнула, даруйте, з задниці на голову таким собі твердим каптуром. Пес стоїчно терпів.

— Слід, Лю! — звеліла містрис Форзац.

«Слід, Андреа!» — подумки звеліла вігіла.

Спершу повільно, та дедалі швидше са-пей закружляв на місці, розгортаючи кола спіраллю та припадаючи носом до землі. Малефік завмер у центрі цієї спіралі, немов очікуючи, що Анрі йому теж шкіру зі спини на голову натягне. Не дочекавшись, щільно заплющив очі; немов сліпий, обмацав повітря — так торкаються чужого обличчя, знайомлячись.

— Паскудна справа… — повторив шкідник, чорний як хмара.

Він присів навпочіпки, провів долонею по каменю бруківки.

Роздуваючи ніздрі, шумно втяг повітря. Надовго зайшовся хрипким кашлем, відвернувшись від дам.

— Туристанська суміш. Мандрагора з «горючими слізками» і сушена жовч лисиці. Спеціально від нашого брата присипали. Хоча… у мене від мандрагори «каскад» стоїть. Треба пробувати. А собака повинен упоратися. На са-пея вони не розраховували…

У відповідь Лю ображено чхнув і потрюхикав до виходу з тупика. Двічі пес озирнувся, перевіряючи, чи йде за ним хазяйка. Очі Лю затягла склиста пелена, схожа на зміїні повіки, зрощені і прозорі. Сонце в пелені не відбивалося.

З таким ефектом вігіла стикалася вперше.

Гукнути Гіббуса? Ні, не варто. Зчепляться мірабіл із са-пеєм, розтягай їх потім! А справі вже точно кінець: вдруге умовити стервозу-Форзац навряд чи вдасться. Нічого, в разі необхідності є спосіб викликати Гіббуса хоч із чертогів Нижньої Мами. А зараз і пішки прогуляєшся, красуне.

Першим по сліду, ясна річ, ішов Лю; двожильна брюнетка не відставала від пса, демонстративно ігноруючи супутників. Похмурий малефік біг похитуючись, як п’яний матрос; він часто нагинався, ведучи широкими долонями по землі, і бурмотів під ніс:

— Пливе, зараза… Брешеш, не втечеш!..

Вони вибралися в провулок Усікновіння Глави, безлюдний і тихий. Лише з погребка з символічною назвою «Кавалер-без-Перуки» долинав різноголосий спів. Складалося враження, що в «Кавалері…» гуляють усі жителі провулка поголовно. Далі слід звернув на Броварську, де з нагоди вихідних і гарної погоди всюди було розбито пивні намети. Добродушні бюргери здували піну з величезних кухлів і з цікавістю спостерігали за дивною процесією. Від коментарів, щоправда, утримувалися: і малефік, і пес не налаштовували на пустопорожні жарти.

Анрі щиро сподівалася, що й вона — теж.

У якійсь баладі чула, що в магічок проблеми з дітонародженням, що всі вони холодні, як крижинки, а жіночих нездужань у них не буває взагалі. Бігай-стрибай, в’яжи-ворожи тридцять днів на місяць. Попадися гад-трубадур під руку — розтоптала б і прах по вітрі розвіяла…

Вулиця вивела квартет слідопитів на південно-західну околицю, повернула раз, другий, і вперлася у ворота цвинтаря Вторинної Інкарнатури. Не найпрестижніший цвинтар у столиці; навіть баби, що торгують похоронними асфоделями, тут сиділи худі та злі. Проте, охоронні чари на воротах і чавунній огорожі відповідали «Настанові про посмертну турботу», стаття XIV, розділ «Нагляд за місцями поховання». Для живих громадян дорогу відкрито в будь-який бік, але якби завелися в склепі жвавий упир, меморіальний хробак, клопотун чи дух-інгабітант — назовні їм ходу немає.

— У якій, панове-добродії, потребі? Хто покійний, хто супроводжує?!

Хирлявий мужичок випнув груди колесом, щоб усі бачили бляху-пентакль із синього срібла — знак цвинтарних наглядачів. Для більшої ваги сторож насупив кущисті брови й настовбурчив бороду віником. Іншим разом можна було б посміятися. Але зараз Анрі квапилася.

— Тихий Трибунал! — гаркнула вона, роблячи видимим клеймо на щоці.

— І лейб-малефіціум, — солідно прогув Мускулюс, відмахуючись по-казенному. На долоні малефіка зеленим вогнем спалахнула емблема служби: змія п'ятьма кільцями оповила кинджал.

Сторож поквапився виструнчитися.

— У нас усе чин по чину! Жмурики… Тобто, покійницька братія на місці, згідно з описом. Можете переконатися.

— Переконаємося, — лиховісно пообіцяла вігіла.

І вказала супутникам у глибину цвинтаря, куди рвався збуджений Лю:

— Ви йдіть, я наздожену. Пане наглядачу, хто чергував позаминулої ночі?

— Я, ваша честь!

Якого дідька сторожеві трапив на язик суддівський титул, Анрі не зрозуміла.

— Нічого підозрілого не помітили? Воза, візка? Людей незнайомих?

— Підозр не було, ваша честь! Ховати небіжчиків — ховали. Двічі.

— Вночі?!

— А що, вночі не мруть? — у свою чергу здивувався сторож. — І мруть, і ховають. Ми цілодобово працюємо, до останнього клієнта. Якщо не вірите, спитайте в окружній покійницькій.

Він їв Анрі поглядом і смикав себе за бороду. Начебто роздумував: чи не відірвати її, кудлату, к дідьковій матері?

— Двічі? О котрій годині?

Тон Анрі збавила. Чоловік при виконанні, чого на нього репетувати? Вігіла чула не гірше за собаку: здобич поруч. Серйозна, соковита здобич, а не якийсь здохлий фактик чи сухий доказ. Залишилося наздогнати, вчепитися й сьорбнути живої крові.

— Перші ще до півночі з’явилися. Дванадцятої ще не пробило. А другі — після півночі. Розбудили мене, окаянні! Я сплю чуйно, комар носа не підточить, а тут насилу піднявся… Ноги ватяні, у животі лоскіт…

Сторож відчув, що ступає на слизький шлях, і заквапився з уточненнями:

— Не пив, ваша честь! Ні краплі! Це на світанку вже, з утоми…

— Гаразд, не пили. Вірю. Самі похорони бачили?

— Ну… Краєм, значить, ока… куточком, значить…

— В огорожі ховали? За огорожею?

— Ну…

Опустивши очі долу, сторож колупав носком чобота напівзасохлу траву.

— Ясно. Не бачили. Бентежитися нема чого, ви не зобов’язані наглядати особисто за всіма рядовими похоронами…

— Не зобов’язаний! — радісно стрепенувся мужичок, усвідомивши, що гроза минає стороною. — Ми тут це… Щоб не лазив, хто не треба! І щоб неподобств не коїлося. А за похоронами нехай крикливиці стежать, це їхній хліб…

Перервавши допит, Анрі глянула в той бік, куди пішли її супутники.

Осінній цвинтар — видовище особливе. Царський пурпур і витончена позолота листя, королівські поминки за літом на тлі врочистої суворості вічнозелених туй — вірних цвинтарних плакальниць. Сірий граніт надгробків, бронза меморіальних написів, димчастий мармур обелісків, чорний базальт монументів, скромний туф поминальних плит. Строгість алей і буяння барв, спалах сухотної пристрасті й розлитий у повітрі сум. Цвинтарям найбільше пасує осінь. Не весняний розмай, що здається соромітним у місцях упокоєння, не пекуча знемога літа, навіть не зимовий саван — осінь, поріг забуття.

— Повернімося до наших похоронів. Отже, перший, що був до опівночі. На чому приїхали, скільки людей, як виглядали?

— Фургон приїхав. Великий. Закритий.

— Катафалк?

— Нє-е… Кажу ж — фургон. Схожий на овочевий. Візник такий… довготелесий. У береті. З бумбомом.

— Із чим?!

— З бумбомом.

— З помпоном?

— Ага, моряцький бумбом. Шерстю назовні. У фургоні з небіжчиком хтось сидів. Чхав багато. Може, й не один. Смачно так чхали, аж у мене в носі засвербіло…

— Другий похорон? Після півночі?

— Не пам’ятаю, ваша честь! Кволий я був, спросоння…

— Бляху втратити не хочеш, кволий?

— О! Згадав! Теж фургон приїжджав!

— Овочевий?!

— Ну! Наче один каретник робив! Ох, а я ж відразу і не втямив… Морок, не інакше морок і мара…

Ліву щоку вігіли, у центрі службового клейма, кольнула голка-невидимка. Хотілося сподіватися, пошукова струна Мускулюса не обтяжена якоюсь професійною гидотою шкідників: що малефікам — здорово, те іншим — колька в боці. Акуратно визволивши струну з ефіру, Анрі намотала на вказівний палець і тричі смикнула, даючи зрозуміти: контакт встановлено. Потім вправно скрутила кінчик струни і запхала у вухо.

— Дещо знайшли, — діловито забасив малефік. — Вам треба глянути. По центральній алеї прямо, другий поворот праворуч, три квартали прямо, поворот ліворуч — там склеп з Диким Ангелом, не помилитеся! — і далі вздовж офіцерських усипальниць до задніх воріт. Ми за ворітьми, у зовнішньому боковому вівтарі. Чекаємо.

Можливості відповісти не було: струнний контакт урвався.

— Дякую за цінні відомості. Нікуди не йдіть, ви ще можете знадобитися!

Анрі подумки вилаяла себе за тупість: сторож і так не мав права залишати пост.

На бігу вона міркувала про відставку й тиху старість.

* * *

— Ось, гляньте.

Тут огорожа, перекошена, горбата, обросла неохайними пластівцями в’юнка-душителя, відокремлювала цвинтар від пустиря. Нижче пустир переходив у заливну луку, що спускалася до річки Реттивої, малої пустунки. Убога огорожа символізувала межу дії захисних рун. Саме тому місця на казенних цвинтарях, що охоронялися чарами, коштували дорого. Турбота про покійного — не лише обеліск із датами народження-смерті й букетики на свята! Хочеш, щоб дорогий родич мирно спав під покровом пам’ятника чи мерзлякуватої осички? Щоб не підняв його з дурної примхи гуляка-некрот? Щоб ікла в милого небіжчика не прорізалися на повню, коли молочно-жовте світло впаде на могилку крізь гілки старого в’яза?

Плати, братику.

За руновану огорожу, за вінки з омели й кедрача, за домовину з замком, за гробаря-геоманта, за крикливицю-чистильницю, за ритуальні послуги волхвів, за добрих геніїв цвинтаря…

Плати!

Ах, у гаманці злидні скачуть тропака? Тоді ховай за огорожею. У зовнішньому боковому вівтарі цвинтаря, спеціально відведеному для дурнів, бальзамувальників і бідноти. На свій страх і ризик. Безкоштовно. І ховали, чого там. Зізнатися, ризик був не такий і великий, куди менший, ніж знамениті очиська страху. Некрот без ліцензії — явище рідкісне, а в’язи на цвинтарях намагалися не саджати. Зрозуміло, траплялося всяке, і повню едиктом не скасуєш…

Слід вів за огорожу, у бідний бічний вівтар. На вологому глинистому ґрунті чітко виднілися відбитки коліс і кінських копит. Ланцюжок обривався біля ряду свіжих — чи розкопаних, а потім знову засипаних? — могил. Дубові стовпці в узголів’ях вочевидь не вчорашні. І земля на пухких горбках місцями вкрита дерном.

— Тихий Трибунал дякує вам за неоціненну допомогу, — не треба б так офіційно, але думки зайняті іншим. — Перепрошую, мені необхідно зв’язатися з начальством.

Стоять, не йдуть. Ну й нехай. Переведемо пудреницю в крипто-режим, для дотримання таємниці слідства. Підтверджуючи особу, Анрі пройшлася пухівкою по носі та щоках; по лівій, клеймованій щоці — двічі. Інакше виклик відхилявся без варіантів: для анонімів стояв невблаганний кордон.

Знявши перешкоди, вона зайнялася іміджуванням відбитка, формуючи вектор пошуку. Щоки — товсті, рум’яні, немов за кожним ховалося по величенькому райському яблучку. Очиці потонули в тихому вирі, підморгують хитрими бісенятами… Рідкі брови вицвіли від трудів на благо держави… «Гусячі лапки» у куточках… Ага, ось і тло проявилося.

Месроп знайшовся вдома. Товстун розвалився в кріслі з подушками, блаженно припавши до пузатого, як він сам, келиха. Питво, загалом зелене, віддавало синявою, нагадуючи хвою стривоженої ялинки-бродяги. Від вмісту келиха голова «двох Т» діставав неабияке задоволення, довго качаючи черговий ковток на язиці, тому й до виклику поставився прихильно.

— Є результати, голубонько?

— Є. Поглянь. Вторинна Інкарнатура, частина зовнішня.

Анрі повернула люстерко в бік могил, даючи огляд. Коли вона знову зазирнула в пудреницю, обличчя боса мало такий самий відтінок, як і вміст келиха. Відразу стало зрозуміло, що товстун не спав цілу ніч.

— Вітаю, — насилу вичавив Месроп. — Молодець. Що плануєш далі?

— Потрібен ордер на ексгумацію.

— У вихідний? Це і в будень неабияка тяганина, навіть для нашого відомства. Закони знаєш, не мені тебе вчити.

З тону боса Анрі зрозуміла: є інший вихід.

— Чи й собі старе згадати? — усмішка начальства вийшла гіркою, як цілющий плід дерева хін-ян. — У інтересах слідства? Моя некроліцензія досі дійсна. Знімай крипто-режим, Мантикоро. Знадобиться чистий канал.

Анрі боязко косувала на малефіка й містрис Форзац. Авантюра починалася корисна, але вона не припускала свідків.

— Хто там? — миттєво оцінив ситуацію товстун.

Мовчки, не знімаючи криптування, вігіла знову повернула пудреницю.

— Радий вас бачити, майстре Андреа! — бос недбалим пасом зламав «хвіртку», відкриваючись малефіку.

— Хотів би відповісти вам тим само, — буркнув похмурий Мускулюс, іронічно піднімаючи капелюха. — На жаль, чесність не дозволяє.

— Ну й даремно. Особисто я ставлюся до вас з незмінною повагою. До речі, моя пропозиція співробітництва залишається в силі. Пані вігіло, повторюю: знімайте крипту в повному обсязі.

Даму з собачкою Месроп проігнорував. Анрі здивувало інше: грізний са-пей раптом присів на задні лапи заскавучав, точніше заскиглив, як мале цуценя. Собака смішно завертів закрученим хвостом. З пащі витік струмок липкої слини, просто на черевичок кам’яної містрис Форзац. Дама жодного зауваження собаці не зробила: стояла над найближчою могилою та мовчала з відсутнім виглядом.

Лише пальці немилосердно бгали мереживний край мантильї.

Щойно Анрі виконала вимогу начальства, зняла крипту, пудра в службовому артефакті заворушилася. Здійнялася біло-рожева хмарина, закручуючись мініатюрним смерчем — швидше, швидше… Незабаром над пудреницею зависла, шалено обертаючись, опалесцентна булька, набуваючи рис обличчя Месропа Серкіса. Секунда, друга — й ефекторна проекція чемно кивнула обом свідкам. Нижня частина кулі проросла двома долонями, що під «мильною головою» виглядали зовсім моторошно. Долоні потерлися одна об одну, готуючись творити концепт-паси.

— Розверзання могил — видовище не з приємних, — про всяк випадок попередила вігіла.

Попередження стосувалося не так Мускулюса — малефіку до брудного чаклунства не звикати! — як брюнетки. Ще знепритомніє, рятуй її потім… Однак містрис Форзац не зрушила з місця, свердлячи поглядом проекцію Месропа. Здавалося, немає на світі сили, здатної відтягти брюнетку від могили. Собака і далі поводився дивно. Втім, Анрі не мала жодного уявлення, як повинен поводитися са-пей на цвинтарі під час розверзання.

Можливо, саме так — зі скиглінням та скавулінням?

Страхітливі долоні з видимим зусиллям увійшли в якусь щільну масу, що існувала лише в уяві мага. Утворили чашу, зачерпнули рухом гончара, що бере глину для замісу.

Ривок!

— Д’ахр морт хіан! С’епула раст віа н’яґ!

Земля схлипнула, як незайманка під ґвалтівником.

— Ацуґ! Решт ацуґ!

Паруюча тріщина розсікла могилу вздовж, строго навпіл. Земляний пагорб розкрився надкрилками жука-кадаверума. Пухкий ґрунт хвилями відринув у боки, відкриваючи нутро могили. У ніс вдарив запах льоху, забитого зіпсованим їдлом. Вігіла впоралася з нападом нудоти, змусивши себе не відвертатися. Краєм ока вона встигла помітити, що містрис Форзац, заляпана рідким брудом, теж подалася вперед. Малефік, зовні спокійний, як мармуровий надгробок, залишився нерухомий.

Здибивши загривок, захрипів пес.

Картина, що постала перед очима, могла зробити приємність хіба що естетові-стерв’ятникові. Мешканець могили лежав просто так: без труни, без савана. Землисто-синє, одутле обличчя, жорстка щетина на підборідді. Частина плоті на лівій вилиці була відсутня, оголювала жовтаву кістку. Покручені руки в мозолях. На правій бракувало мізинця й останньої фаланги підмізинного. Одяг забруднений землею: роба й полотняні штани.

З холош по-сирітськи стирчали босі стопи.

— Вік біля сорока, простолюд, — мимоволі відзначила вігіла. — Смерть настала… Десь півроку-рік тому…

— Молодець, — похвалила ефекторна проекція, веселково світячись. — Я б сказав, місяців сім-вісім. Мається на увазі перша, чиста смерть. Недавно нашого дружка піднімали, а потім знову поклали спатоньки.

— Зважаючи на зовнішні ознаки, це ніяк не може бути один із квесторів.

— Браво, Мантикоро! — вперше за весь сеанс зв’язку Месроп посміхнувся по-справжньому. — Ану ж бо, для гарантій…

Вміст двох наступних могил розмаїттям не відзначався. Небіжчики середньої давності, чоловіки міцної статури, підняті й заново покладені. Тіла мають сліди ушкоджень.

— Впевнений, квесторів тут немає! — бадьоро заявив Месроп. Настрій боса різко покращився. — Шановний колего Мускулюс, чи не будете ви такі люб’язні, щоб допомогти мені?

Товстун не збирався зупинятися на досягнутому. Раз могили все одно розкриті, гріх не допитати небіжчиків. Чого добру даремно пропадати?

— Я обіцяв пані Кукіль пройти по сліду. Не більше. Але оскільки основну частину роботи зробив собака… Можете на мене покластися, пане голово.

Схоже, малефіка самого долала цікавість, хоч він і соромився зізнатися в слабкості.

— Прошу вас, станьте ближче. Мені знадобляться еманації живого тіла, а через проекцію вони, на жаль, не передаються. Витрата мани буде мінімальною, по закінченні я повністю компенсую вашу втрату. «Мертвецьке коло» творити вмієте?

— Ображаєте, добродію!

«Мертвецьке коло», що створив Мускулюс, спалахнуло яскраво-жовтим світлом, заухкало по-совиному й полетіло до першої з розкритих могил. Там коло опустилося на груди мерця, й обертаючись із прискоренням, буравом увійшло всередину.

— Д’ахр морт! Екстіа віта н’хотеп ад’дур!

Труп солодко потягся й позіхнув.

— Ого-го!.. Ш-ш-ш-шо? Знов?

Месроп із щирим дружелюбством підморгнув мерцеві:

— Це ненадовго, друже. Розкажи, хто тебе піднімав — і спи спокійно, любий…

— Задовбали ви мене… з вашими…

Лице трупа спотворила судома. З ями війнуло жарким смородом, ударив стовп їдучого диму. Вігіла відсахнулася. Коли вона знову зазирнула в могилу, там жевріли обгорілі кістки.

— Завбачливо, — кивнула ефекторна проекція. — «Язик вішальника», найпростіший з некрощитів. Будь-яке втручання — й починається самокремація. В інших могилах на нас чекає те саме. Дякую за допомогу, колего. До побачення, Маріє. Я б волів зустріти тебе за інших обставин. Але вибирати не доводиться. Сподіваюся, Кристофер живий і незабаром знайдеться.

— Спасибі на доброму слові, Месропе, — відповіла містрис Форзац. — Лю, поруч!

Не прощаючись, дама пішла геть: горда, випростана.

Пес неохоче біг слідом, часто озираючись.

SPATIUM VIII

ДАМА ЗА СІМОМА ПЕЧАТЯМИ

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

Це сталося давно.

Для легенд і переказів чверть століття — зовсім не давно, а просто вчора, або навіть сьогодні. Але для метеликів-ефемерів, які чваняться своїм розумом, відлік часу інакший: на подихи та удари серця.

Тому скажемо «давно» — не помилимося.

Жив-був Климент Болиголов, бойовий маг по найму. Маг він був посередній, з маною хирлявою, зубчастою на гребенях, — але Нихон Сивочол такий один, а чесній шушвалі теж щось їсти треба. Тинявся Климент по землі туди-сюди, ніякими заробітками не гребував. Тут дівицю-упирицю в домовину навіки зажене, на прохання бідолашних сусідів, там зеленого змія-погубителя в сулію зажене та смолою пробку заллє. Відлежиться, рани залікує, гонорар проп’є-програє, бо дуже був охочий до азартних ігор — і знову ходить, замовлення шукає. Іншого разу село від розбою захистить і плату семерицею візьме, а часом разом із розбійниками бойовитих селян стримує, якщо ті беруться за списи. Розбійники в багатих добра накрали, хочуть бідним роздати, а бідняки пручаються, зброю на благодійників гострять.

Крутись, як знаєш, слуго всіх панів!

Якось замовили Климентові сектанти-язичники із Червоних Тіпунів знищити злу відьму. Спасу від вражини не було: корови від її підступів кривавими слізьми доїлися, у дітей бородавки, у наречених дівоча честь сама собою перед весіллям зникає. Ганьба, виходить і збитки. Іди, вельмишановний пане, рятуй народ! А народ потім розрахується.

— Ліцензована? — діловито запитав Климент Болиголов, бо прямий конфлікт із владою до його планів не входив.

— Нє! Де там! — хором відповіли язичники. — Самовільна.

— З освітою? — уточнив Климент.

— Дурепа дурепою! — завили язичники.

І пояснили:

— Але ж і злюща — страх!

— Склад злочину?

— На лице, добродію ти наш! — і лице показали.

— Десять подвійних бінарів! — загадав Климент. — Якщо злюща, менше не візьму…

Зійшлися на шести.

Дім відьми, чи пак її фортеця, виявився старезною халупою. Двері вилетіли, як то кажуть, з півкопняка. В оболонці захисного сяйва Климент Болиголов ступив на ворожу територію, спіткнувся в сінях об розсохле корито, вилаявся й увірвався до світлиці. На далеких пагорбах за вікнами ридали від захвату замовники, смакуючи кінець свого лиха.

— Де відьма? — суворо поцікавився маг у заплаканого дівчиська, що скулилося в кутку. — Де зла?

— Н-не бий, д-дядечку! — відповіло дівчисько, ховаючи обличчя в коліна. — Я більше не б-б-буду!..

Ні, Климент Болиголов не був аж надто доброю людиною. Але й надто лихим не був. Він дивився на дівчисько, мимоволі зчитуючи мана-фактуру, і все розумів без слів. Стара відьма підібрала сирітку. Помітила дар, взялася готувати молоду зміну. А до кінця вивчити не встигла: померла, немічна. Мани в сирітки виявилося досить: не як для відьми — для мага! — вмінь обмаль, а з розумом то й геть біда. Почала пробувати бабину науку, та й допробувалась. Били дівчисько щиро, не жаліючи кулаків. Зовсім убити побоялися: щоб не стала нічною ламією… От і розщедрилися на правильну страту — йди, Клименте, губи, Клименте!

— Підеш із мною? — запитав бойовий маг, дивуючись самому собі. Кірка глибоко всередині відшаровувалася болісно й незвично. — Май на увазі, я волоцюга. Домівки рідної немає і не передбачається…

— Д-дядечку! — з худих колін вистромилося опухле від сліз личко. — Н-ноги митиму… вод-ду… п-питиму!..

Старості Тіпунів маг сказав, що відьму вбив. І в землю закопав. І напис написав, чудовими рунами. Як доказ тицьнув пальцем у відьму, якій подарував плащ — старенький, з дірками, але ще теплий. Закопав-написав, потім викопав і від вас, чесних селян, забираю, щоб уночі спали спокійно. Ти мене зрозумів, старосто? Староста зрозумів. Ти мене добре зрозумів? Староста зрозумів добре, бінари відрахував і пішов із присмирілими язичниками назад у Тіпуни: святкувати перемогу.

Дуже вже цього року самогон міцний удався.

Дівчисько звали Марією. Тягалася вона за Климентом собачкою, прала-штопала, терпіла холод і голод, була невибаглива та ощадлива. Пристрасть до ігор пробачала, лайку зносила мовчки, рани благодійника лікувала зіллям і листком подорожника. А бувало й поб’є — слова впоперек не мовила. Маг і отямитися не встиг, як звик. А на одному привалі, під одним плащем, стареньким, але цілком теплим… Діло молоде, самі розумієте. Для дівчиська, мабуть, надто молоде вийшло, для Болиголова — умовно-молоде, бо воно, знаєте, сивина в бороду. Але злагодилося. Женитися, щоправда, він не хотів, а вона не вимагала.

За півроку взявся Климент учити Марію. Чого? — бойової магії. Більше він нічого до пуття не вмів. Отоді й довідався, що дівчисько — діббук.

Підсадна качка.

Мана-фактура, хоч у три шари її читай, таких відомостей не дає. Життя похідне, пліч-о-пліч, якщо діббук назовні буром не лізе, теж нічого нового не відкриє. Зате при навчанні Високої Науки, і не по-відьомськи, корінцями-амулетами-замовляннями, а за канонами теормага…

Довелося Климентові освіжити напівзабуті відомості про комплексну психотику.

Діббук, інакше психо-близнюк, на жаргоні «ліпило» — блудна душа, що застрягла між ярусами Нижньої Мами і Найвищими Емпіреями. Туди не прийняли, відтіля викинули, а тому бідолаха неприкаяна. У пошуках притулку діббук норовить підселитися в людське тіло, але ховається й назовні лізе рідко, на відміну від активних духів, які крутять одержимими, як хочуть. У випадку Марії діббуком виявилася душа маленької дівчинки — Климент на око давав їй не більше чотирьох-п’яти років, і в цьому віці розум діббука застряг, очевидно, назавжди. Довірлива й тупувата, підсадка поводилася тихо, безневинно, але недоліток є недоліток. Цим і пояснювалося лихо в Тіпунах: коли діббук вибирався назовні, перехоплюючи керування, відьомські дії робилися небезпечними — не в силу злого наміру, а подібно смолоскипу в руках нетями.

На жаль, комплексна психотика стверджувала: контроль двох душ у одному тілі, так само, як свідомий вибір станів і переходу між ними, — неможливий.

За законом Климент Болиголов повинен був відразу припинити навчання Марії. Заявити про випадок у Тихий Трибунал, оскільки діббук зі знанням начал бойової магії, стократ небезпечніший, ніж діббук-відьма. І під особистим конвоєм відправити Марію в Мирний Госпіталь братів-екзорцистів. Але маг не хотів розлучатися з дівчиськом. Більше того, йому спала думка — зухвала, сумнівна, але вона обіцяла значні дивіденди. Днями Климентові відмовили у прийнятті до Ложі Бранних Магів, повернувши назад дві на превелику силу добуті рекомендації та особисте клопотання. Рилом не вийшов, так? Зі своїм драним уставом лізу до високої обителі?! А я вам всім дам утертися… Ще проситимете, у ніжки впадете, а ми подумаємо, повикаблучуємось…

Ні, не був Климент добрим чоловіком, не був і злим, зате азартним і гордим був украй.

І ось що надумав.

Під час двобою бойових магів сильніший здатен приборкати супротивника закляттями ланцюгового порядку, на професійному арго — «кайданами». У структуру «кайданів» вплітається розпізнавальний знак особистості об’єкта. Ланцюговим закляттям треба вказати мету: кого саме сковувати й приборкувати. Болиголов знав це краще за інших. Його самого на дуелях неодноразово сковували, а потім відпускали з ганьбою. Але якщо припустити, що в момент накладення «кайданів» особистість об’єкта невловимо зміниться, якщо діббук відтіснить Марію, вийшовши на перший план…

Почалися експерименти.

На жаль, як уже було сказано, Марія діббука не контролювала. Довелося накладати «кайдани» по десять разів на день, очікуючи, чи з’явиться діббук. Марія навіть звикла перебувати в скованому стані. Від частих ланцюгових заклять обличчя її зробилося малорухомим, нагадуючи маску, а жестикуляція, колись бурхлива, стала вбогою, як пересохле джерело. Климент чекав — ловець терпляче сидів у засідці біля водопою — і дочекався.

Діббук повстав, «кайдани» розсипались на порох.

Можливість звільнитися від магічних пут блискуче підтвердилась.

Залишалося небагато: всупереч аксіомам психотики, навчитися викликати й відсилати діббука за власним бажанням. Не екзорцирувати силоміць, а розробити закон співіснування двох душ в одному тілі, при очевидному приматі душі-домінанта. Теоретично неможливий, але грандіозний прорив у бойовій магії.

Саме в цей час упало на благодатний ґрунт зерно марнославства, що привело Климента в каземати «Чарівності», а потім — до трагічної загибелі. Те ж саме відзначали свідки останніх днів Болиголова, зокрема, Тюрпен Заїка (м. в. к., профіль — фланговий приборкувач). Якщо зібрати сухий залишок з довгих і плутаних свідчень Заїки, вийде наступне. Перед відомим скандалом на боях големонстрів у Рюшичку, містечку на Дудар-Полонині, Климент був збуджений, агресивний, часто згадував уголос вагітність Марії — вона дійсно понесла три тижні тому — й натякав у зв’язку з цим на швидку й різку зміну свого статусу. На прохання заспокоїтися відповідав демонічним реготом, розмахуючи руками. Співрозмовника назвав плішивим цапом, збирався зчинити бійку, але суддя викликав Болиголова на арену, і бійки не сталося.

Боями големонстрів Климент захопився недавно, через колосальні ставки, що обіцяли в разі успіху багатство. Перед боєм маги-суперники створювали малих чудовиськ із зеленувато-сірого мергелю — суміші глини, вапняку й зоряного пилу — і зіцьковували на арені. Глядачі навісніли, ставки росли; судді втримували захисний кокон і стежили за дотриманням правил. Бої в Рюшичку збирали особливо велику кількість люду; сюди наїжджали навіть столичні поціновувачі.

І треба ж такому статися! У півфіналі големонстр Климента, присадкуватий краб із хвостом скорпіона й пащею лева, двічі підряд вийшов за обмежувальну лінію. Чи маг від надмірного збудження втратив контроль над чудовиськом? Чи супротивник змусив краба шукати шляхи відступу поза правилами? — чи не все одно, якщо суддя дискваліфікував Болиголова.

Суддя міг би обмежитися суворим попередженням.

А Климент — поданням скарги в суддівську колегію.

Натомість бойовий маг напав на суддю при всій чесній публіці. Спершу кинув у атаку краба, а слідом ударив навідліг «Скалками неба». Із крабом суддя, волхв-віщун, ще б упорався, але коли повітря навколо тебе перетворюється на скляні бритви… Нещасного арбітра врятувала популярність боїв у Рюшичку — серед приїжджих знавців випадково виявився ще один бойовий маг по найму, такий собі Просперо Кольраун. Прикривши суддю «Щитом Нихона», Просперо під оплески юрби, що отримала замість боїв големонстрів показову сутичку чарівників, скрутив Климента в баранячий ріг, всипав сотню гарячих і передав у руки правосуддя.

Але повернімося на арену, саме між закручуванням у баранячий ріг і сотнею гарячих.

— Климе! Тримайся!

— Стій, дурепо! Стій… — прохрипів Болиголов, знемагаючи під напором Кольрауна.

Від сховищ із мергелем у бій кинулася сімнадцятирічна Марія. На її очах принижували й мучили рятівника, «дядечка», коханого, батька її майбутньої дитини, живе втілення Вічного Мандрівця. Згодом частина глядачів кричатиме ночами, бачачи уві сні кам’яне, нерухоме обличчя Марії, на якому палали величезні багаття-очі. Всю науку, що її перейняла від Климента, дівчина пустила в хід. Для Просперо Кольрауна десяток таких плюгавок — плюнути й розтерти, але там, на арені, майбутній маг трону дістав семикутний опік на лівому плечі.

Так вас боляче кусає дрібний цуцик, якщо ви на мить пожалієте крихітку і, вже замахнувшись, притримаєте буковий ціпок.

На жаль, розвинути успіх Марія не зуміла. Спершу її збив з ніг насланий Кольрауном «вітер змін», а далі владу над тілом, — вчасно чи ні, не нам судити! — захопив діббук. Обличчя дівчини ожило, стаючи обличчям маленької дитини, Марія голосно розплакалася й почала відповзати до сховищ, хлюпаючи розбитим носом.

— Н-не бий, дядечку! Я більше не б-буду!.. — луною озвалося минуле.

— Не бий! — вичавив Климент, розпластаний на землі. — Здаюся…

За тиждень відбулося засідання Тихого Трибуналу. Климента Болиголова було обвинувачено у ряді злочинів, скоєних з обтяжуючим застосуванням магії. Йому ставили в провину напад на суддю та навчання дівки-діббука бранним закляттям.

Трибунал присудив запального Болиголова до семи років ув’язнення в «Чарівності», в’язниці для чарівників.

Через рік при спробі втечі Климента розутілила варта.

Марію спершу хотіли відправити на примусове екзорцирування, що в її віці і з урахуванням вагітності в сімдесяти випадках зі ста скінчилося б божевіллям або загибеллю. Таку ймовірність пророкували запрошені консультанти. У «двох Т» засідали не звірі: маги справді хотіли допомогти нещасній, з огляду на особисте клопотання Просперо Кольрауна, — але залишити на волі діббука з бойовими навичками вони не мали права.

І тоді Месроп Серкіс, казенний товариш одного із засідателів, запропонував варіант «Семи печатей».

CAPUT IX

«МИ ДИВНО ЗУСТРІЛИСЬ З ТОБОЮ ЗА МІСТОМ, І ВИЙШОВ НАШ ШЛЮБ НІ ТУДИ, НІ СЮДИ…»

— Дозвольте мені не вдаватися в подробиці, — стомлено сказав Месроп.

Опалова поверхня ефект-проекції пішла розводами і тріщинками, немов у боса забракло сили втримувати зв’язок. За одне таке припущення будь-якого віга належало сікти розжареними різками й відправити у відставку. Справа не у відсутності сил, подруго. Сили в товстуна вистачить на всі могили цвинтаря: розкрити, очистити й заново наповнити. Справа в пам’яті. Є виразки, яких краще не ятрити. Інакше тріщинками візьметься душа, невидима для циніків і наглядачів.

Поруч похмуро, по-хлоп’ячому, шморгнув носом малефік.

— Це була зовсім нова методика. Я розробив теоретичні принципи, ґрунтуючись на симптомах сумнозвісного злому. «Печать стрибунців», «Печать першої зірки», «Печать жил»… Через вісім років тему заборонили. Ми ж самі й винесли вердикт: відмовитися від використання, вивчення закрити, дані засекретити. Розмахалися кулаками після бійки, твердолобі йолопи! Втямили, що іноді стратити — милосердніше, ніж помилувати…

Долоні під булькою склалися, сплелися пальцями. Опустивши підборіддя на молитовну «решітку», товстун продовжив розповідь тихим, невиразним голосом. Анрі слухала і приміряла долю Марії на себе. Так міряють сукню чужого розміру: втискуючись, боячись, що трісне по швах, почуваючи себе злодієм, що заліз при людях у чужу кишеню. Це її, вігілу «двох Т», замикали сімома печатями. Це їй, один за одним, блокували зовнішні виходи мани — свинцеві, сталеві, чавунні ворота зачинялися, ключі скреготіли в замках. Це їй, юній магічці-діббуку, затикали кляпом таємні вени, забивали хрест-навхрест чарівницькі вікна, зав’язували мертвим вузлом нитки чарівництва. Мана билася всередині, не маючи змоги вилитися у світ. Перша печать, третя… сьома… жеребця оскопили, барсові вирвали пазурі й зуби, мантикору замкнули в клітку й виставили у звіринці на огляд.

Все.

Ти більше не магічка, Маріє. Ти — звичайна людина.

Гірше — ти штучно створена подоба шмага, хворого «синдромом псевдомани». Твоя мана не «псевдо», але вона ув’язнена в фортеці тіла, у равеліні розуму, в казематах серця.

Довічно.

Климента Болиголова замкнули в «Чарівності» всього на сім років, але через рік він втік у смерть. Ти живеш досі — двадцять п’ять років. Ти проживеш іще довго.

Ти — камера-одиночка, в’язень і тюремник у одній особі.

Втеча виключена.

— Після накладення печатей, після закінчення випробного терміну, я домігся дозволу відправити Марію до своєї бабусі. Нещасна залишилася без покровителя, я почував за собою провину… У Трибуналі погодилися, оформивши «під нагляд». Товстуху Нана, мати мого батька, мир прахові їх обох, була з жінок, здатних наглянути за драконом у його печері. У бабусинім домі Марія народила маленького Кристофера; захопилася палітурною справою, пішла в учні до майстра Карена, зареєструвала в Генеалогічному Департаменті прізвище Форзац… Бабуся категорично заперечувала, пропонувала вдочерити Марію, дати наше родове прізвище. Коса найшла на камінь: Марія надавала слову «форзац» особливе, особисте значення. Кріс виріс; бабуся Нана любила хлопчика, як рідного внука, дала йому початкову освіту — у нас в родині традиційно віддавали перевагу некромантії… Я наїжджав часом, ми розмовляли, сиділи на веранді… Пили чай з м’ятою…

Месроп зітхнув:

— Дев’ять років тому ми поховали бабусю. На похороні Марія вперше обійняла мене. Я думав: відтанула, простила…

— Лю — нащадок знаменитого засновника породи? — запитала Анрі.

— Ні. Це він і є, Лю Перший. Са-пеї живуть довго, до півстоліття. Пес звик до Марії, часто дрімав біля її ніг. Собаки тонше відчувають. Собаки взагалі кращі за людей.

— Зняти печаті не хотілося? — втрутився Мускулюс.

Малефік виявився безжальніший, ніж думала вігіла.

— Ні, — повторив товстун, твердо й упевнено. — Діббук з навичками бойового мага непередбачений і небезпечний. А за ці роки в Марії накопичилося надто багато мани. Печаті не перешкоджають накопиченню, вони обмежують лише вихід і реалізацію. «Сім печатей» не можна зняти, як невиліковний «синдром псевдомани». Навіть якби я знайшов спосіб їх зняти — накопичений резерв мани мимоволі рине назовні. Це все одно що зруйнувати Ферсальскую дамбу… Думаю, Марія загине, якщо ми знімемо печаті. І загине не одна. Ні, майстре Андреа, я б не став ризикувати.

Долоні боса ожили й заворушилися. Месроп завжди був педантичний і охайний. Розверзнуті могили потребували закриття. Непогано також висадити між горбками «котячі ніздрі», чий запах віднаджує горгулій, що злітаються вночі на місця свіжих поховань. І стовпці в узголів’ях варто відновити: інакше добрим цвинтарним геніям ніде буде присісти. Робота є робота.

Через двадцять хвилин Анрі захлопнула пудреницю.

— Зовсім забув! — ляснув себе по лобі малефік дорогою назад. — Коли я чекав на вас біля готелю, до мене причепився один кумедний добродій. Нотаріус чи адвокат, балакучий, як сорока. По-моєму, божевільний, але безневинний. Розповідав історії про молочницю з подвійним черевом і скорохода з купою ніг. Ні, здається, це в їхніх тіней були подвійні животи й ноги… А друзі плуталися в іменах… Дуже, дуже цікавий добродій!

— Цікавий? — засумнівалася Анрі.

— Як на мене…

— Майстре Андреа, скажіть відверто: це ви намагаєтеся мене розвеселити?

— Чесно? Так. У мене погано виходить?

— Поганенько. Але в цьому ви не винні.

* * *

«Лелеченя» вперто не бажало складатися. Анрі сотні разів проробляла цю просту, звичну маніпуляцію. Згорнути посланця для «pegasus charteus cursus»? Ха! З заплющеними очима! Зі зв’язаними руками! Десять секунд… Однак зараз паперовий гонець потерпав від золотухи й рахіту, виходив жалюгідним і непридатним для польоту, прагнучи розгорнутися в початковий аркуш.

Глузливо підморгувала веселкова печатка із двома схрещеними «Т».

Поганий знак? Навряд чи. Вона б відчула.

Руки тремтять? Та не тремтять же!

Може, скласти «жабку», замінивши народженого літати народженою стрибати? Нехай довше, зате надійніше… Злякавшись перспективи стати жабою, «лелеченя» із шелестом розправило крила, зробило коло над головою, хвацько курликнуло і стрілою помчало геть.

Тепер залишалося чекати. Зустріч квізу призначена через півтори години в улюбленому місці барона, а до цирульні «Іридхар Чиллал», навіть на спині ледаря Гіббуса — півгодини їзди. Хвилин п’ять Анрі просто сиділа із заплющеними очами, очікуючи, поки низ живота перестане нити про денну біганину. Потім відсьорбнула ковток кофію, найкращого в столиці — такий варили лише у «Скриньці Д’Оро», кофейні на бульварі Ласощів, додаючи кардамон, імбир і зернятко piperis nigra. Хазяїн кофейні, хитрий дідок Моше Абу-Нізам Д’Оро, решту компонентів напою приховував ретельніше, ніж доходи від підпільного лихварства. Вігіла намагалася визначити добавки самотужки, але так і не змогла. Напевно, це на краще. Аромат таємниці робив кофій ще принаднішим.

Гіббус розкошував у стайні «Скриньки», жуючи знамените «в’ялене» сіно. Особливо віслюк налягав на м’ясисте листя лакримози та заласся придорожнього.

— Чого ще бажає моя пані?

Запопадливий хазяїн у ліловій чалмі виткався з аромату смажених зерен і мигдалю. Шовк розшитого бісером халата відливав рум’янцем стиглого персика; вбрання доповнювали пояс із китицями та гостроносі туфлі. Якби вігіла не знала достеменно, що Абу-Нізам Д’Оро — корінний реттієць у десятому коліні, прийняла б хитруна за вихідця з Туристану.

— Ще кофію. І рожеву пастилку з горіхами.

Статуру потрібно берегти. Але одна маленька пастилка! Малесенька!..

Череволюбство легко виграло в суперечці з розсудливістю.

— За мить, моя шляхетна пані. Слухаюся й корюся!

Це була улюблена приповідка Абу-Нізама. Багатьом відвідувачам подобалося.

Поки хазяїн чаклував над джезвою із воронованого срібла, що диміло на жаровні з піском, Анрі милувалася оздобленням кофейні. Стелю оббито оксамитом винних кольорів, різьблені дверцята зі стилізованими замковими шпарами, кручені стовпчики з коштовної деревини; стіни інкрустовані великими стразами, що відбивають полум’я свічок. Скринька, повна коштовностей! Потоки мани тут накопичувалися в Анрі без найменших перешкод, і головне, без додаткових перестановок. Якби не пам’ять про «Сім печатей», що перетворювала задоволення на щось заборонене, соромітне, як келих вина, випитий на очах умираючого від спраги…

— О, краса! Це в нас тут що?

Біля східців, що ведуть на терасу, стояв перший хлопець на селі. Руда чуприна, золотий розсип ластовиння, червона сорочка навипуск, їдуча прозелень мішкуватих штанів. І чоботи — новенькі, «з рипом» та з густим запахом дьогтю. Дивитися на цю розлюлі-малинову ліпоту без сміху міг лише дубовий дурень. Вігіла здійснила чудо, дозволивши собі скромну, ледь помітну посмішку.

Зустрічай, столице! У ніжки, у ніжки падай!..

— У нас тут кофейня. А у вас?

— Тобто? — підтримав розмову хлопець.

— Тобто, нагорі вивіска є. Для тих, хто вміє читати.

Хруснувши хребцями, рудий задер голову до неба, бажаючи впевнитися у наявності вивіски.

— Вмію! — повідомив він з такою щирою радістю, що не розділити її здавалося злочином. — У Глухій Пущі всякий дурень грамоти навчений! Кофейня — це щось схоже на харчевню?

— Щось схоже. Тут головний харч — ласощі та кофій.

Даремно ти так, подруго. Краще б пастилку їла.

Мовчечки.

— Ласощі я люблю! — веснянкуватий рушив до столика Анрі, голосно тупаючи й порипуючи чобітьми. Відповідь він витлумачив як багатообіцяюче запрошення.

Відшити нахабу?

Незважаючи на безневинну зухвалість, рудий роззява викликав симпатію.

— Кош Малой, — із грацією ведмедя вклонився він, шумно присуваючи вільний стілець.

Стілець крекнув причавлений селезнем, але витримав.

— Генрієтта Кукіль.

— Агов, кофейнику! — від широченної усмішки ластовиння мало не бризнуло з обличчя Коша врозсип. — Тягни ласощі! Мені й дамі!

Вігіла пирснула в кулак. Припечатав баляндрасник старого Моше! Однак наступної миті їй стало не до сміху. «…Агнешка Мала, гуртівниця з осілих гомолюпусів…» Агов, рудий, ти гуртівниці хто? Батько? Брат? Дядько? Співочий канарок у клітці вибухнув арією, кофій бариться закипати, піна в рясних порах, сонце світить у віконце по ліву руку… Підсумувавши базовий комплекс прикмет, мантиса дійшла висновку: швидше за все, старший брат.

Перевертень-ласун.

Цікаво, чи знає барон?

Пам’ятаючи про випадок з Марією Форзац, Анрі не поспішала демонструвати клеймо. Мало за що гомолюпус може не любити Тихий Трибунал? Краще не ризикувати.

— Де ви зупинилися, Коше?

— У притулку. Готель називається, — рудий спохмурнів. — Сестриця в мене тут безвісти пропала. Ось, приїхав…

— А власті що? Розшук оголосили?

— Власті-сласті… — Кош сумовито буравив поглядом стільницю. Якби здоровань володів хоч дещицею вільної мани, час би було турбуватися про збереження майна. — Оголосили. Я й сам допомагав цьому, від властей. Славний мужик, — хоч і світлість. Його потім власті взяли й відсунули.

— Відсторонили?

— Ага. Ми зі світлістю злодія спіймали, а його однаково усунули.

— Ви спіймали злодія?!

— Ну! У вас в столиці не занудьгуєш!

Кош пожвавішав, від недавньої похмурості не лишилося й сліду. Настрій у здорованя мінявся швидше, ніж погода в день Весняного завороту вітрів. Анрі теж зраділа: значить, барон у курсі з’їзду родичів. Тому, напевно, й перебрався в готель: стежити. Молодець квіз, зубатий…

— Злодій у кімнаті нишпорив, а стряпчий почув і тривогу підняв. Теж, до речі, чудовий мужик.

— Злодій?!

— Стряпчий! Фернаном кличуть. Казки бреше — будь-який байкар умре від заздрощів. Слухаєш і чухаєш потилицю: а що як правда? От як зі злодієм.

— Що — зі злодієм?

Розмова виходила дивна, але цікава. Якби ще гомолюпус не губив повсякчас нитку оповіді, перескакуючи з одного на інше…

— Казка зі злодієм. Ти зроду така, чи прикидаєшся?

— Чого бажає мій шляхетний пан?

Від «шляхетного пана» Кош розтанув, пробачивши хазяїнові втручання в розмову.

— Ну, казав же: ласощів…

— Яких саме?

Питання загнало Малого в тупик. Скуйовдивши й без того буйні кучері, він рушив напролом:

— А які є?

Ох, нарвався рудий. Перелік ласощів, що подаються у «Скриньці», був улюбленим коником Моше Абу-Нізама. Завсідники знали це й не ризикували, цінуючи власний час.

— …тарталетки легкі глазуровані, лукум фруктовий тридцяти двох видів, безе з сиропами, желе та конфітюрами, щербет тягучий, халва кунжутна особлива, пастилки з горіхами й фініками, сушений бананас у цукровій пудрі, «солодке насіння» по-нурландськи, мигдаль, смажений у меду з цукатами, нуга із сабзою…

— Шикалат є? — урвав глухопущенець слововилив Моше. — Смашний?

— Чорний? Молочний? Стільниковий? З фундуком, доричним горіхом, арахісом? Колений, плитками, «медальками», дольками? Гарячий, з вершками?

— Тягни чорний колений. Без горіхів.

— Яке вино бажаєте? Сорт? Рік? Витримка?

— Рятуй! — чесно попросив Кош вігілу. — Що питимеш?

— Келих кларета.

— Дві карети! — з полегшенням зітхнув рудий.

— За мить, мій шляхетний пане! Слухаюся й корюся.

Дочекавшись, поки лиходій-хазяїн зникне, Кош нахилився через стіл і змовницьки зашепотів:

— Він із пляшки? Чи з лампи?

— Хто, Моше?

— Ага. Джин?

Вігіла розсміялася:

— Людина. Просто така приказка.

— У знайомого джина підчепив, — зробив висновок перевертень. — Поцупив і користується. Як наш злодюга, поки ми зі світлістю його не злапали…

Незабаром Анрі отримала деяке уявлення про усну народну творчість гомолюпусіов. Брехати Кош, схоже, не брехав, але прикрашав без усякого сорому! Здоровезний собацюра з очима, як вогненні блюдця, ганявся за рудим коридорами. Падали незламні двері до апартаментів. Чинилася велика баталія з могутнім злодієм, у якого виявилась чарівна тінь із трьома руками. Готель вивертався навиворіт, доблесні маляри поспішали на підмогу…

Вдалині пробив годинник на ратуші.

— Мені час, — спохопилася вігіла. — Приємно було познайомитися. Щиро бажаю, щоб ваша сестра знайшлася.

— Ти серйозно? — вологі очі Коша випромінювали наївну, розпачливу надію.

— Серйозно.

— Ти ворожка?!

— Певною мірою.

— Здорово! — обличчя рудого проясніло. — Я ворожкам завжди вірю, хоч кілка мені на голові теши! Світлість товче: «Живими, мовляв, не чекайте», — а я серцем чую: помилився він. Хороша людина теж помилитися може. Ви зі світлістю, часом, не родичі?

— З фон Шмуцем? Ні.

Стоп, подруго. Розслабилася, поквапилася з відповіддю; забула запитати, про яку саме світлість ідеться. Агов, село, тепер твій хід!

— Буває, — знизав могутніми плечима Кош Малой. — А з вигляду схожі. Наче в одній зграї бігали…

Розмірено погойдуючись у сідлі, Анрі не переставала дивуватися з останніх слів здорованя. Веснянкуватий простак розкусив досвідчену вігілу? Слово «розкусив» стосовно гомолюпуса звучало зловісно. Тонкий натяк? Від телепня-здорованя? Чи просто бовкнув навмання, без задньої думки?

Душа перевертня — темний ліс.

Будь ти хоч тричі м. н. к.

* * *

М’яке крісло з підголівником — це добре. Лавка з палісандра, де можна зручно влаштувати босі ноги — чудово. Послужливий нігтяр — краще не буває. Поспішає, красень, тягне дві срібні ванночки з гарячою водою, де плавають пелюстки троянд, листя сизої смородини й тичинки «козячих нігтиків».

— Це обов’язково? — засумнівалася Анрі.

— О! — відповіла вся цирульня злагодженим хором.

Стало зрозуміло, що занурення рук в ароматну купіль — невід’ємна частина майбутнього священнодійства. В «Іридхар Чиллал» творення манікюру легко змагалося із сотворінням світу зі скандалу Вічного Мандрівця з Нижньою Мамою.

Думати інакше означало впадати в єресь.

Добре поміркувавши, глянувши на себе в дзеркальний трельяж, вігіла вирішила обмежитися послугами нігтяря. Зачіска розпатлана цілком натхненно, в художньому безладі, і втручання ззовні не потерпить. Зате нігті… При нашому способі накопичення мани, дорогенька, нігті — слабке місце.

Анрі добре пам’ятала погляд Конрада, кинутий на її руки при першій зустрічі.

Ага, ось і наш пунктуальний фон Шмуц: тупцюється на порозі.

— Рада бачити вас, бароне. Приєднуйтеся.

— Дякую. Пані, ви в змозі забезпечити конфіденційність нашої розмови?

Квіз мав стомлений вигляд. Сівши в крісло поруч, він з видимим полегшенням зняв капелюх і перуку. Без перуки фон Шмуц виглядав значно привабливішим. Менше офіціозу, чи що? Чи баронам просто личать такі чудові залисини?

— Звісно. Екран Великого Німого — мій коник.

— Ваш коник пасеться біля цирульні. Коли я проходив повз нього, він глянув на мене вовком.

Овал Небес! Залізний барон зволили пожартувати?!

«Це до потрясіння основ!» — сказав би мудрий стряпчий Терц.

— Як ви визначили, що злостивий коник біля цирульні — мій? Припустимо, на ньому приїхав власник цирульні…

— На мірабілі? В дамському сідлі? Як розповім Іридхару, він умре зо сміху. І пробачить мені вчорашню втечу в розпалі манікюру. До вашого відома, такої зради він не пробачає нікому.

— Вчора вам завадили насолодитися до кінця? Я дарую вам цю можливість сьогодні. Хоча стригти нігті наприкінці тижня — приманювати легіон дрібних бісів. Повірте досвіду мантиси!

— Не плутайте вульгарне зрізування нігтів з високим мистецтвом манікюру! — обурився квіз, багряніючи. — Краще творіть швидше екран: мені є що повідомити.

— Хвилинку терпіння, коханий! Скоро ми залишимося наодинці…

Для створення екрана долоням Анрі довелося ненадовго полишити ванночки. Знехтувавши жахом у очах цирульників, вражених святотатством, вігіла намацала сегрегат-волокна флогістону й легкими пасами сплела їх у тканину. Прикинула на око розташування дзеркал у цирульні, дмухнула й закрила вітрилом обидва крісла. Тепер прапорці та дозорні дзвіночки…

Усе. Готово.

— Говоріть спокійно, бароне. Захочете дати вказівки нігтяреві чи стригунцеві — будь ласка. Все, що спрямовано назовні, екран пропустить.

— Спритно, — квіз гмикнув з очевидним схваленням. — Гаразд, давайте до справи. Повідомляю, що мене відсторонили від розслідування як близького родича.

— Я знаю, — кивнула вігіла.

І звернулася до нігтяря:

— Мені, люб’язний, «посмішку авгура». Основний лак — «чайна троянда».

— Пречудовий вибір, пані!

Нігтяр дістав флакон із зіллям для зняття старого лаку: земляний жир, пом’якшений мигдальною олією із цілющим екстрактом алое і ягід дружинника падучого.

— Серкіс попередив? — буркнув барон.

До фон Шмуца поспішав другий нігтяр, подзенькуючи моторошним інструментарієм. Анрі здригнулася, віддаючи данину героїчному баронові. Бути тут завсідником — все одно що бути за свої гроші завсідником катівні. Сама вона заздалегідь подбала про оформлення зустрічі як службової з оплатою зі спецкоштів казначейства Трибуналу.

Якщо його світлість гарно поводитиметься, і йому сплатимо.

— Ні. Один випадковий знайомий.

— Цікаві у вас випадкові знайомі… Усе бачать, усе знають… Тепер офіційно слідством займаєтеся ви й тільки ви, пані. А я — вільний стрілець, перебуваю у відпустці до виклику. Насолоджуюся теплом «Обителі героїв», де познайомився з дивовижним панством…

Барон простяг цирульнику праву руку, і нігтяр соколом упав на здобич.

* * *

Екран Великого Німого, крім охоронних властивостей, мав ще одну, побічну. Кожен зі співрозмовників міг за бажання сприймати розповідь — або навіть ряд думок іншого як ланцюжок рухомих чорно-білих картин. При цьому звук зникав, а короткий конспект мови біг по нижньому краю екрана в супроводі музики — іноді тривожної, іноді комічної. Так і зараз: на тлі бравурних акордів вступу до Чотирнадцятої симфонії Брамвеля, всупереч трудягам-нігтярам, рушили в дорогу стомлені пілігрими-слова:

«Орден Зорі. Ідеали Добра і Зла, Світла й Темряви. Але ідеаліст, що засів у Цитаделі, вирішив бути послідовним до кінця. У природі чистого Зла — порушувати будь-які закони, брехати, зраджувати, бити в спину. Хіба Чорний Аспід не повинен без вагань втілювати в життя ці ідеали?!»

Над текстом змінюються примарні обличчя, схожі на лаковані маски театру імперсонаторів. Одноока карга: отаманша ватаги розбійників. Приємний дідок: лікар із провінції. Кош Малой, рудий ласун. Марія Форзац: шрам вузького рота зрісся навіки. Ще один старий: широкі криси чорного капелюха над одутлим, пухким обличчям. Таких дідусів, напевно, вирощують у підвалі, ховаючи від променів сонця. Маски розташовуються віялом: розклад карт в руках вправного шулера.

Перед Анрі — родичі квесторів у повному складі. Великий з’їзд патріархів. Віяло складається, поринає в глибину; перед очима постає аркуш паперу.

«Доводжу до Вашого відома, що Ваш [2]… помічений у таємних зустрічах із членами Найвищої Ради некромантів сумнозвісного Чуриха. Гадаю, про цю обставину…»

Там, у глибині, віяло на мить розгортається ще раз, дозволяючи маскам родичів у свою чергу ознайомитися з листом. Супиться карга, безгучно ворушить губами Кош, обидва старі однаково кліпають; у рисах Марії Форзац — рішучість дорослої жінки, що зазнала на своєму віку чимало. Витримавши паузу, аркуш і віяло тануть у повітрі. Екран Великого Німого тремтить, узявшись брижами — так силкується заговорити справжній німий — і починає рухатися.

Нова версія Конрада фон Шмуца.

Молочна завіса огорнула береги озера Тітікурамба на кордоні між Чуриською долиною та Чорно-Білим Майоратом. Туман білястими пасмами повзе над водою. Туман штурмує підніжжя Курамбских скель, що затуляють три похмурі вежі Чуриха. Туман поглинув заливні луки з боку Майорату. Здається, озеро простяглося до самої Цитаделі.

Симфонія Брамвеля переходить у лиховісно-нервову увертюру Річарда Ваґахада до опери «Темні води». З туману виникають два човни: ідуть назустріч один одному, зближуються. В обох — однакові постаті в чорних плащах з гостроверхими каптурами.

Лицарі Зорі Вечірньої? Припустимо. Але якщо в другому човні — некроти, то уявлення барона про господарів Чуриха помилкові. Некроманти, особливо члени Найвищої Ради, не одягаються, як балаганні лиходії. Навпаки, вони віддають перевагу світлим тонам і вільному покрою вбрання. Облич не приховують, особливо під дурнуватими каптурами. Гаразд, квізу цей промах можна вибачити.

Зі смоляної води виринають білі крижини-слова:

«По руках, Аспіде. Квестори зникнуть».

«Плата?»

«Трупи. Тіла квесторів — гідний куш…»

Анрі втручається. Тіла тілами, але для Чуриха напевно є речі важливіші, аніж найкращі у світі небіжчики. Думки вігіли вриваються в уявний діалог двома репліками:

«Ми вимагаємо вільного доступу до Омфалоса».

«Згода. Пуп Землі залишиться в межах Майорату, але вас допустять до нього…»

Зображення дедалі більше мерехтить, береться смугами й зникає. Миготять дивовижні зиґзаґи, різнокутні зірки, хвости рун і букви трьох алфавітів. Це нігтяр про щось запитав Анрі, а барон відволікся. Важко тримати екран у цирульні, де стільки дзеркал…

— Який лак воліє пані для накладення «посмішки»?

— «Міраж».

— Чудове поєднання! Дозвольте вашу ручку…

«Змова? Але подальші контакти Чуриха з наміченими жертвами… Доброзичливець з підкидними листами…»

«На місці чурихців я б теж спершу ввійшов у довіру до лицарів Ранкової Зорі. Пообіцяв би допомогу, призначив зустріч. Щоб застати зненацька…»

Екран струшується мокрим собакою. Перехрестя трьох доріг. Зі стовпа-вказівника щириться череп песиголовця. Вітер похмуро зриває з пологих пагорбів серпанок вапняного пилу, несучи ці жмути вдалину. Заступаючи диск чорного сонця, скачуть шість білих вершників. Квестори нагадують кочових тролів-сніговиків з почту Крижаної Імператриці. Назустріч пішки йде Найвища Рада Чуриха. В усіх — довжелезні ціпки з набалдашниками у формі сов і гарпій. У барона багата фантазія, думає Анрі. Думає тихо, щоб фон Шмуц не почув.

«Що ви хочете запропонувати нам, володарі могил, маги смерті?»

«Допомогу у квесті».

«Яку саме?»

«Закляття масового враження. Поліморфні артефакти. Різне».

З конкретикою у квіза поганенько. Поліморфізм артефактів — мрія теоретиків. Гаразд, проїхали. Чимось та підкупили молодих ідеалістів.

«Чому — нам?»

«Експериментальні розробки. Потрібні польові випробування в реальних бойових умовах. Серед вас є наш колега. Це зближує».

«Нам треба порадитися».

«Гаразд. Ми знаємо, де вас знайти».

Подібні діалоги — часті гості в аматорських п’єсках і геройських сагах для простолюду. Відчувається небайдужість барона до белетристики. Він і сам, мабуть, пописує: рипить пером у тиші, поза службою, ведучи доблесного квізитора Одимантія Блискучого від однієї перемоги до іншої…

Не ваша справа, пані, думає барон ображеним тоном. Звольте не відволікатися.

Наступні п’ять хвилин картинки на екрані біжать під грайливий акомпанемент клавесина, трохи розстроєного, але цілком бадьорого.

Барон клавесин ігнорує.

У ритмі гавоту Анрі з прискоренням прокручує біганину по сліду та розверзання могил. Історію Марії вігіла опускає. Замість таємниць минулих днів, змінивши гавот на алеманду, що більше відповідає ситуації, вона вкраплює припущення — плід цвинтарних відкриттів.

Картини, що постають з нічної пітьми, знайомі обом.

Записи кулі-обсервера.

За одним винятком: в агресорах, що штурмують Білу залу, навіть дитина впізнає дрейгурів, або по-малабрійськи бідриоганів — мерців, піднятих некромантом-вербувальником. Обличчя дрейгура, що бився з Германом, племінником барона, знайоме: землисто-в’яла шкіра, на підборідді жорстка щетина. Ця істота лежала в першій з розверзнутих могил; це вона згоріла, ледь спробувавши відповісти на запитання. Анрі зосереджується. Клинок Германа навідліг відтинає дрейгуру мізинець і останню фалангу підмізинного пальця на правій руці. Ще один удар, і вістря батує ліву вилицю небіжчика. Мерцеві рани не перешкода — вперто й методично він тисне універсал-стратега до кулі.

Спалахи, плями.

Клавесин облишив алеманду й веде похмурі, розмірені баси, підтриманий сольним альтом.

Із чорної ночі білими місяцями котяться слова.

«Хтось підняв натовп дрейгурів і нацькував на „Обитель героїв“. Хтось, хто не боявся, що Кристофер Форзац перехопить керування тілами або позбавить дрейгурів вітальності».

«Найвища Рада Чуриха. Кожен із них сильніший за Кристофера».

«Версія змови підтверджується?»

«Так».

«Чурих ризикує. Виходить, ціна висока».

«Ризик не такий великий. Дивіться…»

Тріщини, розриви, смуги.

— …що?

— Пом’якшувальний крем, пані? Лікувальні припарки?

— Робіть, що хочете.

Туман над озером Тітікурамба.

Кошлаті пасма, що колишуться від веж Чуриха до Цитаделі.

Озеро з’єднує територію в одне ціле.

«Після провалу квесту Найвища Рада Чуриха може подати клопотання Чорному Аспідові, бажаючи возз’єднання земель. Цим ніхто не порушить міждержавних угод і не дасть приводу для війни…»

Жвава крива голка — такою зашивають рани — метушиться над озером. Кладе поквапливі, грубі стібки. В тумані рояться примари. Вдалині, за вежами та Цитаделлю, росте залізна стіна, обвішана щитами зі шпичастими умбонами. Оточує всю картину повністю.

«Якщо Аспід задовольнить клопотання, Чуриська долина ввійде до складу Майорату, набуваючи екстериторіальності згідно з „Пактом про нейтралітет“. Ви розумієте, до чого це призведе?»

«Розумію. Приклад Чуриха може виявитися заразливим. Ідеали ідеалами, а захист від вторгнення — ласий шматочок… Для цього навіть розбійницький Куартаз вирядиться у двоколірне трико. Я тільки не розумію, навіщо чуриським інтриганам знадобився Пуп Землі? Дрібничка, скіпетр блазня…»

«Не треба, бароне. Все набагато складніше, ніж здається з першого погляду».

«Ввірватися в Чурих силою? Сховають усі докази і виставлять Реттію агресивною дурепою з імперськими амбіціями. Почнуться пасквілі: замість квесту в похід виступили казенні герої…»

«Його величність не дасть згоди на вторгнення. У нас немає ніяких підстав…»

Стібки над озером схожі на великі знаки питання.

Безнадійні прикордонні стовпи, вигнуті від старості.

«І ще, пані… У справі — Дозор Сімох. Це строго між нами. Мені здається, вам належить знати».

«Я здогадувалася».

«Чому?»

«Бо встала з правої ноги, а біля готелю на паркані сидів строкатий одуд. Мабуть, такий варіант мене тішить».

«Тішить?!»

«Я волію мати профосів Дозору на своєму боці. А ви?»

SPATIUM IX

ПРОФОСИ ДОЗОРУ СІМОХ

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

Рідкісний чарівник ризикував стати на дорозі профоса Дозору Сімох.

Річ не в силі: на кожну силу знайдеться міць. Річ не в майстерності: на кожного доку знайдеться мастак. Річ не в мані: на кожне озеро знайдеться море. Справа в страхові, глухому, прихованому, ірраціональному, як голос із-під землі, що співає колискову.

Якщо ти — лютняр, скажи: чи легко зіграти «Небесну Джилью», коли під пальцями змовкає то одна, то друга струна, ля перетворюється на мі, дієз — на бемоль, а ти не знаєш, яка нота сфальшує, яка струна оніміє в середині наступного пасажу?

Якщо ти — мебляр, скажи: чи легко зробити шафку для спальні герцогині Штроймейєр, коли рубанок раптом робиться тупий, як матінка люб’язної дружини, струг втрачає заточку, цикль вислизає з пальців, немов змащений олією, і невідомо, який різець, фасонний чи гравірувальний, відмовить за хвилину?

Якщо ти — солдат, зізнайся: чи легко здобути перемогу, коли за мить до пострілу втрачається окомір, на випаді долає запаморочення, під час удару нападає чхання, гучне і непогамовне, а тобі невтямки, в яку секунду ліве коліно самохіть увігнеться?

У академічній статті «Квашені чари», опублікованій у «Реттійському Віснику» під псевдонімом Ендрю Озіандер — так підписувався приват-демонолог Матіас Кручек, відомий теоретик, висловлюючи особливо парадоксальні, не підтверджені дослідами гіпотези — було зроблено чергову спробу бодай частково розглянути механіку перетворення мага на блокатора. Серед аналогій наводилися як метаморфози традиційні, алхімічні — наприклад, елементарна трансмутація «місячної сталі» в золото, — так і спірні приклади квашення, бродіння тощо.

Великого резонансу стаття не викликала, якщо не брати до уваги тезу про добровільність.

Багато волхвів зі ступенями взяли під сумнів упевненість автора статті, що маг мутує в блокатора виключно на добровільних засадах, і ніяким примусом зробити це неможливо. Скептики скористалися порівняльним рядом Озіандера, глузливо зауваживши, що в капусти чи ріпи ніхто не запитує, бажають вони кваситися чи ні. Виноград також стає вином примусово, під п’ятами дівчат і в барилах льохів. У іронічному хорі втонули заперечення тих, кому траплялося особисто квасити капусту чи витримувати густий мускатель. За словами практиків, капуста відмовлялася хрумтіти й робилася закислою, якщо її квасили на повню, зате на молодика вдавалася напрочуд. З виноградним суслом коїлися дива, якщо поруч із кадубом хтось допивав воду із чужого кухля чи обіймав за талію вродливу поселянку. Сусло ображалося, і вино врешті-решт виходило «худим», хоч лусни. А вже про стосунки ячмінного солоду, хмелю і броварника ходила сила-силенна легенд…

Над «кулінарами» посміялися, тим справа й скінчилася.

— Даремно, — сказав, прочитавши статтю, венатор Фортунат Цвях, недавно реабілітований від обвинувачень у змові. Що даремно, до чого даремно і з якого приводу, мисливець на демонів пояснювати не став. Він знав, що автор «Квашених чарів», його друг дитинства Матіас Кручек, останнім часом вчащає на кафедру загальної семантики. Ще Матіас доречно й недоречно хизувався нововинайденим терміном «антимана» — так приват-демонолог позначав падіння рівня особистої мани нижче нульового, що вважалося принципово неможливим.

Ви запитаєте: який зв'язок?

От тому Матіас Кручек — видатний теоретик із сотнею патентів на відкриття, а ви кліпаєте, роззявивши рота, чекаєте відповіді, й дарма.

Так чи інакше, профоси Дозору Сімох викликали в чарівницькому середовищі інтерес — насторожений, нервовий, хворобливий. Блокатори були блудними синами — рідними, своїми, безвинно потерпілими від своїх. Вовки йшли у вовкодави. Не має значення, чи доводилося добровольцям місяць кам'яніти в трансі, сидячи в оточенні капітулу Дозору, вбираючи біль, що сягає корінням у сиву давнину, сплавляючи його із власним болем — чи це плітки, а процес навернення відбувався зовсім інакше? Важливо інше: внаслідок надзвичайно складних, загадкових метаморфоз мана всередині майбутнього блокатора зазнавала докорінних змін — якщо завгодно, перегравала чи сквашувалася! — перетворюючись на якісно новий продукт. Виноград на вино? Вино на оцет?! Руда — на меч?!

Ставши блокатором, колишній маг втрачав набуту роками майстерність.

Запалити свічку помахом руки? Ні. Змінити напрямок вітру? Ніяк. Накласти закляття на замок, ключ або двері? Ніскілечки. Провидіти долю, вергнути блискавку, приборкати інфернала?! Ні краплиночки.

«Всі найгірші інстинкти людини — ненависть, гнів, жорстокість, жага помсти — облагороджуються та освячуються, якщо імпульсом до них слугує „любов до дальнього“. Вони обертаються на свою власну протилежність: гнів стає обуренням, жага помсти — прагненням відновити зганьблену справедливість, ненависть — неприйняттям до зла, жорстокість — суворістю принципів».

Так писав Шимон Франке, найбільший дослідник блокації, у трактаті «Етика любові до дальнього».

Правий він чи ні, судити не нам.

Від дня навернення блокатор бачив тридцять шість шарів реальності в образі трьох дюжин струн велетенської арфи. І був здатний змінити звучання будь-якої струни, змусити звук замовкнути або викривитися, збити настройку, натиснувши на педаль чи вміло підкрутивши леверс. Той, хто мав вуха, говорив із блокатором і не чув; точніше, чув викривлено. Той, хто мав очі, дивився на блокатора й не бачив; точніше, потерпав від вибіркової короткозорості чи далекозорості. Той, хто мав ману, вихлюпував її на блокатора, перетворюючи витонченим заклинанням — і промахувався; точніше, ризикував облитися з голови до ніг, виявивши, що вода зробилася кров’ю, кров — киплячим оловом, а окріп — холоднішим за крижинку за пазухою.

— Сволота! — тільки й сказав Етьєн Круасан, чаклун-подорожник, спробувавши заплутати блокатора Флавеля Листаря в трьох соснах. Грубо? Мабуть. Але чого не скажеш на п’ятий день блукання в лісі, оскільки «рябий ступор» через кашель посеред наговору перетворився на «рибу-штопор», закручуючи твої проїзні шляхи гвинтом!

— Ми повинні визнати, що шкірка від лимона здатна вирішально вплинути… — писав у рапорті десятник варти Костка Малець, звітуючи про провал операції із захоплення блокатора Ну ми Ґедзя. Точніше, рапорт строчив писар, облагороджуючи красним письменством чорну лайку десятника Костки, який послизнувся на рівному місці й відбив об бруківку куприк.

«Навряд чи я потягну профоса Дозору Сімох. А якщо профос не один…» — думав малефік Андреа Мускулюс рік тому, стоячи над незнайомим трупом у Фільчиному бору. І правильно думав.

Чи багато було блокаторів?

Ні. Небагато.

Капітул Дозору Сімох, навіть відчуваючи брак блокаторів, твердо знав: борони небо, щоб таких людей стало багато.

CAPUT X

«У ПОРТУ ДИВЛЮСЯ НА ФРЕГАТИ — ЯНГОЛАМ БИ ВАМ ДОПОМАГАТИ!..»

— У чому справа, Іридхаре?

— Посильний, ваша світлосте. Вимагає вас.

— Посильний?

— Так. У нього пакет. На ваше ім’я.

— Нехай увійде й зачитає.

— Вголос?

— Звісно, вголос.

На обличчі барона читалося болісне, жахливе відчуття deja vu. Дуже схожий вираз, тільки стократ сильніший, міцно окупував фізіономію нігтяря, що обслуговував його світлість. Анрі навіть почала побоюватися, що цирульник знепритомніє.

— А раптом там службові таємниці? — боязко пискнув нігтяр, смикнувши шпателем.

На щастя, шпатель не зачепив службового стигмата фон Шмуца.

* * *

— Ваша світлосте! Це я! Вони мене зат-тримують!

— Перестаньте ломитися, добродію! Тут приватна цирульня, а не бордель!

— Вульгарний гол-лій! Геть!

— Що ви собі дозволяєте?!

— Ваша світлосте! Веліть цьому п-п-п’я… п-п’явочнику згинути!

Ніколи раніше Анрі не чула, щоб отак кричали: поєднуючи в єдиному пориві гнів монарха, послужливість дворецького та могутнє, гідне філософа-циніка, почуття власної гідності. Вігіла зменшила концентрацію флогістону, через що екран зробився дірчастим і легковажним, як дербантські мережива. У дірах виник кумедний чоловічок, схожий на нерукотворний пам'ятник самому собі. Жовті панчохи, підв'язки хрест-навхрест, плащ обшито таким широким бордюром, що не зрозумієш, з якої матерії він зроблений. Кругло набиті плечі й випнуті клином груди камзола робили посильного комічною пародією на Гусака-в-Яблуках, покровителя геніїв повітря.

Хвацько зірвавши нюрландський ковпак з пір'ям і розмахуючи ним на кшталт меча, гість тіснив сімох працівників цирульні вглиб зали.

— Безмірно радий, — похмуро сказав барон з виглядом людини, якій з'явився дух безневинно убієнного татуся, вимагаючи помсти. — Пані Кукіль, не турбуйтеся. Це мій камердинер, Любек Люпузано. Турботливий, відданий, наполегливий. Джерело чеснот. Щодо решти…

Героїчний Любек прорвав ланцюг оборони й кинувся в пролом, не чекаючи, поки Конрад перейде від чеснот до інших якостей камердинера.

— Ваша світлосте! Змучений почуттям стурбованості, д-дерзнув я…

— Коротше, Любку.

— Д-доставив у готель д-додаткове майно, що, як вид-диться мені, прикрасить перебування…

— Ще коротше.

— Ви сьогод-дні просто тиран, — засмутився Любек, витираючи ковпаком піт. — Найняли б собі німого камердинера… Ось, вручили в готелі. Звеліли розшукати вас і перед-дати. А д-де вас шукати по вихід-дних? Тільки тут…

— Хто вручив?

— Самі, либонь, звеліли: коротше, мовляв…

— Любку! Згною!

— Гонець. Замовний, з Гончої Бандерильї. Вони у вихід-дні за под-двійний кошт бігають. Морд-да хитра, од-дягнутий з претензіями. Лист особистий, пахне парфумами.

— Якими?

— «Літній сон». Жасмин, гальбанум, гіркота тубероз. На периферії легкі тони род-д-д… род-д-до-д-денд-д-дрона.

Анрі відчула гострий напад заздрощів. Таланить же декому зі слугами! Але барон супився, похмурніючи з кожною секундою.

— Читай уголос, — звелів він, виразно кивнувши на адресу нігтяря.

Кивав фон Шмуц із подвійним змістом: мовляв, і руки зайняті, і службові таємниці в листах, що пахнуть туберозами, навряд чи знайдеш.

— Любий Кончину! Я вся знемогла! — почав декламувати камердинер, зламавши печатку та розгорнувши ароматне послання. — У глибинах мого єства озиваються луною…

Усередині Анрі щось булькнуло. Зціпивши зуби, вона вступила в героїчну боротьбу з реготом. Навпроти кусав губи нігтяр, розглядаючи шпатель, наче вперше його побачив.

— Далі! — звелів залізний квіз, качаючи жовна на вилицях.

— …луною твої поцілунки! Прийд-ди в мій буд-дуар — де балд-дахін на стовпчиках, і пристрасне колихання тюлевих гард-дин. Чашка гарячого молока жд-де тебе. Тато Сатирос обіцяє бути чемним і не кусатися. Я теж. Навіки твоя, Шиммі Веселунка.

Хазяїн Іридхар утік до п'явкової зали, звідки відразу долинуло басовите ухкання. Напевно, п’явки з’їхали з глузду, порушивши обітницю мовчання.

— Що на печатці, Любку?

— Закоханий сатир обіймає німфу. У ребристому колі.

— Можеш іти додому. Пані, перестаньте хихотіти та подбайте про конфіденційність.

Анрі повернула екран у колишній стан.

— З кого смієтеся? — поцікавився барон, дочекавшись ствердного кивка. — Особисто мені, знаєте, не до сміху. Криптограма від прокуратора Цимбала — кепський привід для веселощів. Мене терміново викликають. На чашку гарячого, будь воно прокляте, молока.

— Куди? — сторопіла Анрі.

Барон в'їдливо примружився:

— Туди, де балдахін на стовпчиках. І колихання гардин. У дім Рудольфа Штернблада, капітана лейб-варти. Тато Сатирос — старе прізвисько Руді, ще з кавалергардских часів.

— Я з вами!

— Справді? А що, цілком… Цимбал просив дотримуватись конспірації. Ну, це щодо луни поцілунків. Ви в змозі забезпечити личини?

— На мій розсуд? — уточнила Анрі.

— На ваш.

* * *

— Ваше почуття гумору, пані, просто вражає! — насилу вимовив барон.

Із дзеркала, поквапом заклятого для відбиття личин, на вишуканого аристократа здивовано витріщався неголений матрос запійного вигляду. Сизий ніс багрянів свіжою подряпиною, ліве око відтіняв розкішний синець. Вігіла ще раз оглянула створену для квіза личину — й залишилася задоволена. Крім чудової пики, їй особливо вдалися ручиська-граблі з мозолями та обкусаними нігтями. Жалобна облямівка залягла під кожним нігтем, здатним усю цирульню довести до серцевого нападу. На місці службового стигмата красувалася наколка: морський змій любовно оповив синій якір.

По суті, його світлість сам нарвався, запропонувавши скоротити шлях. У прокураторській криптограмі значилося: з’явитися терміново і не привертаючи уваги (ключове слово «знемогла» з посиленням «вся»). На кареті, хоч одягнися в личини, як цибулина в лушпиння, потай до будинку Штернблада не під’їдеш. Для «покрову трьох плащів» немає часу; «сліпу пляму» таких розмірів, щоб на карету вистачило, добу плести треба. Отже — пішки, під ефемерами, зліпленими нашвидкуруч.

Через порт.

Отут і спливла у пам’яті розмова із цвинтарним сторожем:

— Візник такий… довгий. У береті. З бумбомом. Ага, моряцький бумбом. Шерстю назовні…

Традиційний берет матроса з яскраво-червоним «бумбомом» і красувався зараз на маківці Конрада. Крім берета, вбрання морського вовка становили блуза-косоворотка, густо залита вином, чорні штани до колін, драні панчохи та черевики з високими халявами. Перука перетворилась на натуральну косицю «а-ля щурячий хвіст». Шпага — на абордажну шаблю. І найголовніше — матрос виявився на голову вищим за справжнього фон Шмуца, світлість вочевидь непокоїться через низький зріст.

— Однак, колего, ви й себе не пожаліли!

Барон перестав вивчати свій новий екстер’єр і звернув увагу на супутницю. Улещена компліментом Анрі зробила кніксен. Милуйтеся, не шкода. Хто спокуситься на п’янчугу-морячка? Витончена куртизанка із кварталу Червоних Троянд, що цитує напам’ять «Юності чесне верцадло, або Приписи до житейського поводження»? Доступна Сестра, майстриня крутити пустотливим хвостом леопардиці? Весела Вдова? Летюча миша з костюмованих вертепів?

Ні й ще раз ні.

Морячків любимо ми, чесні шлюшки.

Губки полум’яніють «бутоном розпусти». На щоках — розсип дешевих блискіток. Оченята підведені томливою зеленню, локон пристрасті спадає на вузенький лоб. Вузьке чоло в жінок — головна ознака краси, якщо вірити трубадурам. Груди двома динями-спокусницями норовлять вистрибнути з декольте. Все життя мріяла про коров’яче вим’я. Різнобарв’я спідниць, запилюжених по низу; на цікавому місці — зворушливе сердечко з атласу. І оболок парфумів, навмисно для кавалера: шавлія, клементин і лаванда на тлі зеленого лимона.

Подобається, любчику?

Вийшовши із цирульні, Анрі наклала на віслюка личину карликового мандрила й тицьнула повідець баронові в руку. Гіббус личиною залишився незадоволений, обурено форкаючи: виходило, що мавпочка-ефемер корчила сміховинні гримаси.

Порт зустрів їх оглушливим лементом чайок, веселою лайкою вантажників, скрипом дерев’яних настилів і тупотом черевиків. Мимоволі роздуваючи ніздрі, вігіла із задоволенням вдихала свіжий запах моря, солі й водоростей. Душок тухлої риби трохи псував чарівно-романтичний букет. Біля пристані розвантажувався куценький барк «Улюбленець вітрів». З палуби «Улюбленця», що мав ліцензію на контрабанду, несли тюки з гаджамадськими прянощами. «Імбир, куркума, бедренець, купир, чабер, кінамум…» — визначила Анрі за ароматами, що пливли у повітрі. Біля пірсу, що далеко вигнався в море, готували до відплиття патрульний фрегат «Мантикора». Команда мурахами повзала по вантах, напинала вітрила. Унизу, на юті, про щось сперечалися капітан і заклинач погоди.

«Удачі, тезко!» — подумки побажала Анрі.

Незабаром Конрад звернув геть від берега та причалів — у лабіринт вузьких коридорів між доними стінами складів. У вігіли закралися сумніви щодо «короткого шляху», але склади раптом розбіглися, відкрили втоптаний «пентакль». Звідси в різні боки вели п’ять променів-проходів — але аж ніяк не проблема вибору змусила квіза рвучко зупинитися.

Лютий демон втрапив у пастку жалюгідного шептія — ось що нагадала Анрі ця картина. Оскільки в «пентаклі» перебували й інші дійові особи, окрім демона.

— …друге шкандибало відпанахаєм!

— Ти шо, ва-а-ащє на весь декаляж припух?! Доля де, Лyпач?!

— Згинь, психот! Сам ти Лупач шконцаний!

— Ага, я фуцир Лупач! А ти, значить, галюц паранойний?

— Гвоздило я! Геть макітру скнюкало?!

Калічений гевал, притулившись до стіни, марно намагався вгамувати ватагу опонентів. Ліву ногу гевала прикрашав брудний лубок. Лупач, Гвоздило чи як там звали каліку, спирався на костур, роздумуючи: а чи не пустити його в хід не за призначенням?

Навряд чи це врятувало б кривого. Оточували бідолаху дуже конкретні добродії з дуже конкретними намірами. Такі від костура не позадкують. Одного юного покидька з розпухлим вухом Анрі впізнала. Це в нього стряпчий відібрав кулю-обсервер у тупику.

А барон, схоже, впізнав не тільки вухатого.

І геть-чисто забув про личину.

— Ти чому не у в’язниці, Місюр… тьху ти, Мішель… Моргель?! Я кого питаю?!

Запитання громом пролунало з вуст здоровила-матроса і застало всю зграю зненацька.

— Зігнали з бана, пливун, — промимрив здоровань, оторопіло розглядаючи нахабного морячка. — В стусани. Ківер задвинув: кумар, мов, братки-ятрогени, по кривій матці буцера штопанули. Шканду скльоцали, костур дали, казьонний…

Вігіла сподівалася, що барон щось розуміє в цій тарабарщині.

— Ти шо на толчку фрустриш, архетип? — отямився горбоносий красень із сережкою в вусі. — Тони в льожку зі своєю шльондрою! Нє, шльондру лиши, а сам тони, із чучалом фетишним…

— Зашибісь. Сундук! Пливун у масть фрустрить. Це ж дране холеро, братва! Лупача сморчки штопанули…

— Не Лупач я!

— Здинь, корч! Штопанули, забанили і внахльост зігнали з бана ні за риб’ячий хрін? Кривий буран хурделить! Не вірю!

— Схрючився Лупач! Сморчкам підмахує!

— Та не Лупач я!

— Так ти ж сам нащас задвинув: сморчки тебе відбанили ні за раз! Валюгу на дишель, не хаврюк ти після цього?!

— А нехай пливун нам булькне: з якого церебра він про Лупатого сурмить?!

— Колись, макрель! На клапті розпанахаєм!

Анрі засумувала. Вона все-таки мантиса, а не бойовий маг; нехай і зі спецпідготовкою. На арешт-семінарах вігілів «точили» під силове захоплення чарівників, а ніяк не вуличних бандитів. Одне діло чужу волшбу спіраллю завертати, інше — своєю волшбою від дрючка відмахуватися. Буває, що дрючок куди моторніший виявляється. Двох-трьох сповиєш, а четвертий з-за рогу, навідліг, упоперек витонченого закляття вульгарним кілком…

Що скажете, ваша світлосте?

Світлість сказала:

— Зир, на худий храп собі ляпцун не відменжуй, лафер! За «пливуна» вкручу на сім румбів під кількою! Захарили, уробороси? Нараз який болт стукне в косяк, нараз і вкручу по самі фейці!

Вігіла покліпала, стулила рота і впала в захват.

— Шкандьор цей, з казнючою ломакою, — продовжив барон, смачно харкнувши під ноги опонентам, схожим зараз на діораму «Ідоли-поганці слухають Макса Шелепугу», — не хаврюк, і не Лупач. Сморчкам крюків перцанув — вєрняк, малцун назаверть! Вам, гофренам, так в сентур не перцанути! Чухом не спряли, шпуцери!

Захопившись обсцентною лексикою, барон дозволив собі зайве. Вся зграя разом, забувши про «хаврюка», потужним гуртом рушила на зайду-грубіяна.

— Це ми гофрени, щогла?

— Ми шпуцери?!

— За форзель тямиш, шо макують?

Наперед вискочив покидьок із полум’яним вухом, рвонув з-за пазухи кістеня:

— Макуй пливуна!

І розкрутивши, вдарив морячка в скроню.

Анрі забарилася втрутитись. Однак личина, накладена на барона, спрацювала краще за всякі захисні чари. Чавунна гирка на ланцюгу зі свистом пройшла крізь голову матроса-ефемера, не заподіявши ніякої шкоди реальному Конрадові, що був значно нижчий за наведений образ. Завершивши політ, гирка вшкварила молодика в багатостраждальне вухо, надовго вивівши з ладу. Вибравши час, кульгавий громило зручніше перехопив костур, і очам відкрилося диво: у тіні кривого, що злісно метнулася по стіні, — три руки! Але дивуватися абераціям зору — чи фантазії?! — часу вже не залишилося.

Мантикора вступила в бій.

Сповивати шушваль за канонами чародійного арешту? Роз’яснюючи по ходу права і обов’язки затриманого? Іншим разом! «Serpentuum mobile», сплетений на кшталт гнучкого кадуцея і доважений на кінцях парою шпичастих тетраграматончиків, полетів під ноги зграї. Двоє заплуталися й упали, люто лаючись. Серпенти сичали, скручуючи здобичі зап’ястя й щиколотки «кільцями влади». Ще двох підвело цілком зрозуміле бажання розквасити пику гадові-матросу. Сумний досвід молодика з кістенем, на щастя, нічого їх не навчив. Зате барон виявився на висоті. Гребуючи оголювати шпагу, фон Шмуц рубонув одного хама кулаком у перенісся, другого почастував елегантним копняком у коліно, на красеня з сережкою накивав пальцем: мовляв, ножика краще сховай!

Аби чого не сталося.

Красень не послухався, перекидаючи ножа з руки в руку. А його останній боєздатний дружок втиснув покручені пальці в отвори кастета — й обидва негідники рушили до барона, обходячи вреднючого матросика з флангів. Не бажаючи ризикувати, Анрі взялася творити «glutinosus captura», інакше «ловчу залипуху», однак на театрі воєнних дій з’явилася нова дійова особа.

Якщо бути точним — дійова морда.

Божевільну мавпочку, що кинулася захищати хазяїна, красень з ножем проігнорував. І даремно! Дістати в живіт мавпячим кулачком, а насправді віслючим копитом — радість сумнівна.

Летів красень сизим соколом, кроків на десять.

А ось чого заорав носом землю власник кастета, і зовсім загадка сфінкса. Від кинутої Анрі «залипухи»? Від спритної підсічки квіза? Від брикливого Гіббуса? Вігіла подумала й вирішила розділити тріумф на трьох. По справедливості.

— Н-на!

— Н-на!

Здавалося б, той самий крик, а яка відчутна різниця… Перший, підступно замахуючись каменюкою, кричав покидьок, якому барон зацідив у коліно. Другий кричав його колега по кульгавості, чесно замахуючись костуром. Чесність виявилася моторнішою, поціливши в самісіньке яблучко.

Є в чоловіків таке хитре яблучко, коли б’єш упоперек горлянки.

Четвірка переможців — враховуючи Гіббуса, який голосно іржав — із задоволенням оглянула поле бою та розсипалася в завіряннях дружби. З боку громила меморандум про наміри виглядав розкішно:

— Файно гофренів відгамселили. Сукцес, кузар! Ну ти ґештальт! Фуц буду, ґештальт! Не впар ти їм, замакували б мене. Я гнилим мазохам супоню: не Лупар я! Не харять! Долю тербанять, делірії… Боргуй я твій заким. Шо задвинеш, все для тебе стиндрю! Штрик даю!

І вдячний костуроносець схрестив пальці, підтверджуючи клятву.

Поки він говорив, Анрі з Конрадом уважно розглядали тінь врятованого. Тінь вихилялася, зухвало ворушила трьома руками, але костур тут був ні до чого. Дуже цікаво. Коли б не поспіхом…

Баронові, либонь, спало на думку те саме.

— Відскочмо, кузар. Хавер є, між так.

Кульгавий кивнув і зашкандибав з «кузарем» до найближчого проходу. Вігіла залишилася в «пентаклі»: почухавши за вухами Гіббуса, який вимагав похвали, вона про всяк випадок «присипала сіллю» лежачих забіяк — щоб не рипались. Оп-ля! А червоновухий покидьок, виявляється, зурочений у три шари. Свіжесенька «Дуля з кмином», віртуозна, з пласким нігтем. Ясно, чого кістеньок хазяїна приголубив. Мерзотник зараз яку капость не вчинить — все йому тричі повернеться.

Мана-фактура закляття, подруго, нам знайома.

Добротна фактура, плечиста, з характером.

«…крисюк місцевий підкочувався. Його пан один віднадив. Здоровий такий…» Добра все-таки людина лейб-малефік Андреа Мускулюс. Міг же й «Хвацький вольт» навісити. Або з голочкою побавитися: вишити паршивцеві долю хрестиком.

— Ходімо, колего. Ми домовилися про зустріч. Звернули увагу на його тінь?

— Авжеж.

Вігіла прискорила крок, ледь встигаючи за збудженим бароном.

— Щиро дякую за допомогу в баталії, — на ходу фон Шмуц церемонно розкланявся, що в його теперішньому образі виглядало комічно. — Знаєте, колего… Ніколи на пам’ять не скаржився, а тут просто лихо! Не можу згадати ім’я цього злодюжки. Крутиться, як в’юн… Гвоздун? Гвіздяр?.. О, Гвоздило! Але це прізвисько… А ім’я, ім’я! Трюфель Стучек… Стофиль Тлумачек… Виходить, не брехав стряпчий! От же ж пройдисвіт… Ага, ми прийшли! Вулиця Виникнення, третій будинок від рогу!

З парадного входу ломитися не стали, дотримуючись припису таємності. Матрос із повією і мавпочкою з’явилися до капітана лейб-варти — привід для пліток на місяць наперед. Барон звернув у провулок, обходячи будинок з північного заходу, пройшов уздовж паркана, за яким розкинувся доглянутий сад, і постукав умовно у непримітну хвіртку.

Судячи зі звуку, під старим деревом хвіртки крилася броня.

Відчинив їм похмурий пан, запитально витріщившись на гостей. В Анрі закралася підозра, що пройти повз цього пана, якщо він не захоче пускати, буде куди сутужніше, аніж «панахати гофренів» у порту. Тому, не вдаючись у пояснення, вона скинула личини з усієї компанії.

— Не чекав, Мартіне? — усміхнувся барон, задоволений справленим ефектом. — Пані, дозвольте вам представити: Мартін Гоффер. Найкращий учень, довірена особа і нянька пана Штернблада.

— Ласкаво просимо, ваша світлосте! — просяяв грізний Мартін.

* * *

— Панове, з нами дама! — сказав Рудольф Штернблад, капітан лейб-варти.

— Це не дама, — сказав Месроп Серкіс, голова Тихого Трибуналу. — Це моя вігіла. При виконанні.

— Як накажеш це розуміти, Занудо? — запитав Вільгельм Цимбал, прокуратор Всевидющого Приказу.

На щастя, «розуміти» було потрібно не вігілу, а таємничий лист, один із трьох у руках Цимбала. З тону прокуратора відчувалося: якби не було «з нами» дами, питання пролунало б різкіше, а якби дама не виявися вігілою при виконанні, гнали б її стусанами втришия.

Місце для прочухана вибрали ідеально: зброярський будиночок у саду.

Могутні стовпи в зарубках і вм’ятинах, згори — дощаний настил, а всередині, на стелажах і підставках, у сяйві та блиску… О, насолода бурхливого серця! Зокрема, худорлявий капітан стояв — руки в боки — біля цілої виставки алебард. Анрі задумалася, чому маленькі чоловіки віддають перевагу великій зброї, дійшла висновку, зніяковіла й від ніяковості почала читати підписи під експонатами: бердиш, ґвізарма, протизана, лохабер, еспонтон, розкольник, семнаш…

Звучало як вірші незнайомою мовою.

Прибираємо зайвий семнаш, і маємо чотиристопний ямб зі спондеєм, якщо не підводить почуття ритму. Як у Адальберта Меморандума у «Вернській цитаделі». Опис знаряддя вбивства найбільше схожий на робочі записи модистки: наконечник, що складається з довгого вузького пера й гака, сокира прорізна з ввігнутим півкруглим вістрям, вкрита гравіруванням — і буф з бічною проймою, рукав розрізний висячий, спідниці на фижмах, ледь накрохмалених…

— Це запит зі столичної канцелярії Ордена Зорі, — безпристрасно відповів барон. — І нема чого тицяти ним мені до носа. Пані, даруйте: я збирався вам розповісти, але захопився версією.

— Він захопився версією! Тату, ти бачив квізитора, що вболіває за справу?

— Облиш, Шиммі, — поморщився Тато Сатирос, він же капітан Штернблад. — Зануда не в курсі останніх новин. І досить вдавати із себе Вічного Мандрівця у гніві. Непереконливо.

Анрі відчула гострий приступ заздрощів. Ну чому, чому вона не служила в полку кавалергардів, не мала спільних секретів з хитруном Цимбалом, і навіть із Месропом не розверзала могил ночами? — службові таємниці не враховуються… Зараз би безкарно обзивала барона Занудою, капітана — Татом, Месропа — Кликушею або, приміром, Упирчиком; прокуратор відгукувався б на мавпячу кличку Шиммі, і весь квартет звав би вігілу Мантикорою, приймаючи в суворе чоловіче братство.

— Не в курсі?! — прокуратор Цимбал змахнув другим листом, збивши в польоті мляву осінню муху. — І про цю перлину епістоляції він теж не в курсі?!

— Він у курсі, — заперечив залізний барон. — Це наша відповідь на їхній запит.

— Овал Небес! Мій найкращий співробітник — авантюрист! Куди котиться країна? Може, перейдемо до заключного послання?

Він вказав на третій лист.

— Судячи з печатки, ще одна депеша орденської канцелярії, — знизав плечима барон. — Думаю, квест оголошено зірваним через форс-мажорні обставини. І скасовано до кращих часів. Іншого варіанту не бачу.

Прокуратор зрадів:

— Він думає! Друзі, Зануда думає! Чудо із чудес!

— Конні, справи кепські, — втрутився капітан, беручи зі стелажа важенний семнаш. Вертячись навколо крихітки-Штернблада, семнаш по-дружньому скавулів і крутив вістрям. — Канцелярія розповсюдила офіційне повідомлення, що квест вважається відкритим. Із завтрашнього дня. Відповідно до Заповіту, з усіма наслідками для ідеалів і цивілізації. Орден задовольнився вашою відповіддю.

Анрі дивилася, як блідне незламний барон.

І нічогісінько не розуміла.

— Добродії! — змилостивився прокуратор, плекаючи в душі привид диби, кліщів і вушної воронки. — Дозвольмо нашій ризикованій світлості пояснити!

Збита муха вертілася біля черевика прокуратора. Хилячись до заходу, сонце гладило променями дошки навісу із заходу на схід. Каркав ворон на гілці граба. Свербіла мочка правого вуха. Комплекс прикмет виразно свідчив: вистава, яку розігрує Цимбал, — ширма, а за нею, як за будь-якою ширмою, криється зміст, видимий лише втаємниченим.

— Отже, запит, — зітхнув Конрад фон Шмуц.

SPATIUM X

ЇХНЯ ВІДПОВІДЬ НА НАШУ ВІДПОВІДЬ НА ЇХНІЙ ЗАПИТ

або

СИНОПСИС ДОПОВІДІ ОБЕР-КВІЗИТОРА

У столичній канцелярії Ордену Зорі з учорашнього дня знали про трагедію, що спіткала чорно-білу «Обитель героїв». Ще б не знати! — якщо стряпчий Терц учинив позов за всіма правилами, заявивши матеріальні й моральні збитки в розмірі скарбниці середнього королівства. Адвокати Ордену ламали голови, воздвигаючи бастіони кодексів, форти параграфів і контрескарпи статей проти агресора, шаблезубого хижака, вигодованого пилом архівів і кров’ю відповідачів. Але фінанси є фінанси, а порядок є порядок, особливо для рафінованих ідеалістів.

Ідеали, добродії, — це облік і контроль.

Згідно із Заповітом, за день до офіційного початку квесту Орден повинен надіслати квесторам останній запит. Перелік заявлених лицарів, датування, десяток загальних фраз — і чиста риторика, що не потребує відповіді: чи готові розпочати негайно? На жаль, риторика обернулася гнилою конкретикою — запит принесли, а відповідати нікому.

Ні так, ні ні; ні альфа, ні омега.

Про це, безумовно, знали заздалегідь — і в канцелярії, і в готелі.

— Діточок наших убивати?

— Самі знайдемо!

— З-під землі дістанемо. І в землю закопаємо.

— Я з вами.

З’їзд родичів був готовий до походу й помсти за молодь. З ідеалами в дорослих, досвідчених людей не густо, зате озлоблення й рішучості не позичати. Вторгнутися в Майорат, на погибель віроломному Аспідові? — хоч завтра.

— У нашому віці ризиковано відкладати справи у дальню шухляду, — сказав розважливий Ернест Рівердейл.

І додав ще дещо, про вік і шухляду.

Карга Вертенна сплюнула через плече, Кош Малой зробив знак від пристріту; пухкий Ікер Панчоха-Тирулега сотворив таємниче знамення, а Марія Форзац погладила собаку. Барон не був забобонним, тому погодився зі стареньким графом, потай плекаючи надію, що біля найближчої міської брами стариків-месників затримає наряд лікторів — скажімо, за потенційне порушення «Пакту про Нейтралітет». Поскніємо з тиждень під домашнім арештом, охолонемо, тим справа й закінчиться.

— Пані та панове! Дозвольте запропонувати вам блискучу ідею…

На жаль, у мрії барона вторгся майстер казуїстики і вождь паперових щурів, — тьху-тьху — проти ночі, вищезгаданий стряпчий Терц. Він звернув увагу присутніх, що в орденському запиті зазначені тільки прізвища лицарів-квесторів — Вертенна, Рівердейл, Панчоха і так далі, — а імена пропущені для стислості чи згідно з якимись маловідомими традиціями Ордену Зорі. Таким чином, формально родичі отримували хистку можливість відповісти на запит згодою, запустивши карусель квесту. І завтра виступити в похід на умовно-законних підставах.

Заповіт, стаття, параграф, примітки.

Можу в письмовому вигляді.

Пораду Терца барон вважав маячнею крючкотвора не при своєму розумі, ще гіршою за шестиногого скорохода Йована Селянина. Канцелярія Ордену не могла прийняти таку відповідь до розгляду, маючи на руках позов Трепчика-молодшого. Канцелярія просто зобов’язана була оголосити квест зірваним, а лжеквесторів — порушниками Заповіту і прихованими ворогами ідеалів. Такий варіант цілком влаштовував розсудливого Конрада. Тому він у числі інших родичів спокійно підписав відповідь і пішов на зустріч з вігілою, — анітрохи не очікуючи підступу.

Ось тобі й маєш!

Світ, що непорушно стояв на черепасі канцелярій, захитався.

CAPUT XI

«А РОЗБІЙНИК У ХАЩІ ЩЕ НЕ ЗНАЄ, ЩО КРАЩЕ: ЧИ ЗАРІЗАТИ ВАС, А ЧИ ПАК ЗАРІЗАТИСЯ…»

— Хто ж міг подумати, пані… А тепер чи не погодитеся ви ознайомити присутніх з новою версією подій?

Для економії часу Анрі просто відновила екран Великого Німого, накривши ним усіх, включаючи стелаж з алебардами.

— Дякую, колего, — сказав перед початком сеансу начищений до блиску розкольник, вертячись у гнізді. — Якщо хочете, можу допомогти з концентрацією флогістону. Ні? Ну, як хочете…

У лезі величезної сокири проступило обличчя.

Просперо Кольраун, бойовий маг трону делікатно посміхався.

Накопичуючи ману на дозвіллі, згідно з Нихоновою школою, Просперо був надто економний, щоб після безсонної ночі кудись їхати во плоті. Басейн, масаж, фрукти-галюцинатори; заспокійливі танці рабинь із бубнами, медитативний квінтет сопілкарів. Але чому б і не протягнути з басейну до будинку давнього друга тоненьку ниточку амбіт-зв’язку? Для нас сто поприщ — не гак…

Наступні півгодини Анрі докоряла собі за злочинну втрату пильності. Не відстежити присутності чужого інстант-образу! Проґавити структуральні зміни мана-фактури в саду! Розслабитися найганебнішим чином! — і тебе, подруго, зовсім не виправдовує той факт, що це сам великий Кольраун, чистильник гробниці Сен-Сен, переможець Септаграми Легатів, дресирувальник Василіска Прекрасного…

Цікаво, чи відгукується він тут на прізвисько Альраун?

Чи ображається, як зазвичай?

Перевіряти Анрі не ризикнула.

* * *

— Все, що не відбувається, на краще, — замислено пробурмотів Месроп Серкіс, дивлячись, як екран після фіналу береться брижами, згортаючись.

Анрі подумала, що в начальства дуже дивні узагальнення.

— Якщо у винагороду Чуриху було запропоновано самих квесторів, — вів далі товстун, сплівши пальці на животі, — їх намагалися брати живими. Найвища Рада некромантів — добродії розумні й практичні. Вони в курсі, що від способу умертвіння об’єкта й часу, що минув з моменту першої смерті до старту примусової віталізації, залежить ряд найістотніших параметрів майбутнього дрейгура. Не хочу марнувати ваш дорогоцінний час, друзі, але повірте мені на слово. Квесторів брали живцем.

— Логічно, — кивнув з леза розкольника Просперо. — Анрі, кого із квесторів першим виведено з ладу під час нападу?

«Сарабанда» перетворилася на божевільний танець менад. Зеленаві краплі полум’я відділилися від рук чоловіка в хламиді, віялом розлетівшись у пітьмі за вікном. Мить — і чарівник лантухом осів на підлогу…

— Кристофер Форзац, некромант.

— Фізичним шляхом? Магічним?

— Магічним.

— Логічно. Першим знешкодити кваліфікованого мага, захопити квесторів боєм з дрейгурами, дати насолодитися власною бойовою майстерністю та без перешкод ввергнути в безтямство. Впізнаю почерк Чуриха. Я б діяв так самісінько.

Три роки тому Анрі була присутня на лисячому полюванні, закриваючи «Справу лисиць-перевертнів». Жінки Уккле, міста-сателіта столиці, подали чолобитну в Трибунал, скаржачись на тілесне виснаження чоловіків і небезпечне скорочення народжуваності. Слідство виявило рудих винуватиць, Тихий Трибунал вислав арешт-команду, посилену зграєю хортів. Вігіла на власні очі бачила, як пара хортів доганяє підняту з нори лисицю, нависає з двох боків над низькорослою здобиччю і зупиняє, міцно вхопивши зубами за вуха. Лисиця верещить від болю, марно намагаючись вирватися, а хорти ведуть її до найближчого каменя й починають, не відпускаючи вух, бити мордою об природне знаряддя тортур. Після чого волочать приголомшену, безтямну лисицю в клітку, біля якої чекає хтось із вігілів, щоб зачитати заарештованій її права та обов’язки.

Неприємна картина, якщо не бачити заздалегідь чоловіків з Уккле, стараннями лисиць доведених до слинявого безсилля євнухів.

Розмова про захоплення лицарів Ранкової Зорі нагадала давнє полювання.

Капітан Штернблад взяв розкольник, зібрався крутонути особливо вигадливим чином, але роздумав. Поставив зброю перед собою, взяв ратище двома руками, вдивився у відбиток обличчя мага на сталі:

— Просперо, ти ж розумієш: везти таких людей дорогами таємно, нехай навіть в одурманеному стані… Завеликий ризик. Надто довго. Куди не кинь, усе занадто.

— Є купа швидкісних порталів, які важко від стежити волхвам-локаторам. Спатіуми третього роду, бліц-дромоси, особисті візитатори… Волхв бере захват мана-фактури коридору за схемою Касагрена, що забезпечує дуже незначну ширину розходження «п’яного променя», а тут інші принципи. Думаю, чурихці пішли відразу після захоплення, разом із непритомними квесторами. А дрейгурів-мертв’яків відвезли на цвинтар для повторного поховання наймані робітники, яким Чурих добре заплатив.

— Почати пошук найманців?

— Мабуть. Але я про інше. Месроп, вихідні дні впливають на підготовку об’єкта до дрейгурації?

— Так, — криво посміхнувся товстун. — У вихідні дрейгурація небажана. І першого дня на тижні. Дрейгур погано ходить, підкорюваність командам нижча за стандартну. Висипка по тілу, хронічний кашель. Ідеально — третій-четвертий день.

— Це добре. Якщо квестори в Чуриху, вони ще живі.

— Силовий варіант визволення? — втрутився барон, жестом вказуючи на розвішану всюди зброю. — Я не сумніваюся у ваших можливостях, люб’язний Просперо. Я навіть упевнений, що в разі вашого втручання Чуриху доведеться вічно відновлювати не одну вежу з трьох, а мінімум дві. Або лишитися без веж. Але ви не в змозі відволікти на себе всі сили Чуриха одночасно. Заручників встигнуть ліквідувати, а тіла — знищити. Немає тіла — немає діла. Прямих доказів у нас нема, Найвища Рада подасть скаргу та виявиться права по всіх статтях… А на дідовій стайні крюків перцанути — тріску не оберешся! Перепрошую, добродії, це залишкові явища… Я мав на увазі, що суд не прийме нашої версії як підстави для силового варіанту.

Лезо розкольника затуманилося.

— Ви праві, бароне, — після тривалої паузи мовив Просперо, з’являючись знову. — Ми в Ложі Бранних магів надто звикли покладатися на радикальні методи. Спасибі за мудру пораду.

Конрад фон Шмуц вклонився.

— Ви б і самі зрозуміли це, друже мій. Просто я встиг першим. Ах, якби в нас була можливість проникнути в Чурих непомітно! Або на законних підставах… Добродії чарівники, нікого з вас не запрошували до тамтешніх пенатів? На вечірку, симпозіум, захист дисертата? Консультантом, нарешті?

— На жаль, — насупився Месроп, колихнувши щоками.

— На жаль, — підтримав колишнього некроманта Кольраун.

Раптом обличчя Просперо просяяло, випнулося над лезом, обернувшись блискучою від збудження кулею. Стало чути квінтет сопілкарів, що грав «Гробницю Люллі» в інтерпретації для духових.

— Стривайте! На банкеті з нагоди успішного захисту свого дисертата Андреа мав приватну розмову з Наамою Шавазі!

Голова Тихого Трибуналу підстрибнув м’ячиком:

— Наама? Сестра-Могильщиця? Член Найвищої Ради некромантів?

— Так! Андреа сам мені розповідав. І показував візитівку Наами з рунню Дамбалла.

— Лейб-малефік Мускулюс був приватно запрошений до Чуриха?

— Виходить, що так. Він спершу вирішив, що тут криється амурний інтерес. Молодість, те-се… На щастя, малефіки — не найдовірливіші люди на світі. Профіль зобов’язує. Тверезо поміркувавши, він роздумав шукати любовних пригод у вежах Чуриха. А візитівку сховав у секретер, на згадку.

— Роздумав? — з дивною інтонацією перепитав барон. — Але ж доведеться…

І Анрі відчула, що настав її зоряний час.

— Добродії, я бачила пана Мускулюса в ділі. Він чудовий. Голова Месроп може підтвердити. Але закинути його в Чурих самого — значить провалити справу. Я пропоную свою кандидатуру для супроводу.

На обличчях чоловіків з’явилася зовсім однакова, підозріло-привітна цікавість. Як же вони все-таки відрізняються один від одного, думала вігіла. Зморшкуватий, лисенький, в’юнкий прокуратор Цимбал. Лінивий атлет, розкішний богатир Просперо; ураган, що дрімає у лігві. Худорлявий крихітка Штернблад, холоднокровний і нещадний, як зернятко смертельно небезпечної отрути. Чарівний пузанчик Месроп з його вічною напівусмішкою, схожою на сокиру ката. Дуже різні. І дуже схожі, коли випадає нагода поставити на місце пані, що ризикнула втрутитися в стрункий хід чоловічих думок.

Особливо якщо в повітрі тхне непристойністю.

— Дозвольте довідатися, люба моя, — тоном лікаря, що розмовляє із хронічною симулянткою, почав Месроп Серкіс, — під яким соусом ви маєте намір супроводжувати Андреа Мускулюса в Чурих, під час його… гм-м… буцімто інтимного візиту до Наами Шавазі? Ви розраховуєте, що перспектива… м-м… любовного тріо настільки потішить досвідчену некромантку, що вона втратить пильність? Чи я вас невірно зрозумів?

— Я маю намір супроводжувати Мускулюса в Чурих, пане голово, під унікальним соусом. Особистий рецепт, таємниця сімейної кулінарії. Добродії, будьте ласкаві, вислухайте…

* * *

Коли Анрі скінчила, всі якусь хвилину мовчали.

Дарма, вона звикла.

Для більшості людей звичніше все спланувати заздалегідь, докладно. Витратити місяць на прикидання. Розкласти по поличках, розіпхати по шафках, наклеїти таблички, оглянути стрункі ряди перспектив, простукати з’єднання ланок у ланцюзі та втерти трудовий піт. Люди схильні обдурювати себе, вбачати в незламності планів на майбутнє незламність самого майбутнього, такого, яке вони собі вигадали. Зате потім, коли доля грайливо дає щиглика картковим будиночкам, вибиваючи зі стін то Лицаря Жезлів, то Даму Чаш, коли майбутнє показує довгого й мокрого язика, стаючи сьогоденням, а в шеренги планів забивається клин плутанини — о, тоді вони задихаються в цейтноті, панічно метушаться, і ніяк не втямлять: за що? Адже плани були такі гарні!

— А мені подобається, — сказав капітан Штернблад. Очі маленького капітана перші перестали нагадувати олов’яні ґудзики. — Клянуся Вічним Мандрівцем, подобається! Розпочнемо бій, а там подивимося…

Прямий начальник вігіли суворо колихнув пузом:

— Це авантюра, Тату. Ти любиш авантюри?

Капітан подумав. Анрі дорого дала б, аби тільки дізнатися: які чотки він зараз перебирає, пробуючи кожну намистину на дотик?

— Так, — переконано відповів Рудольф Штернблад, убивчий крихітка. — Люблю.

І підморгнув дамі.

Капітан, як і Анрі, був людиною однієї стріли. Знаєте, коли три дні готуєшся, очищаєш серце, печінку й душу, тиждень їдеш у замшілу глушину, де цвітуть знамениті «дами з камеліями», виблискуючи сухотним рум’янцем пелюсток; прискіпливо виставляєш мішень, виміряєш дистанцію, потім стріляєш із лука один раз, влучиш або схибиш — і їдеш назад. Дуже багато людей дивуються з такого марнотратства. Якщо стільки готувався, чого б не постріляти досхочу? Дати поправку на вітер, випустити дюжину стріл, зважити результат, поміркувати, випустити ще дюжину, змінити тятиву, взяти другий сагайдак…

Анрі ніколи не вступала в суперечки з людьми тисячі стріл.

Марна праця.

— Це настільки божевільно, що може спрацювати, — підтримав друга Просперо Кольраун. Кулька над лезом «здулася», зараз обличчя бойового мага було наче вигравіруване на сталі. — Згоду Мускулюса я забезпечу. Зв’яжуся з лейб-малефактором Нексусом, нехай оформить наказ. А до наказу я додам особисте прохання. Малий мені не відмовить.

— А Нексусу відмовить? — засумнівався Месроп.

Вігіла чудово розуміла сумніви товстуна. Вона б сама тридцять разів подумала, перш ніж відмовити лагідному, старесенькому дідусеві Серафимові. «Шкідник-Божою-Милістю» до відмов ставиться зі своєрідним гумором. Навіть радіє, якщо відмовляють — завжди корисно трішки повправлятися в улюбленому ремеслі…

— І Нексусу не відмовить. Просто хочеться, щоб малий працював не тільки за страх. Хоча… Після лілльської справи в Ятриці він, по-моєму, скуштував пригоду на смак.

— Добре б іще відволікти увагу Чорного Аспіда й Чуриха, — мрійливо протяг барон, збивши трикутного капелюха на потилицю. — Який-небудь непередбачений фактор… Панове, що з вами?!

Всі дивилися на Конрада фон Шмуца.

Картина олією: «Громада сусунітів вибирає півня відпущення». Побутове полотно, золочена рама, пензель Фурле Натюрліха-старшого, виставлене в галереї Джошуа Трентера без дозволу на копіювання.

— З нами все гаразд, — сказав прокуратор Цимбал, ніби віялом обмахуючись третім листом, з печаткою орденської канцелярії. — Це з тобою не все гаразд, пане командор. Тобі завтра в похід, ідеали виборювати. Цивілізація кличе. Хто, як не ти?

— Віль! Ти збожеволів?!

— Ні, друзяко. У мене надзвичайно ясна голова й гаряче серце. Ага, ще чисті руки, бо я їх часто умиваю. Хто підписував петицію в канцелярію Ордену? Ти, твоя світлосте. Петицію Орден задовольнив. Чого тобі ще треба? Сурміть у сурми, фон Шмуц у похід зібрався…

До честі барона, він швидко оговтався. Повернув капелюха на відведене статутом місце, застібнув верхній гачок камзола. Виструнчився, блиснувши очима:

— Слухаюся, пане прокуратор! Завтра ж виступлю!

Анрі просто закохалася.

— Звичайно, завтра, — Цимбал торкнув барона за плече. — Тільки виступатимеш повільно. Я не звір. Тебе, Занудо, мені, може, й не шкода ні крапельки, а старих даремно губити не дам. Поки ви не вторгнетеся на територію Майорату, вам мало що загрожує. Отже, не кваптеся. Будуйте плани помсти, обговорюйте на привалах прийдешні баталії. Шукайте діри в рубежах Аспіда. Понишпорте в пошуках таємних підземних ходів: автори епосів запевняють, начебто під землею цього добра навалом. Коротше кажучи, відволікайте увагу. Днів три-чотири. Нехай ідеалісти з союзниками-некромантами чухають потилиці, нехай ламають голови… Щойно виникне реальна небезпека, ти відразу виходиш на зв’язок. Без зайвої відваги, зрозумів? Я люблю живих співробітників… Панове чарівники, зв’язок забезпечите?

Месроп кивнув:

— Звісно. Конраде, я підсаджу тобі особисту «мушку». Ні, краще «сударика-комарика», він простіший. Коли що, смикнеш себе за мочку лівого вуха, і в мене у відповідь засвербить кінчик носа.

— А якщо в тебе ніс просто так засвербить? — засумнівався барон.

— Мій ніс без вагомих причин не свербить! — суворо підвищив голос голова. — Ти смикаєш, я чухаюсь, власті б’ють у било — злочинна помилка! У небезпеці чесні громадяни Реттії!!! — і висилають ескадрон корсар летючих. На виручку.

— А ми обміняємося «мушками» з вігілою, — втрутився Просперо. — Анрі, я до ваших послуг у будь-який час доби. У малого Андреа на мене є особистий канал, майте на увазі. У Чуриху мою персону добре знають, зустрінуть, як рідного…

У лезі відбились пожежа й вежа, що розпадалася на частини.

На тлі посмішки бойового мага трону.

— Ще б непогано налагодити зв’язок між нами, — звернувся барон до вігіли. — Про всяк випадок. Мушка, павучок, коник-стрибунець… Будь-яка тварина, аби тільки зв’язувала. Зумієте?

Що залишалося робити?

— Атож…

І Анрі розвела руками. Не веліть, мовляв, голову рубати.

Він був не лише кмітливою, а й дуже ввічливою людиною, Конрад фон Шмуц. «Ну ти й стерво!» — читалося по його губах. Але вголос він не вимовив ні слова. Лише зняв капелюха і вклонився складним, церемонним поклоном з п’ятьма відходами, одним стрибком і складними маніпуляціями головним убором. Частину маніпуляцій Анрі вважала образливими, але промовчала.

Незабаром у саду залишилися троє: вігіла, барон і капітан.

* * *

Півгодини вони кидалися каштанами.

Хотілося б сказати: гралися, мов діти, забувши дорослі печалі й насолоджуючись позбавленням від умовностей. На жаль, нічого подібного. Кидалися мало не в рамках слідства. Почалося з того, що капітан зацікавився підготовкою трибунальских арешт-команд. «Хоча б у загальних рисах, пані! Благаю!» Як відмовиш такому красеню? Ніяк. Дилетант у контр-чарах, профан у магічних фінтах, Рудольф Штернблад слухав уважно, робив розумні зауваження, і Анрі мало не вибовкала ряд службових таємниць. Добре, що казенний «діркопробивач», якого підсаджують вігілам разом із клеймом «двох Т», змусив прикусити язичка.

Третя стадія болісності: догана із занесенням.

— Ну і яким робом мантика може допомогти при силовому затриманні? — засумнівався барон.

Анрі хотіла нагадати, хто пантерою стрибав з вікна «Обителі героїв», а хто мерином тупотів по сходах; врешті згадала, який орел устиг першим, і роздумала вихвалятися заслугами. Замість цього підібрала три каштани, дала їх квізу, відійшла на двадцять кроків і запропонувала почати обстріл.

Барон сказав, що фон Шмуци ніколи не дозволяли собі метати в дам важкі предмети. Що його предки перевернуться в домовинах. Що родовий герб почорніє від ганьби. І не сперечайся, Рудольфе. Тобі цього не зрозуміти. Ти рідну матір заради нового кидка тарілками закидаєш. І не проси. Ну хіба що як перевірка службової відповідності. Месроп сказав, що це не дама. На таких рука не піднімається, але свербить.

Посміхнувшись, Анрі перейшла в оцінковий бліц-транс.

Кидок перший. Квіз устав з лівої ноги. Вихідний день хилиться до вечора, надворі — листвянчик; маятник удачі у фазі спокою. Три горобці скачуть по доріжці; один схожий на барона, другий — на капітана. Третій горобець — горобчиха. Схожа на Марію Форзац. По спіралі, що розширюється, летить дубовий листок. Листок скручений, це до головного болю. Моє дерево — ліщина. Під хмарами з криком летить клин-гусар, зиму на хвості тягне. Траєкторія польоту каштана: дорога далека, марний клопіт. Можна не рухатися.

— Мимо!

— Руді, це я навмисно…

— Чому ви навіть не поворухнулися, пані?

— Довго пояснювати, капітане…

Кидок другий. Квіз у позі «Стоял он, дум великих полн». Підкидає капітан на долоні: чотири рази. Останній раз — вище за попередні. Чотири сторони світу, чотири пори року; у кішки чотири ноги. У пророка Чентуана було чотири губи; одна — довша за інші. Відблиски сонця танцюють на лезі цього… як його? Еспонтона. Десять червових відблисків: виконання бажання несердечного. Відступимо до старої вишні. Вишневим листям протирають взуття від випадкового зла. І трішки присідаємо.

— Мимо! Пані, браво!

— Руді, ну ти ж розумієш…

Кидок третій. Квіз робить променад: туди-сюди. На мішень не дивиться, очі ховає. Ховати погляд — лиходійство й порушення планів. Горобчиха украла в горобців хлібну крихту. Легкий вітер з південного заходу; у небі прозорий серпик місяця. Ріжки місяця за вітром бісяться. Південець — на тепло, западенець — на сирість. У променаді п’ять доріжок. П’ятірка — ризик, неминучість, відсутність контролю над ситуацією. Квіз кидає каштан раптово, не дивлячись, з-під лівої руки. Наливати з-під лівої руки — до запору. Робимо витончений пірует.

— Мимо!

— І все-таки я не розумію, до чого тут мантика…

— Пані, дозвольте, я спробую?

— О, капітане! Чи може дама відмовити такому кавалерові, як ви?

У випадку зі Штернбладом базовий комплекс прикмет відслідковувався надзвичайно вдало, висновки робилися блискавично, і жодної помилки Анрі не припустилася. А те, що всі три каштани влучили їй у живіт — чиста випадковість.

З усяким буває.

— Оригінальна методика, — капітан нагадував кота, що обікрав підвал зі стратегічними запасами сметани. — Я можу здогадуватися лише поверхово, але, судячи з рухів і зойків… Ви подарували мені справжнє задоволення, пані!

— Анрі, капітане. Для вас — просто Анрі. Дозвольте й мені…

— Вважатиму за честь!

Перший кинутий вігілою каштан він упіймав на лету й роздавив у кашу. Другому дав щиглика, розколовши на дві гарненькі половинки. Від третього ухилився; напевно, пожалів її, бо Анрі й так промахнулася. Показав два пальці; вігіла вірно зрозуміла знак і запустила ще два снаряди, один за одним. Капітан підійшов до стелажів, взяв бердиша, повернувся, позіхнув і наколов каштанчики на вилоподібне вістря. Анрі не встигла помітити, коли він ходив до стелажів. Але бердиш же звідкись узявся?! В запалі, забувши нахилитися по шостий каштан, вона почала збирати в долоню пучок «ла-ланзьких іскорок», шипучих, але безневинних. Зараз побавимося…

Їй дали легкого потиличника, й Анрі припинила.

— Треба думати, це який-небудь «Дракон, що спускається в пекло»? Я вгадала, капітане?

— Ні. Це я, Рудольф Штернблад, до ваших послуг, — капітан лукаво підморгнув. — Для вас просто Руді.

Поки вігіла міркувала над тим, що «просто Руді» досі нежонатий, і це надихає, він думав про щось своє.

— Знаєте, Анрі… Давним-давно у. Петиції я познайомився з однією жінкою…

Будуй, подруго, матримоніальні плани! А доля тебе каштаном по лобі!

— Вона була прекрасна, Руді?

— Ні. Вона була немолода. І негарна, якщо відверто. А я був самовпевненим хлопчиськом, що недавно повернувся з острова Гаджамад. Просто ця жінка поцілила в мене тричі підряд. Кульками із хлібної м’якушки, на парі.

— Три з трьох? — ахнув барон.

— Три з дюжини. Проте, вона була єдиною…

— Як звали це диво?

— Справжнього імені не знаю. Тільки прізвисько. Вільні метальники із загону Лобіо Трецці прозвали її Веретеницею. Така ящірка, кольору бронзи, дуже схожа на змію. Захопивши здобич, ящірка починає швидко обертатися на кшталт веретена, перекручуючи й розриваючи жертву. Не знаю, що малося на увазі, але більше ми з Веретеницею не зустрічалися. Командор Лобіо казав, що вона вміла бачити вночі. Як кажан. Вона бачила тепло живого тіла. Лобіо розповів мені, як приховував від метальників, що в нього гарячка — одна Веретениця побачила і крадькома зварила йому настій від лихоманки…

Капітан зітхнув, згадуючи жінку, що поцілила в нього хлібною м’якушкою тричі з дюжини. Даму своєї мрії. Найкращу жінку в житті Рудольфа Штернблада.

— Думаю, вона померла, — підсумував капітан. — Від старості. Минуло стільки років…

А вігіла згадала, яких тільки наклепів не зводять шахраї на безневинну веретеницю. І молоко вона в корів ссе, залишаючи корівкам на згадку гнійні пухлини; і від чуми рятує, якщо з’їсти веретеницю сирою, і на людей кидається, і отруйна понад усяку міру…

Десь вдалині майорів привид немолодої, негарної жінки — уособлення марновірства, яке одного разу збулося.

* * *

— Дядечку матросе, можна мавпочку погладити? Не вкусить?

— Краще не треба, малий. Вона не любить, коли її чіпають чужі люди.

— Сам ти малий, — ображено шморгнуло носом хлоп’я років семи. — Сам ти чужий. А я тут живу, з мамкою…

Він утерся полою довгої сорочки, що становила весь його одяг, і гордо покрокував у куток, де видерся на здоровенну скриню і з незалежним виглядом відвернувся до стіни. Не треба, мовляв, мені вашої мавпи. Обійдуся. Але відразу забув про образу, щойно рипнули двері, пропускаючи в кімнату господиню. Від протягу полум’я обох свічок здригнулося, по стінах метнулися гротескні тіні. Здавалося, сам будинок зарухався, прикидаючись кораблем під час хитавиці. Господиня, миловидна стомлена жінка, поставила на стіл велику глазуровану миску. Кроляча печеня з бобами дражнила ситою парою.

Кімнату наповнив запах часнику.

— Мені Міхаль розповів, як ти його сьогодні виручив. Спасибі, добрий чоловіче. Це ж пацюки! Скажені пацюки! Їм людину ножем штрикнути… — господиня не стрималася, схлипнула й поквапно відвернулася, нібито поправляючи капор.

— Годі тобі, Брихто! — прогудів кульгавий злодій, сякаючись. — Розвела сльоту…

І це вона — злодійка на довірі? Ніколи не скажеш. Злодійка має виглядати інакше. А тут — простенька домашня сукня, скромні мережива, намисто з темного сердоліку… Сіра мишка: голодна, холодна, нещасна. Овал Небес! Ось і ти, подруго, попалася на гачок. Так і треба, ця жінка просто зобов’язана викликати співчуття. Інакше в довіру не втертися. З хижою ласицею всяк буде насторожі!

Брихта витягла із шафки пару бляшаних кухлів, ложки та велику обплетену лозою сулію.

— Пригощайтеся. У вас розмова чоловіча…

На порозі вона не витримала, обернулася:

— Ось із ким тобі дружбу водити треба! З такими, як Родні. А не з твоїми буцегарами…

Грюкнули двері. Полум’я свічок станцювало фінал балету «Принцеса без дракона». Міхаль крекнув, зручніше влаштовуючи ногу, закуту в лубок; потягнувся до сулії.

Хлюпнув обом:

— Ну, за тебе, Родні! Якби не ти, я б уже риб годував…

Поки Гвоздило виголошував заздоровницю, мавпочка моторно заволоділа кухлем матроса. Встромила мордочку, принюхуючись, відчайдушно чхнула й відсунула кухоль подалі. Добре хоч не перекинула, не розлила.

— Вгамуйся, Анрі, — погрозив моряк пальцем. — Ти шмурдяку не п’єш. А я вип’ю…

Мавпочка скорчила потішну гримасу. Ех, подруженько, недооцінила ти залізного барона! Гарна ідея, та не твоя! Мавпячий ефемер, яким Конрад запропонував вігілі «накритися», йдучи на зустріч зі злодієм, мав ряд незаперечних переваг. При мавпі говорять без остраху. Інша річ — портова повія. У повій не язик, а помело; повій у ліжко тягнуть, а не за стіл. Мавпочка не зобов’язана цмулити жахливий шмурдяк, може коверзувати щодо їжі, а знадобиться — обстежить хоч весь будинок, від підвалу до горища.

Основними недоліками були вимушена «обітниця мовчання» і надокучливий інтерес хлопчиська. Дозволяти гладити себе тією ж лапою, якою щойно витирали мокрого носа, вігіла не бажала категорично. Спасибі баронові — віднадив шмаркача.

— Вона яблука їсть?

Рано зраділа.

— Їсть, якщо чисті. Брудними Анрі жбурляється. І дуже влучно.

Малий спритно зістрибнув зі скрині й вискочив за двері.

— Ти де по кафці фрустрити вивчився, Родні? Моряк, не з фартачів, а фрустриш так, шо любо-дорого…

Тут, у помешканні Брихти, при господині й хлопчикові, Гвоздило «кафкою» не зловживав.

— Це я тепер моряк. Ми з Леоном Карнаухим в Анхуесі, знаєш, які діла вертіли? Нас казенний триндар здав: Леонові — зашморг, кузарям — алмазні копальні, а я втік. Вирішив подалі станцювати, найнявся на барк «Щасливий порятунок», до капітана Шарки. Рік, другий, дивлюся: рейси наваристі, команда в долі… Від добра добра не шукають. Лишився плавати…

— Зав’язав? На гордіїв вузол? Буває. І не такі фуцирі зав’язували… Був у мене в Бадандені знайомець, Санчо Прочухан. Штуцер — Мама моя Нижня! Будь-який замок — його, хоч на дверях, хоч на скарбниці, хоч від Овалу Небес! Синдикат Маландринів грамоту Санчесу виписав, почесну, на віки вічні…

Барон зачерпнув ложкою кролятини з підливою.

— Санчо Прочухан? — перепитав ніби побіжно. — Нє, не знаю. Мені Карнаухий дзвонив про бідового грамотія, так його Санчесом Панчохою кликали…

— Він самий і є. Знаменитий кузар, з тертих.

Відповідь Анрі знала заздалегідь, за мить до того, як Гвоздило розтулив рота. Байки стряпчого, трирука тінь, слизьке ім’я злодія, що постійно випадає з пам’яті, щасливий порятунок Гвоздила з в’язниці, бійка в порту — мозаїка складалася по шматочках. Без Високої Науки тут не обійшлося. Незначні з першого погляду, деталі, поєднання часу й місця, слова й погляду, — все це говорило мантисі ще й про інше.

Трирука тінь кульгавого злодія краєм падала на шестеро тіней зниклих квесторів.

Зливаючись в одне ціле.

Не даремно вона наполягла на своїй присутності тут! Правда, довелося зробити неабиякий гак, залишивши вдома Гіббуса. У Мірний Гай, де стояв будинок Брихти, добралися дуже пізно.

— Я яблуко приніс! Чисте!

— Анрі, хочеш яблучко? Бачу, хочеш. Бери-бери, я дозволяю.

Ага, їхня світлість милостиво дозволили.

Вік пам’ятатимемо, благодійнику.

— Це тобі, — малий тримав яблуко далеченько, боязко кліпаючи: чи не вкусить його тваринка. — Їж, макачко. А то вони самі жеруть, а тобі не дають. Візьми, воно смачне! І чистеньке…

Слова хлопчиська несподівано зворушили вігілу. Взявши яблуко, чистота якого викликала сумніви, Анрі подякувала по-мавпячи: підстрибнула на табуреті, закивала головою, кланяючись, скорчила зворушливу гримаску. Задоволений, Брихтин нащадок засміявся і знову поліз на скриню. Вігіла тихенько створила простенький мануал, оточивши яблуко флюїдами-шкребунцями, перечекала хвилинку — й відкусила шматочок. Пізній ранет; сорт «Рожевий Витязь». Мабуть, сперли десь: «Рожеві Витязі» на роздоріжжі висаджені, на косу сажень щеплені. Торгівці ціну правлять — мало не здасться.

— …не, не знаю. Але чув багато.

— Тепер і не почуєш. У зав’язі він, як і ти.

— Ну, я-то не від гарного життя зав’язав…

— Та він, скіко знаю, не без глупства був, Санчо. У Кальхарі забрався в палац еміра: через три стіни, повз усю варту… І шо ти думаєш? Скарбницю обніс? Заліз до коханої дружини еміра, всю ніч із нею перекидався, а над ранок утік. Тільки й прихопив, що перстеника з рубіном — емірша йому сама дала, на згадку. Варто було, питається, головою через бабу ризикувати?! Або ще… А-а, годі, ну його, бельбаса!

Гвоздило спохмурнів, без заздоровниці допив з кухля шмурдяк і заходився коло бобів. Напевно, наступна історія, пов’язана з великим Санчесом Панчохою, він же Санчо Прочухан, була злодієві неприємна. Барон не заважав співрозмовникові втамовувати голод. Наливши собі з сулії, фон Шмуц нишком підморгнув вігілі: мовляв, ну як?

Мавпочка підморгнула у відповідь.

* * *

Отже, тонка структура особистості. П’ять тіл: матеріальне, астральне, ефірне, флюїдичне, семантичне. Три «серпанки»: аура, умбра, мана-фактура. Три супутники: Ім’я, Тінь, Сяйво. А також дві рівновеликі половинки душі, верхня та нижня, дух-рушій, три проміжні душички, чиє існування поки виведено лише теоретично, і рідинна надсутність, яка лежить в основі всього і до якої не зміг дістатися навіть Нихон Сивочол, світла йому пам’ять.

Ми, подруго, і намагатися не будемо. Вірно?

Нам трьох перших ефірно-астральних шарів, скорочено «еашів», з головою вистачить.

Нумо, подивімося, що тут у нас…

Заклавши між брів захисну складку «шин», Анрі щучкою пірнула в перший еаш. Дослідженням тіньових структур вона ніколи не займалася, але свого часу, довірившись наполяганням тітоньки Есфірі, ходила на факультатив із прикладної умбралогії, до Фриди Траккай — досвідченої волхвиці, прозваної позаочі Залізною Феєю. Так, настроїмо сприйняття, щоб почуття, заточені на кінцях, проникали крізь ницу матеріальність плоті. Пара свічок на столі горіла досить вдало — дві чіткі проекції зовнішньої тіні легко поєднувалися, відтворюючи об’ємне плетиво, або «чорного допельганґера» Гвоздила.

Що ми бачимо? А бачимо ми ущільнення умбра-тканини, з вузликами по краях, нетиповий розподіл ш’уїт-потоків Хазреда-Вейста і просто дивовижну флуктуацію навколо лівої руки. Всюди — «густа мережа», а тут — просто-таки чорнильна ляпка! З правою теж не все пучком: частота чарунок «мережі» посилена вдвічі. Але в першому еаші детальніше не розгледиш.

Переходимо в другий.

Занурення в наступний шар далося великою кров’ю. Хоч ти й м. н. к., подруго, але освіта — одне, а сила, груба матінка-силонька — інше. Деньок сьогодні видався насичений, нічого не скажеш…

У другому еаші крізь плетиво проступив відблиск-сигнал аури злодія. Перший «серпанок». Опалесцентні струмені заважали зосередитися на тіньових флуктуаціях. В Анрі склалося враження, що в пряжу умбра-тканини Гвоздила вплетено чужорідні нитки, — пряжа, гребінна й однониткова, була крученою, вторинного кручення. Ці нитки й давали вузлики на переходах до ниток вроджених. Не тільки ліва рука, чия тінь роздвоювалася зміїним жалом, — права теж виглядала дивно. Немов Лісорубові Озерному приробили одразу дві руки із заліза: одну замість десниці, втраченої в бою за честь королеви Гвендолен, а другу, шуйцю — про запас, про всяк випадок. Королев багато, честі мало, гляди, ще що відрубають…

Стало в Лісоруба три руки: дві залізні й одна рідна.

Важко зітхнувши, Анрі почала протискатися в третій еаш. Під контролем Фриди вона добиралася й до 5-го, але зараз навіть трійка давалася на превелику силу. Ефір загус до консистенції гарбузового суфле, посипаного тертим сиром флогістону. Доводилося чавити й розсовувати, збивати й перемішувати, поки попереду знову не зайнялася веселка аури. Вігіла відсапалася, відсунула дві фінальні завіси…

Димчасті волокна астрал-зв’язків були на місці. Однак, всупереч аксіомі Феррі, вони закручувалися не посолонь, а в протилежний бік! Спіраль вела туди, де ледве вгадувався хисткий ореол семантичного тіла, мерехтячи пучками псевдоасоціатів.

Ім’я, третій Супутник.

«Де там», — тверезо оцінила вігіла свої можливості.

І виринула на поверхню.

* * *

— Кажуть, у ці подався… у сусунки. Які чорних кобелів до білого відмити хочуть. Тоді й зав’язав.

— На всіх кобелів мила не вистачить, — замислено пробурмотів барон. — Немає таких миловарень, щоб вистачило…

— Точно! — зрадів злодій, виловлюючи в підливі залишки кроля. — Прочухан завжди на макітру гнусив! Бачив я його днями: яким був, таким і лишився…

— Де? Коли?!

Питання зірвалися з уст барона швидше, ніж каскадні піроглобули вилітають із рук Просперо Кольрауна. Квіз відразу постарався загладити помилку:

— А сусунку з фартовими кузарями водитися не гріх?

— Нє-а, не гріх. Пішов Прочухан від сусунків. Зі стерновим їхнім поскавчав, і пішов. А бачив я його… — Гвоздило наморщив чоло, пригадуючи, — з тиждень тому! Тут, у Реттії. Він мене сам знайшов. Санчо кого хочеш знайде…

— Нащо? Він же в зав’язі?

— В зав’язі. А нашо… Я й сам путьом не втямив. Про руку мою розпитував. Пивцем почастував. І пішов. У всьому білому.

— Нащо йому твоя рука? — Конрад п’яно реготнув, підбираючись до сулії. — Украсти зібрався?

Гвоздило звів брови, ніби промацуючи поглядом пронозливого матросика.

— Ти мене за гофрена не візьмеш, як розповім?

— Не візьму, — пообіцяв чесний барон. — Я тебе поважаю. Ти сказав, як гвоздь забив!

— Знов казка про руку? — подав голос хлопчик зі скрині.

— Стули пельку! — вищирився на нього Гвоздило. — Відлупцюю! Дивися, Родні…

Він повільно підняв праву руку, намагаючись, щоб тінь виразніше лягла на стіну.

— Бачиш?

— Бачу.

— А тепер?

Гвоздило підняв ліву.

— Начебто, двоїться… Це від шмурдяка. Кріпкий, з-зараза!..

— Кріпкий, кажеш? Тоді пий і слухай. Почалася ця бодяга п’ять років тому…

Малий на скрині безнадійно запхинькав.

SPATIUM XI

СТРАЖДАННЯ МОЛОДОГО ЗЛОДІЯ або РОЗПОВІДЬ МІХАЛЯ ЛОВЧИКА, ПРОЗВАНОГО ГВОЗДИЛОМ

Дивні гості підсіли до них у таверні «Осел і Ружа», у портовій частині Бадандена. Міхаль Ловчик, Санчес Прочухан і ще двоє кузарів — Франтішек Дубар і Перчений Лис — зайшли туди промочити горлянку перед трудами неправедними. Мандрівці ж заявилися в таверну, коли злодійський квартет не встиг пропустити й по першому кухлю. Відразу рушили до їхнього столу, хоча вільних місць навколо вистачало. Розсілися по-хазяйськи, махнули тавернеру Ляхові Варенику:

— Гей! Сулію «Чікимальпи»!

Чорний малабрійський бальзам «Чікимальпа» — пійло рідкісне, дороге. По голові б’є веселіше за кувадло. Так само ввертає, якщо накуритися потерті від гірських сироїжок, що ростуть на околицях Рагнарської ущелини. І похмілля від «Чікимальпи» не буває. Або встанеш вранці бадьорий і повний сил, або взагалі не встанеш.

Лишишся лежати забальзамований.

Від закуски панове-мандрівці відмовилися. Було їх троє: один старший, з акуратною борідкою кольору воронованого срібла, і двоє молодших — рум’яні, плечисті здоровані. Мабуть, батько із синами. Стан? Рід занять? За одягом не визначиш. Вбрання добротне, без зайвих розкошів; шпаг немає, при поясі — невеличкі кинжальчики в піхвах. Нетутешні, це точно. Тутешні тесакам віддають перевагу.

Дубар рогом поперти хотів, набичився і передумав.

Послав до Нижньої Мами, для форсу.

— За хороших людей, — підняв кубок срібнобородий. — За майстрів хитрої справи.

Випив і публіку поглядом вивчає.

Хто за тебе заздоровницю підняв, того й бик не буцає. Дубар кивнув, Перчений Лис собі налив; баляндрасник Санчес за словом у кошіль не поліз, відповів. Слово за слово, підсіли мандрівці ближче. А як сулію скінчили, старший і каже: знаємо, хто ви такі, але нас це анітрохи не бентежить. Навіть навпаки. Хочете, щоб руки ваші вдвічі вправніші та моторніші зробилися? Щоб сили додалося?

Прочухан спохмурнів, насупився.

— Волшба? — запитує.

— Вона, рідна, — регоче срібнобородий.

— І що ви за це схочете?

— А нічого. Ще й самі приплатимо.

— Лізла миша за сиром, — гне своєї Санчес, — та накрилася хвостом. Який ваш у цьому інтерес?

— Спосіб новий хочемо на ділі випробувати, — пояснює старший. — За це й гроші платимо. А як побачимо, що все вдалося до пуття — з наступних плату брати будемо, і чималу. Як інтерес, підходить?

— Мимо проходить, — встав із-за столу Санчес. — А як твоя волшба гвинтом зав’ється, і виростуть у мене замість рук жаб’ячі лапи? Або драконячий хвіст із задниці вистромиться? Шукай дурних! Женіть ви їх, кузарі, копняками. Від столу подалі.

І пішов. Навіть пива не допив.

Залишилися троє на трьох. Довго срібнобородий кузарів намовляв, ще пару сулій виставив, із закускою… Перчений Лис вийшов до вітру і не вернувся — сховався, хитрун, у нору, від спокуси подалі. Перчений, він за милю чує, коли линяти час. Отут би й Міхалю з Франтішком задуматися, та бальзам з пивцем у голову вдарили, дуплетом. Надто вже завбачливо все виглядало. Ще й грошенят обіцяли…

Що було потім, Міхаль не пам’ятав. Отямився вранці, в мансарді, яку наймав у однієї приємної вдови. Довго не міг розчумати: спить він, марить, чи підхопив гнилу хворобу? Його кидало то в жар, то в холод; обстановка мансарди пливла перед очима, взявшись серпанком, і раптом проступала з неправдоподібною чіткістю, так, що найдрібнішу смітинку в найдальшому кутку можна було роздивитися. Тіло здавалося чужим, купленим у крамниці лахмітника. Міхаль здавався сам собі городнім опудалом, набитим соломою. Солома розпирала зсередини, штрикаючись гострими твердими стеблами, намагаючись вибратися назовні колючими вістрями — від жахливого свербежу він мало не збожеволів.

У кутку стирчав горбатий привид, смердів цвинтарем і грозився пазуристим пальцем: «Не чухайся, цапом станеш!» Міхаль кричав до привида, що буде чухатися, чим би це не обернулося, і чухався, і дарма — свербіж тільки посилювався.

Спасибі вдовиці: зметикувала, що постояльцеві зле, викликала казенного лікаря-дармоїда, і три дні відпоювала пожильця бульйоном зі свинячих ніжок з молоком. Лікар з’явився п’яний як чіп, грозився пустити кров, бурмотів казна-що про якогось Делірія Тременса, напевно, свого дружка по лікарському ремеслу. На фартовій «кафці» деліріями кликали тих, у кого макітру геть скнюкало, так що Міхаль образився і дав грубіянові по шиї. Та не розрахував сили — полетів лікар сторчголов за двері, на тім курс лікування й закінчився.

На четвертий ранок він прокинувся з головою ясною і порожньою до дзвону. В тілі відчувалась нестерпна легкість битія. Горбань-привид зник, цвинтарний запах вивітрився. «А чи не здох я часом?!» — з тривогою подумав злодій. Проте знайшов поруч купу млинців із сиром, прогнав недобрі думки й накинувся на їжу. Запив млинці джбаном грушевого квасу й дійшов висновку, що життя прекрасне.

Відкривши схованку, де зберігав заначку, Міхаль знайшов шкіряну торбинку із сотнею золотих дхармів, новеньких, трурського карбування. Звідки взялося золото, як воно опинилося у схованці — цього Гвоздило згадати не міг, хоч убий. Торбинка була безперечним доказом, що договір із чаклунами не привидівся сп’яну. Раз так, виходить, чаклуни зробили добру справу й пішли собі?

Інакше не заплатили б, так же ж?

Міхалю негайно схотілося перевірити свіжі таланти на ділі. Зламавши кулаком дубовий табурет, злодій обізвав себе делірієм (правий був лікар!) і вирішив від подальших експериментів подібного ґатунку втриматися. Сила є, тепер розуму треба.

А чи лишилися пальці такими ж спритними, як досі?

Перший зрізаний гаманець показав: лишилися, навіть удвічі. Ото срібнобородий, ото благодійник! Від надміру почуттів злодієві хотілося знайти чарівника та вкрасти для нього зірку з неба. Більше того: користуючись новою хваткою, Міхаль уподобав боротьбу на пальцях у таверні «XXXIII богатирі» і частенько перемагав — хоч у командній «пальцівці», хоч в індивідуальному «мізинчику», повною мірою здобуваючи захват глядачів і чесний виграш. Тут здобув і почесне прізвисько — Гвоздило. Якби він вів ощадливіший спосіб життя — за три-чотири роки назбирав би на безбідну старість, відійшов «у зав’язь». Проте жив днем сьогоднішнім: крав, пив, гуляв.

— Ти б Дядька Фарта на кпини не брав, — зауважив якось давній знайомець, Перчений Лис. — Гляди, наврочиш… За тебе винагороду вже призначили…

Гвоздило у відповідь розреготався й запитав у Лиса: куди подівся Франтішек Дубар?

— Не знаю, — похмуро відказав Перчений. — Від того дня не бачилися. Мо’, де подався кращої долі шукати…

Не доказав, плюнув і пішов.

Незабаром сталася велика облава, або, як називали її кузарі — Тупий Снопов’яз. Тиран Бадандена зволив звернути найвищу увагу на бурхливий потік скарг населення. Облаву мушерифи тиранії організували грамотно: густим гребінцем проти шерсті.

Мало кому вдалося втекти.

Сила злодія не врятувала — налягли юрбою, скрутили, дали по зубах, щоб не рипався. «Які люди! — радісно вишкірився мушериф-баші, коли Гвоздило постав перед його світлі очі. — Салам-алейкум, рахат-лукум! Агов, іфрити законності, де тут у нас найтепліший зіндан?»

Кому дісталася винагорода за його арешт, Міхаль не дізнався. Скоріш за все, радісному мушериф-баші. Зате з’ясував, що правосуддя в Бадандені вершиться без зайвих зволікань. Йому прилюдно відрубали праву руку на ешафоті, спорудженому в центрі площі Щирого Розкаяння. Добре, що руку — багато хто розпрощався з головою.

Тюремний кат, за сумісництвом — цілитель, припік обрубок смолоскипом і погнав жертву копняками: на волю із чистою совістю. Вдова двері постояльцеві не відчинила: побоялася. У мансарді залишалася схованка із заначкою «на чорний день» — чорний день настав, але як дістатися до грошей? З однією рукою по стінах не дуже полазиш. А почнеш ломитися — мушерифи прибіжать, другу руку відрубають.

Пішов у порт: крисувати по кутках.

Через тиждень куксу пойняв знайомий свербіж. «Аби тільки не загноїлася, — в розпачі думав Міхаль. — Тоді все, хана!» Замотав куксу ганчіркою. Він проклинав срібнобородого чаклуна з його витівками, лаявся і ховався від людей. А якось не витримав — розмотав пов’язку і закричав, побачивши видовище, що відкрилося.

Кукса лопнула переспілою хурмою. З неї, як із пуп’янка, визирала чудова квітка.

П’ятипала ручка дитини.

CAPUT XII

«ВОНИ ПРИЙШЛИ ПО МАГА НА СВІТАННІ, КОЛИ НІ КРАПЛІ МАНИ У ТУМАНІ…»

Гвоздило голосно сьорбнув із кухля.

— Отоді головні лиха й почалися. А я, дурень, від щастя мало зі штанів не вискочив. Дивіться-но! — рука виросла… Перчений щойно руку мою побачив, відразу сказав: «Не показуй нікому. Не пробачать. Драпай з міста, тут тобі життя не буде». Правий виявився: тижня не минуло, а вже косувати почали. Впізнавати перестали. В лице начебто впізнають, а ім’я плутають. Борги чужі вимагають, через якихось бабів битися лізуть… Потім накотило на мене: сон мертвячий. Загорнули холодного у саван, ховати повезли; хвала Вічному Мандрівцеві, на цвинтарі опам’ятався. Кузарі з кілками кинулися: піднятий, мовляв! Мало до смерті не забили… Я дьору. Думав, тут оживу… Не ожив. Сам скоро забуду, як мене звати. Або заріжуть фуцирі за чужий гріх. От скажи, Родні: як жити далі? Я б на Брихті оженився, та навіть вона моє ім’я не завжди згадати може! А любить, я знаю, любить… Хіба ж це життя?!

Барон розгублено мовчав.

Він не знав, що відповісти на нехитре запитання злодія.

— Набридла казка, — зажурено підсумував малий зі скрині. — Іншу давай!

— Немає в мене іншої, — відповів злодій із трирукою тінню. — Тіко ця лишилася.

* * *

Темрява була надворі… Ні, в око стріляти, звичайно, не варто. Шкода. Темрява мине, а око нове не виросте. Хоча після спілкування з Гвоздилом у душу закрадалися сумніви щодо цього. Небо заліпило хмарами, як віконце — мокрим снігом, місяць і зірки загрузли в купчастій трясовині, волаючи про порятунок, а вуличних ліхтарів у Мірному Гаю зроду не водилося.

Де-не-де вікно світиться — хвала Вічному Мандрівцеві!

Барон увійшов у роль і, зашпортуючись на черговому вибої, лаявся, як справдешній матрос. Замість «кафки» поминав кітву, корму, боцмана і дзьоб альбатроса в найоригінальніших поєднаннях. Анрі нишком посміювалася: міцне слівце пасувало залізному баронові. Коли вони насилу перетнули хисткий місток через брудну, мулисту Рвань і будинок Брихти зник, фон Шмуц зупинився. Погойдався на підборах: вдаючи п’яного, збираючись із думками, чи просто так.

— Ви його перевірили?

— Звісно. Складні поліморфні зміни в тонкій структурі особистості. Якщо без зайвої термінології… Начебто яблуні прищепили пагін вишні. І яблуня, і вишня — плодові дерева, але це навіть не різні сорти…

— Розумію, — серйозно кивнув барон, рушаючи далі.

— Щасливий! А ось я — не розумію. Зміни дуже глибокі: умбра, аура, семантія… Тут потрібен великий теоретик: Матіас Кручек, Ян Стенваль… Залізна Фея, зрештою!

— А ви можете хоча б припустити, чиїх це рук справа? Хто здатен на такі… е-е-е… розробки? Цей, зі срібною бородою… Борода, звичайно, прикмета кволенька…

— Облишмо бороду. Хтось із серйозних умбрологів міг би підказати… Шкода, ми не маємо часу. Я забагато його змарнувала.

— У якому розумінні? — звів брови Конрад. У личині матроса це виглядало кумедно, але Анрі лишилася серйозною.

— Я займалася потрібними і правильними справами: Великий Гаруспіціум, Лабілекторій, «Роза кроків»… Але ситуація змінюється надто швидко. Про результати цих дій я не встигну навіть дізнатися, не те що скористатися ними.

— Розумію, — повторив барон. — Ой, як я вас розумію! Дедукція пасує перед інтуїцією, переживає цейтнот і остаточно здається на милість випадку! Даруйте, пані, це як кидати у вас каштанами…

— Гірше. Це як кидати каштанами в капітана Штернблада.

— Дозвольте не погодитися. Є речі значно проблематичніші.

— Наприклад?

— Припустімо, не ви кидаєте каштани в Руді, а він у вас.

Анрі спіткнулася, охнула й погодилася.

— Ви зараз у готель, бароне?

— Так. Мені завтра в похід, якщо пам’ятаєте… Коли уявлю, як з’їзд родичів іде в рейд тилами — перука сторч стає! Але спершу я проведу вас додому.

— Спасибі, не треба, — вігіла посміхнулася, забувши, що в мавпячій личині посмішки малопривабливі. — Я стомилася і вередую. Із задоволенням гуляла б із вами до ранку, кокетуючи й теревенячи про дрібниці, але… Треба, щоб ви якомога швидше опинилися в готелі. Сподіваюся, ваші майбутні соратники ще не сплять. Отож, не криючись, привселюдно розкажіть їм те, про що довідалися від мене в цирульні.

— Усе? — вжахнувся Конрад.

— Ні, звичайно. Я маю на увазі могили, де замість квесторів виявилися дрейгури. І обов’язково повідомте, що дрейгур згорів при спробі його допитати.

— Навмисний витік відомостей? Генрієтто, я все зроблю, як ви просите. І навіть не запитуватиму навіщо. Вважайте, що я кинув каштан, куди наказано.

Попереду з’явилися перші ліхтарі бульвару Олігархів.

— Що ж, мені — ліворуч, вам — праворуч. Удачі!

Вона затнулася. Напевно, треба сказати щось іще. На барона чекає похід; на тебе, подруго, — теж не ароматичні ванни з квінтетом сопілкарів. Чужі люди з відомств-конкурентів: залізний чепурун-квіз і в’їдливе стерво-віга. Знайомі два дні…

Душа була не на місці — немов до душі Генрієтти Кукіль срібнобородий чаклун підшивав дві зайві тіні, троє гучних імен і вісім сумних перспектив на майбутнє.

— Удачі! Коли справа благополучно ляже на полицю в архіві, ми ще погуляємо з вами до ранку…

Награна бадьорість у голосі барона дзенькнула фальшивою монетою. Він і сам це зрозумів, зніяковівши.

— Обов’язково, ваша світлосте. Не лізьте даремно на рожна, добре?

— І вам рожнів поменше, пані…

Конрад фон Шмуц рвучко нахилився, взяв руку Анрі; лоскітно вколов вусами, поцілував.

Пішов і жодного разу не озирнувся.

Гарна прикмета.

Енох Лафута, п’яниця, якого лиха дружина не пустила ночувати, хитнувся і протер очі. Весь цей час він стояв у проході між будинками, спершись на стовбур старої акації, щоб не впасти. Моряк із мавпою не бачили п’яниці, зате Лафута чудово бачив обох. І не міг надивуватися. Чи то моряк так напився, що розмовляв з дурною мавпою? Чи то він, Енох Лафута, настільки п’яний, що бачив, як мавпа відповідала матросові, потім матрос поцілував мавпі лапу, і обоє розійшлися в різні боки?

— Іди, іроде! — закричала з вікна дружина в пароксизмі милосердя. — Спи вже…

Енох викинув з голови дурне видиво й пішов.

* * *

Повернувшись додому, Анрі роздумала лягати спати. Часу на відпочинок залишалося мало, на віщі сни годі розраховувати — ці парами не ходять! — а вставати так чи інакше довелося б за півтори години до світанку.

Зітхнувши, вона заходилася накопичувати ману за рецептом тітоньки Есфірі.

Повиймала книжки із шаф, протерла пил і розставила наново, за системою «Стоунхендж», розробленою друїдами-біблотами Гладкої Квокти. Вимила підлогу в їдальні, спальні та вітальні, відмовившись від швабри, стоячи на чотирьох, у позі «Са-пей шукає сліди духів». Довго вовтузилася з посудом, домагаючись блиску, що принаджує веселу енергію Йой. Закамуфлювала ледь скошені двері до кухні з допомогою штори з кипарисових планок, змістивши базисний центр тяжіння поганих ситуацій за вікно, у дворик. Натерла до блиску вікна, що виходили на південь: від цього радостей повинно було побільшати, а прикрощів — поменшати. Це, щоправда, могло призвести до вагітності чи передчасних пологів, але Анрі сумнівалася, що там, куди вона зібралася, це буде важливо. Урівноважила стихії: Вогонь — курильницею для пахощів, перенесеною до ванної кімнати, Bоду — келихами пірамідальної форми, Метал — декоративним мечем із сосни, покладеним на стійку в кабінеті, Дерево — розсипаною по кутках річковою галькою, Землю — сухими фіалками, покладеними в книжки замість закладок.

Відчувши різкий приплив сил, подвоїла старанність.

* * *

Туман крався вулицями Реттії.

Туман брів камінням бруківки, човгав підошвами черевиків, тягнув бліді пальці, заплітаючи місто павутинням — від бульвару XXVI-ти Лa-Ланзьких Комерсантів до площі Регуса Еволютора, від консерваторії маестро Бригета Куриація до театру «Піроглобус», від притулку Блудних Синів, заснованого безіменним купцем-бабієм, до готелю «обитель героїв». Хмари розійшлися; нависнувши над головою ківшиком, сухотно-рум’яний місяць лив у павучу сітку кров з молоком. Горгулії з даху храму Бабусі Странноприїмної безгучно роззявляли пащі, погрожуючи місяцю, але ківшик і без горгулій розумів: його час злічено.

Ось-ось розвидниться.

Ось-ось він перекинеться на пекучий окріп сонця.

Троє нечутно рухалися в ночі, що вмирала, не зачіпаючи павутиння, не помічені сонним патрулем, що пройшов, стукаючи брязкальцями, з ритмічними вигуками: «Люлі-люленьки-люлю, пію славу королю!»

Двоє вігілів та одна вігіла.

Арешт-команда Тихого Трибуналу.

Андреа Мускулюс жив у кварталі Анахроністів, у приватному будиночку, яких тут було достобіса — багатий забудовник Фриц Кабачок-молодший, викупивши за безцінь тутешні пустирі, наклепав безліч двоповерхових карликів-близнюків і озолотився на оренді. Дійсним членом лейб-малефіціуму учень Кольрауна став менш як півроку тому — відкладаючи частину нової, цілком прийнятної платні, за два-три роки він переїде у престижніший район, а зараз мусить задовольнятися малим. Це добре. Менше свідків. Сусіди носа надвір не поткнуть, якщо в будинку пана малефіка почнеться підозрілий гамір.

Вирішать, що ляльку голкою дірявить, а лялька свого щастя не розуміє, відбивається.

— Інгі, залишайся біля входу.

— Гаразд, Мантикоро.

— Грегоре, стань під тим вікном. Так, тим, що світиться.

— Гаразд, Мантикоро.

Це були кращі з кращих, Інгвальд Холєра та Грегор Прочанин. Малефік повинен радіти: по нього прийшли, як по справжнього мага найвищої кваліфікації. Сам факт такого арешту Колегіум Волхвування зараховував як особливі заслуги й видавав атестат — якщо майбутній м. н. к. виходив на волю без позбавлення прав.

Анрі бачила в цьому тонкий натяк розумника-Месропа. Зметикує малефік, у чому смак — зі штанів вистрибне, аби тільки заслужити. Хоча ні, такі, як наш бичок, зі штанів вистрибують неохоче. Навіть із магістерських штанів за вищою кваліфікацією.

А шкода…

Інгвальда і Грегора вігіла не втаємничувала в хитросплетіння задуму. Їм досить знати головне: бос виписав ордер на арешт. Ім’я, прізвище, адреса. Звольте виконувати.

Челяді Мускулюс не тримав. І дверей не замикав, відповідно до традицій малефіціуму. Певні традиції стоять на ногах міцніше за закон, особливо традиції шкідливі, яким і місце в товаристві королівських шкідників. Від друзів замикатися гріх, від мага не замкнешся, а злодій у дім — щастя на поріг. Деякі малефіки ще й доплачували злодієві, якщо той доживав до повернення господаря.

У крихітному холі Анрі піднялася сходами на другий поверх. Мускулюс — чоловік законослухняний, добропорядний, опору чинити не повинен. Тому й сумує внизу Холера, тому журиться Прочанин: знають, що не доведеться молодецтво показати.

Нудний арешт.

Пуста інтрига князів світу цього.

— Ім’ям Тихого Трибуналу, вас заарештовано! Будьте такі ласкаві, ідіть за мною!

Андреа Мускулюс, що сидів за столом, підвів голову. Суконний халат розійшовся, відкриваючи міцну шию і груди. Обличчя малефіка, незворушне, восково-бліде, всіяли намистинки поту. Грубуваті риси змазалися, немов художник провів по портрету пензлем, рясно змоченим водою. Здавалося, на широкі плечі бичка раптово ліг Овал Небес, і слід тримати, триматися, чекати, поки зрізаний під корінь ясен Коловорот виросте заново.

— Ви почекаєте, поки я… оформлю папери?

Голос Мускулюса був рівний, тихий і наповнений багатозначними паузами, як у птаха Аль-Хохол, механічної дивовижі, виставленої в галереї семінарії мистецтв.

— Мені недовго… залишилося…

— Папери?

У планах авантюри ніяких паперів не передбачалося. Він що, впорядковує справи? Погана прикмета…

— Так. Ви, напевно, знаєте, що я сирота, — малефік почав облизувати губи, неприємно морщачись. — Так от, у мене знайшовся дідусь. Ось. Так, дідусь. У Раушбаху. Дідусь рік тому вмер. Він залишив мені спадок. Так, спадок. От. Мені треба підписати ряд паперів. Так.

Анрі уважно дивилася на його руки. Сильні, бугристі руки скоріше коваля, аніж чарівника. Під час розмови вони безладно рухалися по столі, безладно на перший погляд, навіть на другий, але місяць зазирав у вікно, надворі панувала осінь, ворушилася ліва фіранка, ніч відходила, репетував унизу горлатий кіт, вимагаючи любові… Розповідаючи про спадщину підозрілого дідуся, Андреа Мускулюс креслив поверх розкиданих паперів «Piscatorius linum», інакше «Рибчин невід». Креслив на превелику силу, так, ніби згадував кожен пас, кожну лінію — ось нитка, ось іще, залишилося смикнути тут, переплести там, і одне з найсмертоносніших знарядь малефіціуму, коли час не дозволяє вдатися до більш довготривалих чарів, коли маєш лічені хвилини, коли ти втрачаєш свідомість, і невідомо, хто її знайде, твою свідомість, хто підійме, обтрусить порох, пустить у хід…

Залишилося трохи, зовсім трішечки.

— Так, дідусь. Добродій Терц був такий люб’язний, що особисто прийшов до мене з усіма паперами. Так. Паперами. Ви знайомі з паном Терцом?

— Так, — у тон відповіла вігіла, намагаючись не робити рвучких рухів і переходячи в оцінковий бліц-транс. Зовсім як у саду капітана Штернблада, тільки тепер каштани доведеться тягати з вогню. — Я знайома зі стряпчим Фернаном Терцом. Але я не відмовлюся познайомитися заново.

Вона глибоко зітхнула. На лівій щоці болісно пульсувало клеймо «двох Т», зробившись видимим. Пульсація давала змогу прорвати будь-які перепони, відправити службове повідомлення за частку секунди.

— Завжди мріяла познайомитися з профосом Дозору Сімох. Пане Терц, я не в курсі, що саме ви блокували малефіку… Втім, це не має значення. Важливо інше: ви знаєте, що він зараз ударить? Чи вам погано видно з кутка?

Сутула тінь у кутку зняла капелюха і вклонилася.

— Мені добре видно, — сказав стряпчий, подавшись уперед. Складалося враження, що йому не вдалося до кінця розігнутися після поклону. Капелюха надягати він не став, немов заощаджував сили, і навіть такий дрібний жест віднімав їх забагато. — Сподіваюся, ми не будемо перевіряти, чи зможу я блокувати двох? Одного магістра й одну м. н. к.?

Він нагадував лелеку, що схопив жабу.

— Чотирьох, — виправила Анрі. — Одного магістра і трьох м. н. к. Знадвору чекають Холєра і Прочанин. Двоє дуже злих вігілів. Їм сказано уникати силових дій без особливої потреби, але якщо я вплутаюсь у наш любовний трикутник, вони обов’язково вчують. Зараз перший день тижня, Місяць у Цитаделі, тау-квадрат Нервових Хатин, аспект повернення сприятливий. Це означає успішність державної магії в екстремальних умовах. Повірте досвіду мантиси.

Пальці Мускулюса почали зав’язувати останній, «мертвий» вузол з петелькою.

— Так, — сказав малефік. — Спадок.

Це було страшно — блідий, скутий кайданами солдат веде бій, розмовляючи про дрібниці.

— Якщо я зніму блок, ви гарантуєте, що він не перекине «невід» на мене?

— Так, — сказав малефік. — Дідусь. Не перекину. Так.

Нічого не сталося. Якщо не брати до уваги того, що Андреа Мускулюс поліз рукою до кишені халата, дістав картату хустку й почав витирати обличчя. Рука тремтіла, малефік двічі штрикнув собі пальцем в око і брутально вилаявся, не соромлячись присутності дами. Потім він загорнув халат, зав’язав пояс, помітив, що вузол пояса — копія фінального вузла «невода», ще раз вилаявся та заходився перев’язувати.

На столі мерехтів залишений про запас «Piscatorius linum».

— Як ви мені всі набридли, — з почуттям вимовив малефік, сякаючись у хустку. — З вашими слідствами, дізнаннями, арештами, інтригами, планами, Чурихом… Вік би вас не бачив, панове-добродії!

Він подумав і додав:

— Так.

— Залишкові явища блокування, — прокоментував стряпчий, а вірніше, профос Терц, вибираючись із кутка і всідаючись у крісло. Капелюх він насадив на гостре коліно, погойдуючи ногою. — Незабаром мине. Тут хтось говорив про Чурих? Андреа, друже, погасіть вашу капость, вона мене дратує…

— Що ви хотіли від мене? — не поспішаючи гасити чари, запитав Мускулюс.

— Від вас? Взаємності. І деяких відомостей.

— Вам не здається, що я маю право перший вимагати взаємності?

— Гаразд. Драний гремлін, ніколи не хотів зв’язуватися з учнями Кольрауна! На вас орати треба, а не блокувати…

Терц сплів пальці на животі, засміявся й почав розповідь.

* * *

Стряпчий Фернан Терц, профос Дозору Сімох, взявся до Чуриха недавно, замість колеги, що пішов на відпочинок.

Спостереження останніх років виразно свідчили, що некроманти Найвищої Ради знову почали гру з вогнем. Розширення зовнішніх контактів, подорожі інкогніто, позачергові сесії Ради, скорочення числа заявок на відкриття та ліцензування нових чарів. Таємничі експерименти, проведені не у вежах Чуриха, захищених системою охоронних чарів «вирви-око», а де попало, від Бадандена до Ятриці… Закупівля свіжих небіжчиків у скорботних родичів, готових за жменю монет продати хоч матір рідну в савані з бантиком. Небіжчики купувалися в дивному асортименті: народний умілець Ясь Конюшина (на парі підкував йоржа), маестро Ґвідо Салтансен, геній клинка (довів фехтувальну залу до розорення й помер у злиднях), старе подружжя Гарбуздів, Карл і Клара, які до глибокої старості захоплювали глядачів на приапічних оргіях храму Танритаріїв, бровар Йошка Порей (на парі випивав півтора барила пива з в’яленими уклійками), найманий атлант Граммон з дочками-каріатидами (двадцять років служили опорою академічному театру ляльок і були привалені дахом під час Жучого землетрусу)…

Зв’язок не проглядався.

Померлі скуповувалися з дотриманням цивільного кодексу, розділ «Нерухоме майно», стаття «Фізичні тіла: оренда і найм». Прискіпатися нема до чого. Для некромантів такі штучки — звичайне явище. Фернан підозрював, що частину мерців просто викрадають з могил, без оформлення угоди та сплати мита, але довести нічого не міг.

І не прагнув: Дозор Сімох цікавлять зловживання магією, а за державу профосам не прикро.

На початку літа відбулося підозріле знайомство Чуриха з лицарями Ордена Зорі, квесторами сезону. Чурихські некроти — надто практичні добродії, щоб без важливої причини шукати дружби безневинних ідеалістів. Коли ідеал потрапляє до рук магів певного профілю, він здатен втілитися в життя із привітністю шовкового шнурка, присланого вам додому місцевим диктатором.

— Ідеали? Світло й Темрява?! — Ні, добродії мої. Азарт і марнославство, ось їхнє справжнє ім’я. Я не люблю ідеалів. Одного разу вони зламали мені життя.

— Як саме?

— Мені шкода, серденько. Згадувати минуле я не люблю ще більше.

— Вибачте…

Квесторів було шкода. Молодь, проблеми росту, шило максималізму, загнане в юну задницю по саме руків’я… Розіславши листи родинам лицарів, Фернан щиро сподівався, що за дружбу з Чурихом патріархи всиплють жовторотим по перше число. Він не знав, що спізнюється, що здається у своїх благих намірах кумедним, як лікар-недоук, що напуває прокаженого настоєм шульжені скверної.

Коли барон, повернувшись до готелю і заставши безсонний з’їзд родичів, почав розповідати про малефіка Мускулюса і його подвиги на цвинтарі Вторинної Інкарнатури… О, Фернан відразу нашорошив вуха! Тут не обійшлося без чурихських витівок. Якщо казенні сищики не зуміли допитати дрейгурів, зламавшись на «язиці вішальника», то профос цілком покладався на свою майстерність блокатора. У столиці зараз перебував Гувальд Мотлох, верховний архіваріус Дозору Сімох — зв’язавшись із ним, профос переконав Гувальда відшукати досвідченого розверзача із числа магів, що таємно співпрацюють з Дозором, щоб той розкрив для Терца потрібну могилу і провів допит.

У Фернана були особисті зв’язки в магічному середовищі столиці, але не скористатися контактами верховного архіваріуса було б гріх.

— Прокляття! Колись, ще до навернення, я й сам чудово розкрив би поховання!

— І підняли б дрейгура? Ви з некромантури?

— Серденько, не хапайте мене за язик. Ні, я не з некромантури, як ваш чудовий голова Трибуналу. Але дрейгура підняв би хоч за шкірку, хоч за хлястик. Правда, молодий Фернан Терц не зумів би блокувати корінь «язика вішальника»…

— Розумію.

— Нічого ви не розумієте, хороша моя. Нічогісінько. З вашим доленосним профілем такі речі…

— З моїм доленосним профілем добре відомо, що в людей дві руки. Але відразу в обидві доля нічого не дає!

— Гм… Беру свої слова назад. І перепрошую за різкість.

— Повернімося до теми розмови. Архіваріус Гувальд обіцяв вам допомогти?

— Так. Гувальд обіцяв допомогти.

Залишалося небагато: довідатися, у яких саме могилах лежать дрейгури — учасники нальоту на «Обитель героїв». Не перекопувати ж весь цвинтар згори до низу?! Випитувати дислокацію потрібних могил у Марії Форзац профос роздумав: добровільно ця пані й слова не вимовить, а вчиняти блокацію в готелі, у присутності пильного са-пея, не хотілося. Зачепити вігілу? Дозор не заохочував насильства щодо співробітників Тихого Трибуналу.

— У мене залишився єдиний доступний свідок.

— Я.

— Ви, пане малефік.

— Що ви блокували мені?

— Ступінь важливості запланованих справ. Складний переломний блок зі зміщенням акцентів. І падіння базового рівня недовірливості. Інакше навряд чи вдалося б заморочити вам голову міфічним дідусем.

— Але ви не змогли б прочитати мої думки!

— Звісно. Ви б самі мені все вибовкали. Даруйте, майстре Андреа, я не поспішаю розкривати секрети блокації. Гадаю, малефіки теж не палко бажають пояснювати направо й наліво таємниці слідового вольтажу. Якщо ви коли-небудь бачили шмага, тобто зламаного…

— На жаль, бачив.

— Виходить, ви зрозумієте. Жертва «синдрому псевдомани» не в змозі пояснити вам, що за дива вона творить в уяві… Слова мало що можуть, це треба бачити. Або вірити.

— Я вірю, — раптом сказав малефік. — Я вам вірю, Фернане. Пані вігіло, чи не здається вам, що наші плани варто розширити? Якщо, звичайно, пан профос погодиться взяти участь…

Анрі кивнула, відчуваючи, що авантюра з божевільної перетворюється на вселенську.

* * *

— Я недооцінив вас, пані, — за півгодини напруженої розмови сказав профос Терц, крутячи капелюх на пальці. — Слово честі, недооцінив. А я, дурень, думаю: чого це раптом барон так голосно розповідає про могили й дрейгурів… Навіть мене з Трепчиком не проганяє. Це ви попросили обер-квізитора втратити пильність і пустити язик на шпацір? Не прикидайтеся, я ж бачу…

«Бреше, — чарівно посміхаючись у відповідь, подумала вігіла. — Колишні навички в блокаторов ліквідовано, але дещо він все-таки може. Приміром, блокуєш якісний режим пам’яті — отримуєш доступ до найближчих відомостей, або щось подібне. Гаразд, залишимо на майбутнє…»

— Гаразд, — немов і справді підслухавши думки, екс-стряпчий королівським жестом начепив капелюха на голову, даючи зрозуміти, що переговори закінчено. — Залишимо на майбутнє. Їдьмо, чи що?

Андреа Мускулюс поліз у секретер, довго порпався, шарудів паперами і нарешті витяг візитівку. Шкіряний пелюсток зберігав терпкий аромат парфумів. При одному погляді на візитівку Анрі зрозуміла, що шкіра для картки знімалася не під час линьки. Дорога річ, не всяка дама собі дозволить.

— Люблю я пригоди… — дивним тоном мовив малефік.

І підніс кутик візитівки до полум’я свічки.

Коли, відчувши відкриття спатіуму третього роду, в кімнату ввірвалися Холера й Прочанин, там нікого не було.

— Утік! — видихнув Прочанин.

— Втекли! — виправив розважливіший Холера. — Треба доповісти Месропу…

Потай Холера підозрював, що бос не буде здивований чи розгніваний.

SPATIUM XII

СТРАСТІ В БУДУАРІ

або

НААМА ШАВАЗІ, ЧЛЕН НАЙВИЩОЇ РАДИ НЕКРОМАНТІВ ЧУРИХА

— Номочко, опам’ятайся!

— Іди геть, бридкий… Ще рано…

— Номочко… Тромбон кличе!..

— Язик вирву! Дай доспати, пустодзвоне…

— Номо! Цур тобі! Я таки одного разу онімію, і ти проспиш замах!

У охоронного дзвоника були дві чесноти й три недоліки. Серед чеснот значилися відданість і тонке чуття до збурення ефірного середовища; серед недоліків — настирливість, панібратство і претензії на почуття гумору. Все це залишилось у спадок від баштового цура, проклятого Наамою за втручання в еротичні сни та підсадженого у дзвоник. Цурам належить охороняти, а не снитися, де треба й де не треба. От нехай і охороняє. А у вільний час може за сумісництвом навівати мрії на шовкові вії. Якщо завгодно, зі своєю епізодичною участю у вигляді Бови Єруслана Лазаровича, палкого витязя-хідця. Нам не шкода: на одного витязя більше, чи менше…

Наама Шавазі розплющила очі.

У вікно спальні було добре видно Вежу Таїнств. Її завжди добре видно в понеділок за будь-якої погоди і в будь-який час доби. До ночі з четверга на п’ятницю, коли вежа, відповідно до чарів Просперо Кольрауна, почне саморуйнуватися, ще довго. Встигнемо намилуватися. За роки чари повивітрювалися, Вежа Таїнств руйнувалася мляво, нудно — ну, тиньк у Залі Оргіастів посиплеться, фрески цвіллю затягне або каналізацію прорве… Минулого тижня сірчаним газом смерділо, невідомо звідки… Словом, відбудовувати вежу наново у поті чола, витрачаючи ману відрами й коритами, більше не було потреби.

Дрейгури справлялися з дрібним ремонтом без допомоги чарівників.

Ох, Просперо… Який чоловік!

І чого б йому не прийти до Чуриха просто так, у гості, на скибочку пудинга?

Простягнувши білу, витончену ручку, Наама взяла з тумбочки, що пританцьовувала від нетерплячки біля ліжка, флакон з відваром пуп’янків грішниці младої. Змочила шию, ширше розкрила комір нічної сорочки, провела вологим пальцем між грудьми. Якщо цур у дзвонику знову підняв паніку на порожньому місці — девальвую. До одної п’ятої номіналу. Або примушу видзвонювати ораторію «Дар Валдаю» з кінця до початку. В нашого блудня від музичного мистецтва висипка по бронзі й гравірування тьмяніє…

— Ось! Я казав! Я дзвонив!

Вікно з видом на Вежу Таїнств заступив смерч спатіуму, що відкривався. За спектром легко впізнавався особистий візитарій Наами обмеженого користування, і чарівниця подумки вирішила девальвувати панікера до однієї восьмої, а потім звеліти тричі віддзвонити «Веселу Панахиду» у фа дієз мажорі.

— Ага!

Зі смерчу вийшов, елегантно обертаючись, кремезний чоловік у домашньому халаті. Поли халата розійшлися, дозволяючи поцінувати могутню статуру гостя. На грубуватих, але загалом привабливих рисах обличчя лежала похмура тінь: гість нервувався.

Впізнавши гостя, Наама прийняла його хвилювання на власний рахунок і спустила сорочку з лівого плеча. Цей акт скромності поклав більше жертв, ніж славнозвісний меч-кладенець Кальтенбур, нині виставлений для огляду в зброярському музеї Універмагу, з табличкою «Руками не торкатися!»

Жертви меча більше не вставали, а жертви сорочки — по-різному.

— Я так і думала, добродію, що ви виявитеся вищі за дрібні забобони!

— Гм… — басом відкашлявся Андреа Мускулюс. Ніяковість лише додавала йому шарму. — Я дуже перепрошую… Е-е… у такий ранній час!.. На жаль, обставини…

Обставини не забарилися.

Смерч-візитарій, почавши звурджуватися в чорну діру, раптом зобразив криву вісімку, немов його зсередини розперли руками. Із двох кілець вісімки сторчголов випала дивна парочка: жвава дама у стані збурених емоцій і зовсім беземоційний пан, судячи з вигляду — суддівський гачок.

— Ім’ям Тихого Трибуналу, вас заарештовано!

— Ов-вал Н-небес… Де я?!

На щоці жвавої дами палало клеймо «двох Т». Андреа Мускулюс зустрів це палання без ентузіазму, випнувши підборіддя, наче вуличний забіяка. І справді, він же з притулку, ось і позначилося…

«Оригінально тиждень починається…» — подумала Наама Шавазі.

— А я попереджав! — радісно дзенькнув цур у дзвонику. — Догралася: заарештовувати прийшли…

Том другий

ЧУРИХ

Для багатьох відкриття простого факту, що чорне й біле — всього лише слова, а зовсім не протилежні об’єкти в моралі, етиці й буденності, — величезна цінність, покликана підтвердити їхню велемудрість.

Так дитина хвалиться матері пійманою жужелицею, у якій для малої втілена вся краса світобудови, і викликає в найкращому разі поблажливу посмішку.

Розпечене до білого залізо, торкаючись зіниць, дарує вічну чорноту.

Із чорних хмар падає білий сніг.

Тіні личить темне, а імені — світле, хоч буває й навпаки.

Ну і що? Ви хочете сказати мені, що тут криється якась таємниця?

Із записів Нихона Сивочола

Люди не знають тіньового боку речей, а проте саме в тіні, у півмороку, у глибині й криється те, що надає гостроти нашим почуттям. У глибині вашої душі — я.

Е. Шварц, «Тінь»

LIBER III

КОНРАД ФОН ШМУЦ,

ОБЕР-КВІЗИТОР ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

І ГЕНРІЄТТА КУКІЛЬ,

ВІГІЛА ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT XIII

«ОЙ, ЗБИРАЛИСЯ В ПОХІД, ВИЇЖДЖАЛИ ІЗ ВОРІТ — ЯКЩО ЗУБИ БОЛЯТЬ, ЗНАЧИТЬ, ЛИХУ ГУЛЯТЬ!..»

Дурнуватий марш кавалергардів, складений пасквілянтом Сірано Лермонтом у зв’язку з конфузією під Шепеттауром, ліз у голову не даремно: з раннього ранку в Конрада нив зуб. Не бажаючи, як то кажуть, втрачати обличчя, бравий обер-квізитор кріпився й не виказував цього, займаючись зборами в дорогу разом з усіма. Хіба що супив брови, качав на вилицях жовна й рота намагався без потреби не розтуляти. А коли хіть-не-хіть доводилося — викладав думку коротко, рубаючи фрази, як хвости дводишним псам-боберманам, виведеним для полювання на бобрів, що в якийсь час над міру розплодилися.

Якщо біль терпіти і зневажати, як терпить і зневажає ката досвідчений мученик зі стажем, він зрештою ображається, плює тобі в душу і йде до інших, менш стійких людей. Але кат цього разу баронові дістався запеклий, із кліщуватих дибарів. Зуб збрикував, сіпав, крутив безперервно, як покинута коханка докучає листами й подарунками, прагнучи повністю заволодіти увагою, а потім, зазнавши невдачі, змінив тактику. Біль на мить ущух, фон Шмуц зітхнув з полегшенням — але хитрун-кат тільки цього й чекав! У ясна вчепився сталевий гачок-трійчатка, рибалка підвівся в човні, вудлище вигнулося дугою…

На якийсь час барон повністю занурився в себе, міркуючи про вічне.

Як на зло, поруч опинився пильний Кош Малой.

— Гля, як тебе корчить, світлосте… Ікло гризе?

Барон кивнув. Принижуватися до вульгарної брехні він вважав за неприйнятне.

— Так, світлосте. Ти ж не мовчи, ти жалійся! Пособимо, є вірний засіб…

За п’ять хвилин навколо Конрада зібрався цілий консиліум. Ідею графа послати по медикуса-дентата відкинули з обуренням: знаємо ми цих цілителів! Поки знайдеш його, стрекуліста, поки прибуде, поки гонорар обговорить, поки лікувати почне…

Самі впораємося!

По ухвалі колегіального рішення зав’язався вчений диспут між двома світилами народної медицини: Аглаєю Вертенною і Кошем. Перемогла баба, дохідливо роз’яснивши опонентові: «Ти, рябий, свого діда лопатою зцілюй! Вашому звірячому братові ікла прорідити — раз плюнуть, а до шляхетної людини тонкий підхід потрібен!» Малой, як не дивно, до аргументів дослухався і майже не образився. А баронові було вже однаково. Нехай роблять, що хочуть. Уморять, то хоч відпочинемо…

Втім, від здорової пропозиції Марії Форзац залишитися в місті, підлікуватися, а потім доганяти загін, Конрад відмовився навідріз. У похід — значить, у похід. Не зубами ж він Чорного Аспіда гризти збирається?!

Незабаром пацієнт із внутрішнім здриганням спостерігав, як баба готує настій-полоскун. Аглая стругала в окріп, доставлений радісним Трепчиком, корінь анафеми часткової, кришила сушений лист упокійника, зморщені ягоди костяниці, стебло деруна моченого… Баба виявилася запасливою. При цьому вона не забувала вголос перелічувати компоненти, щоб хворий перейнявся та увірував у чудодійну силу зілля.

— Віра, вона горами рухає… Лобом упреться, натужиться й рухає…

— А це що, бабусю Глашо?

— А це, Кошику, вус могучника!.. В’юн чудесний, від зубів найперший… Стіни ломить…

Конрад потягнув носом і з подивом виявив, що запах від полоскуна йде приємний. Смак він також визнав стерпним, і беззаперечно виконав припис: з півгодини старанно булькав, вселяючи зубові любов до ближнього.

Біль замислився і взяв відгул.

Близько полудня до «Обителі героїв» під’їхав придбаний заздалегідь фургон, запряжений парою карликових битюгів, широкогрудих і кошлатоногих. «Тягтимуть до останнього», — на око визначив барон, обв’язуючи розпухлу щоку теплим шарфом. Пов’язка додавала душевних страждань до страждань тілесних. До своєї зовнішності фон Шмуц ставився трепетно, щоб не сказати ревно, а тут такий пасаж! Дворянин і співробітник Всевидющого Приказу не має права мати вигляд опудала городнього! І капелюх набакир найганебнішим чином…

Конрад страждав.

Мабуть, шолом із забралом сховав би прикрий ґандж, але одна думка про відвідування зброярської крамниці викликала відразу. Перепрошую, пане торговцю, чи немає у вас підходящого забрала, краще у вигляді мавпячої морди… Так, тип шолома значення не має, для нас головне — забрало… Ні, решітка не годиться, надто відкрита…

Від сорому згоріти можна!

Граф тим часом прискіпливо оглянув фургон і видав резюме:

— Цілком надійна конструкція. М’яко кажучи, е-е… без особливого комфорту, але для нашої мети підійде. О, у цього коня затверде копито…

Завчасно найняті тягуни вантажили у фургон поклажу фальш-квесторів. Кош визвався правити, гордовито зайняв місце візника. Битюги косували на рудого й похмуро вростали в камінь бруківки. Аглая Вертенна, відмовившись від допомоги, крекчучи, видерлася на фургон і тепер величезною мишею шаруділа всередині, влаштовуючись зручніше. Решта ще раніше заявили, що поїдуть верхи. Коней взяли напрокат, завдавши купу клопоту доглядачеві казенних стаєнь; з усіх лише Конрад вирушав у дорогу на вірній кобилі, яка страшенно тужила б, якби лишилася в столиці.

Містрис Форзац звеліла осідлати коня чоловічим сідлом, і зараз стояла у дверях готелю, вдягнена «під кавалера». Високі ботфорти зі шпорами, шкіряні лосини, куртка із замші, підперезана широким ременем, фетровий берет-«універсал» — такі носили й чоловіки, й жінки. Манери й поведінка містрис, на погляд Конрада, виказували неабиякий досвід далеких мандрів, можливо, давній і ледь призабутий, але цілком життєздатний. Поруч нудьгував пес, очікувально дивлячись на хазяйку. Псові хотілося, щоб хазяйка перевдяглася назад і пішла обідати, а потім — спати.

Барон потай поділяв бажання собаки.

Граф із третьої спроби видерся у сідло («О… у мого жеребця зависокі стремена!»); жеребець форкнув, але в цілому сприйняв Ернеста Рівердейла прихильно.

Останнім з «Обителі героїв» вибрався Ікер Тирулега. Глянувши на нього, барон не стримався і гмикнув. Як і раніше, одягнений у вбрання вугільного кольору, чудернацький пан Тирулега на додачу начепив на себе… кінські шори! З огляду на крислатий капелюх, низько насунутий на ніс, і піднятий комір плаща, складалося враження, що від Чорної половини готелю відділилася фортечна вежа в мініатюрі, з вузькою бійницею нагорі. Що при цьому бачить двоюрідний дідусь злодія Санчеса, залишалося загадкою. Проте, щось він все-таки бачив, бо відразу рушив до вороного скакуна («Стильно!» — оцінив барон) і невідомо як опинився в сідлі.

Немов чорнильна ляпка розтеклася по боці тварини, щоб нагорі оформитися в людську постать. Тирулега дивився строго вперед, не поворухнувшись. Коня він тримав не за вузду, а за гриву, точніше, за холку, двома пальцями.

— В дорогу, пані та панове? — запитав граф. І, не чекаючи відповіді на своє, по суті, риторичне запитання, підбив підсумок зборам:

— Нехай благословить нас Вічний Мандрівець!

Літній аристократ притримав жеребця, даючи фон Шмуцу можливість проїхати вперед і очолити маленький загін. Ну що ж, коли граф сам пропонує… Конрад озирнувся на супутників, підбадьорливо махнув рукою і пустив кобилу ступою. Кош Малой хльоснув віжками незворушних битюгів. Скрипнули колеса: фургон рушив з місця.

Квест почався.

Біля входу в «Обитель героїв», не соромлячись сліз, плакав Трепчик-молодший. Важко сказати, від горя чи радості, але батистова хустка хазяїна готелю промокла наскрізь.

* * *

— Я завжди поважав Тихий Трибунал! — з притиском мовив Ефраїм Клофелінг, трусонувши сивими кучерями. — Завжди!

Про всяк випадок він обвів присутніх поглядом: чи хто бува не заперечуватиме? Чи не заявить, що гросмейстер Найвищої Ради некромантів Чуриха чхати хотів на трибунали населеного світу, і тихі й гучні, гуртом і в роздріб? Що безсонними ночами рве на клапті й спалює в каміні прапор із дзвоном та змією — знамено королівської служби розслідування злочинів, скоєних із обтяжуючим застосуванням магії? Що складає у віршах і прозі непристойні додатки до легенди про виникнення Тихого Трибуналу?!

Легенду Анрі свого часу вчила напам’ять.

Якийсь маг-злочинець утікав від мага-месника, сховавшись під без’язиким дзвоном дзвіниці Благого Матта, у надії, що громада металу врятує його від розплати. Месник, наздогнавши жертву, в подобі гримучого змія тричі обернувся навколо дзвона та облизував його доти, поки дзвін не розпікся, а втікач не перетворився на печеню. Потім змій знову став людиною, пристав на службу Реттійській короні і з благословення його величності Робура Завойовника заснував Трибунал — Тихий, як дзвін без язика, і невідворотний, як зміїна помста. Вражаюча історія. Правда, за однією з неофіційних версій усі троє — месник, злочинець і король Робур — були коханцями, а злочин зводився до зради другого першому і третьому з прекрасною Козеттою де Резетт, дочкою Ісидора Драного, зачарованою за допомогою заклятого «Вінка сонетів». Дивовижні шляхи історії — імена магів забулися, згинувши у мороці століть, а ім’я красуні збереглося достеменно!

Втім, це мало що змінювало по суті.

І не гросмейстер Ефраїм вигадав цю пікантну версію.

— Але з не меншою повагою я ставлюся і до Просперо Кольрауна! Пане Мускулюсе, ви, як я знаю, улюблений учень і довірена особа пана Кольрауна?

Анрі подумки поцінувала спритність хитрого гроса. Повага Клофелінга до бойового мага трону мала під собою вагомі підстави. Не підкопаєшся. Так поважають гостя, якого дуже не хочеться одного разу побачити на порозі. Навіть із дорогими подарунками.

— І я дуже, дуже поважаю лейб-малефіціум Реттії під керівництвом уславленого Серафима Нексуса, віртуоза голки! Це дивовижні люди, справжні знавці наврочень і пристріту, у числі яких я радий бачити колегу Андреа! Колего, ви ж справді близькі з наймилішим Серафимом? Чи я помиляюся?

— Ваше чорнокнижництво! — втрутилася вігіла, побоюючись, що перелік шанованих гросмейстером людей і служб затягнеться до завтра. — Сподіваюся, всі ці гідні почуття приведуть Раду Чуриха до єдино правильного рішення?

І виразно помахала ордером на арешт.

Ефраїм Клофелінг усміхнувся ордеру, як другові дитинства, зустрінутому після довгої розлуки, і знову з очікуванням втупився у малефіка. Довгі, гнучкі пальці гросмейстера нервово смикали акуратну борідку, де, на відміну від кучерів, ще залишалися чорні волосинки. Часом, знайшовши особливо чорну — чи особливо колючу — волосину, некромант висмикував її, невиразно посміхався та повертався до перерваного заняття.

Пригадувалася розповідь злодія Гвоздила.

Там фігурував дивовижний чарівник з бородою кольору воронованого срібла.

— Так, — відповів Мускулюс на запитання старця. — Я дуже близький до пана Кольрауна. І до пана лейб-малефактора Нексуса я теж дуже близький. І його величність мене цінує. З деякою натяжкою можна сказати, що я близький і до короля. Фаворит трьох панів.

Ордер він проігнорував, навіть не глянув у бік всемогутнього папірця.

— І до мене! — втрутилася красуня Наама. — Ефраїмчику, прошу врахувати нашу близькість!

Близькість до перелічених осіб, як виразно читалося в чудових очах господині будуару, вела малефіка все далі й далі від арешту. Що ж, Анрі такий стан речей влаштовував.

— Складна, архіскладна ситуація, — гросмейстер скорботно підібгав пухкі, аж ніяк не старечі губи. — Просто рунний ребус! Колеги, я хотів би ще раз вислухати обидві зацікавлені сторони. Аби чого не сталося. З кого почнемо?

Вдаючи, що роздратована й нервується, Анрі заходилася клацати замком сумочки, яку не випускала з рук. За третім клацанням із сумочки випала бірюзова намистина й жабою пострибала під ліжко. Гросмейстер роздув ніздрі, але скоро заспокоївся: таємним закляттям тут не пахло. Помилка виключалася: маг рівня Клофелінга мав найтонший нюх на чари. Просто намистина. Нехай валяється. Пізніше накажемо слугам підібрати й повернути власниці.

У кутку, під квітучою геранню, скорчився напівпритомний Фернан Терц. Стряпчий нюхав флакон з ароматичними солями, виданий йому добросердою некроманткою. Раз на три хвилини він оглушливо чхав і жестами молив пробачити.

«Герань, — подумки відзначила Анрі, пригадавши „Рослинний сонник“. — Пеларгонія головата, пахне трояндою з кислинкою. Хтось у цьому будуарі потерпає від безсоння…»

— З мене! — грубий малефік відмовився пропустити даму вперед.

— Отже, пане Мускулюс! Викладіть коротенько: що привело вас до нашої скромної обителі?

Скромною обителлю Ефраїм, судячи з хтивих оченят гроса, іменував не стільки весь Чурих, скільки будуар Наами Шавазі, куди незвані гості мали честь ввалитися годину тому. Нарада відбувалася тут же, навколо ліжка під балдахіном. Спершу Анрі здивувало, що гостей не взяли під варту до з’ясування обставин, або хоча б не запросили до якого-небудь кабінету, де радитися було б значно солідніше. Але незабаром усі зрозуміли: тутешнім мешканцям устав не писаний. Якщо писаний, то не читаний. А якщо читаний, то використаний не за призначенням. Наприклад, гросмейстер Ради з’явився в будуар босоніж, накинувши на голе тіло куценький легковажний халат із шовку, всуціль затканого їдучо-жовтими півнями. Півні стовбурчили гребені й безгучно кукурікали. Схоже, Клофелінг заздрив півнячим гребінцям, бо його власне тім’я вінчала малинова тюбетейка з вишивкою. Пахло від мага — о, бароне Конраде, де ти тепер? — шавлією, клементином і лавандою на тлі зеленого лимона.

А красуня Наама накинула поверх нічної сорочки пеньюар, чим і обмежилася.

Більше ніхто із Ради прийти не спромігся.

«Вийду у відставку, — думала Анрі, — переїду в Чурих. На постійне місце проживання. І барона зманю. Ось де добре зустріти старість…»

Розповідь Мускулюса вона слухала краєм вуха. Малефік у властивій йому нуднуватій манері викладав з подробицями, як на банкеті одержав візитівку від пані Шавазі («Наама! Для вас — просто Наама!.. А краще Наамочка…»), як вагався, знаючи з чуток про специфічну славу чурихців («Даруйте, гросмейстере! Даруйте, е-е… Наамочко!..»), як роздумував, розуміючи, що більшість пліток рідко відповідає дійсності. Далі він перейшов від особистих інтересів до державних, а саме до конфлікту між Месропом Серкісом, головою Тихого Трибуналу, і лейб-малефактором Серафимом Нексусом. Суть конфлікту залишилася для Мускулюса таємницею, але два державні мужі про щось не домовилися полюбовно. І голова Трибуналу вирішив розміняти малефіка, як того пішака, перетворити його на важіль тиску на його безпосереднє начальство, виславши арешт-команду до кварталу Анахроністів.

— Я можу бути відвертим, ваше чорнокнижництво?

— Звісно, друже мій! — халат розійшовся, оголив татуйовані груди Ефраїма. У кольорових орнаментальних наколках переважали мотиви «вина та кохання». — Повірте, ваша відвертість не буде використана вам на шкоду!

— Тільки на користь! — муркнула Наама, солодко потягаючись. — Виключно!

У кутку, від збудження порушивши ритм, чхнув Фернан Терц.

— Тоді прошу захисту і покровительства Чуриха. Інакше я виявлюся жертвою закулісної гри сильних світу цього.

— О, безперечно! Я обіцяю вам підтримку в розумних межах! — які саме межі він вважає розумними, гросмейстер не сказав. — Далебі, я дивуюся: за що можна видати ордер на арешт такої людини, як ви, мій друже?

— Була б людина, ваше чорнокнижництво, а ордер знайдеться! Гадаю, пані вігіла краще за мене розвіє ваше здивування.

Анрі прокашлялася.

— Моїм завданням був арешт. У подробиці мене не втаємничували.

— Ось! Ось!!! — пафосно прокричав малефік, демонструючи неабиякий талант лицедія.

— І нічого не ось, пане. Коли керівництво звелить вам зурочити на «кривий стібок» міжнародного авантюриста Зяму Блоху, воно навряд чи втаємничує вас у деталі інтимного життя Зями. Уроч, цвіркуне, свій припічок. Так і я не в курсі конфлікту між вашою, даруйте, крамничкою і моєю. Наказ виконують, а не обговорюють. Можу лише зауважити, що вашу персональну справу, пов’язану з торішніми подіями в Ятриці, було позавчора піднято з архіву. Нібито виявився ряд «білих плям», що вказують на непряму участь Андреа Мускулюса в змові проти його величності. От Серкіс і вирішив узяти вас під варту до з’ясування.

— Щоб у такий спосіб тиснути на Серафима Нексуса! Лейб-малефактор відверто прихильний до мене! Він неодноразово згадував мене як свого майбутнього наступника!

— Ну й вічна вам пам’ять! Хочете, я вас теж згадаю?

— Не будь ви дамою, пані! Дамою при виконанні…

— На дружину репетувати будете, шкідник! Думаєте, це ви — ордер? Ні, це в мене — ордер! Прошу Чурих посприяти.

— Сприяння в чому, пані?! У захопленні заручника? В арешті безвинної людини?!

— У затриманні та відправленні вас, пане, до Реттії! А винен ви чи ні, нехай суд з’ясовує!

— Сатрапи! Дай вам волю, всіх магів пересаджаєте!

— Думайте, що кажете!

— А ви думайте, кого хапаєте! І за що!

— Вас за що не вхопи, ви шмиг — і в портал… Під чужу спідницю!..

— Пані! Дограєтеся! Зурочу й оком не змигну!

— Зурочить він! Та у вас за всіма ознаками — куряча сліпота і казенний дім!

«Переграємо, — подумки поморщилася Анрі. — Захопилися. Правий був Просперо, коли казав, що в „малого“ прорізався смак до пригод. І я теж гарна: базарна скандалістка. Гаразд, будемо сподіватися, чурихці — не надто досвідчені театрали…»

Скандал міцнів, розправляв плечі і грав м’язами.

* * *

Куранти з ратуші віддзвонили полудень, коли фальш-квестори залишали столицю через ворота Гіббса-Дюгима-Льюїса-Маргуліса Чудових. Ворота носили імена четвірки знаменитих магів минулого, що відкрили якусь фундаментальну руну. Згодом руна лягла в основу спеціального розділу теормагу, одержавши те саме зчетверене ім’я, що й ворота. Далі знання Конрада у Високій Науці закінчувалися. Та й про вищенаведені факти він довідався випадково: рік тому до пиятики квізиторов в аустерії «Гусак і яблуко» приєднався говіркий і дуже питущий чарівник.

Ти ба, і врізалося ж у пам’ять.

Від древніх магів і службової пиятики міркування барона природно перетекли до вігіли Тихого Трибуналу. При думці про Генрієтту Кукіль він відчув дивне хвилювання, яке відразу ж приписав занепокоєнню долею колеги. Чурих — це вам не курортний Літтерн, куди ледарі їздять з нудьги поправляти здоров’я та бавитися легким фліртом. До речі, про долю. Виїзд із міста опівдні — погана прикмета чи гарна? Хотілося б вірити, що гарна… Ех, немає поруч Генрієтти! З мантис повинні виходити гарні дружини. З самісінького ранку пояснить люб’язному чоловікові: з якої ноги встав, на яку сторону світу чхнув, і що це все обіцяє в майбутньому…

Барон озирнувся на очолюваний ним загін і без допомоги ворожбитів гідно поцінував видовище. Шестеро в поході, не рахуючи собаки. Тремти, підступний враже. Невблаганні месники поспішають по твою душу! Ти не вийся, Чорний Аспід, над моєю головою…

Скреготнувши зубами, аби заглушити відлуння глузливої пісеньки, Конрад узявся перебирати накопичені за два дні відомості. Гострі сири фактів і фактиків, біле винце спостережень, вишнева горілка окремих умовиводів, крохмаль повідомлень вігіли, прянощі штришків, часник дрібничок — усе це варилося в голові, як фондю «Пектораль» у дорожньому кокілоні. Настав час підкинути дрівець у багаття, дати вариву бурхливо закипіти, потім ледь остудити, нанизати на довгу виделку сухарик і скуштувати: що ж вийшло?

Серце підказувало: у робочій версії є істотні вади.

Барон невидющим поглядом втупився в дорогу й думав.

Минуло чотири години, перш ніж обер-квізитор нарешті виринув з киплячих глибин мудрості. Столиця давно залишилася позаду, передмістя черепахами розповзлися геть, зникаючи в норах; на далекому пагорбі по ліву руку диміло селище вуглярів. Праворуч до дороги підступав прозорий осінній лісок, проводжаючи людей поодинокими спалахами багрянцю й світлого бурштину. На тлі переплетіння сухих крихких гілок і блакиті небес це було дуже гарно.

Конрад озирнувся на супутників і помахав капелюхом, привертаючи увагу.

Він прийняв рішення.

Первісний план: роз’їжджати вздовж кордонів Майорату, дихати свіжим повітрям, відволікаючи увагу, і зволікати, нібито вишукуючи зручне місце для вторгнення — цю ідею викинуто химері під хвіст. Якщо нові висновки вірні, виходить, часу у фальш-квесторів обмаль. Треба квапитися.

— Підтягнись! — гучно скомандував фон Шмуц. — Клусом… руш!

І подав приклад, пришпоривши ображену кобилу.

Якби барона зараз бачив його безпосередній начальник, прокуратор Вільгельм Цимбал — він був би дуже здивований.

Шляхова клієнтела виявилася за поворотом на В’ялянки. Сонце торкнулося обрію, і світ, перекреслений довгими ліловими тінями, струменів легким серпанком — обіцянкою близького смеркання. Тривога й нетерпець гнали барона вперед, але він здраво розсудив, що людям і коням необхідні перепочинок, їжа й нічліг.

Обслуга примітила загін здалеку. Коли вони під’їхали до воріт закладу, стукати чи кликати не довелося: двоє дужих працівників поштиво відчинили перед гостями двері. Не поспішаючи заїжджати, Конрад за звичкою довго розглядав ворота. Ага, міцні й нові, а завіси добре змащені — не риплять. Виходить, клієнталь свою справу знає. Кухня та покої в такій клієнтелі повинні бути стерпними.

Як незабаром з’ясувалося, він не помилився.

Згорблений, броватий хазяїн-клієнталь, загорнутий у картатий плед, зустрічав гостей у дворі. Пом’яте жовтаве обличчя виказувало в ньому завзятого курця шавлії. Працівники метушилися, розпрягаючи та розсідлуючи коней, запевняли, що овес у стайні добірний, тож за конячок не звольте турбуватися. Клієнталь уважно спостерігав за здорованями, а переконавшись, що все гаразд, витяг з-під пледа маслакувату ручиську.

— Розташовуйтеся, — припросив він жестом. — Що бажаєте на вечерю?

— А що є? — випередив усіх безпосередній Кош, щиро гадаючи, що хазяїн звертається особисто до нього.

Якби Конрад був присутній при бесіді Малого з вігілою в «Скриньці Д’Оро» — неодмінно б зауважив, що рудий гомолюпус має схильність двічі наступати на ту саму мотику.

На щастя, клієнталь виявився не таким говірким, як «джин» Абу-Нізам. Чи просто вважав, що мучити голодних людей назвами страв, стоячи на подвір’ї, нетактовно. Лише коли подорожні сіли за здвоєним столом у трапезній залі, хазяїн заходився урочисто оголошувати меню. Ікер Тирулега за своєю звичкою одразу забився в куток, сторожко огледівся, крутячи головою, як настовбурчений сич, і зняв шори, які миттю зникли в складках його балахона.

— …кабанячий окіст, запечений на вугіллі в імбирних сухариках…

— Окіст давай!

— Приєднуюся.

— Юшка з рябців з пармезаном і каштанами; смажені в меду та олії зозулі…

— Рябців, прошу вас.

— Смажені ковбаски на гарячому поставці, з кислою бруквою…

— Мені ковбаски.

— Яловичі очі в соусі під назвою «прокинувшись уранці»; піднебінна частина в золі, гарнірована трюфелем; сом заливний…

— Что єсть сом… залівний? Риб? У вас пливают риба?! Я буде них їсть!

— Кришиво з телячих вух; горлиці з устрицями-піскунами; «гусак взутий»…

— Мені, люб’язний, гусака. Якщо не жирний.

— І підігрітого вина з гвоздикою.

— Всім!

Приголомшувати супутників змінами в плані дій Конрад не поспішав. Чекав, поки принесуть їжу: ситому й кінець світу не горе. Уважно розглядав залу: низька стеля, товстезні крокви, міцні столи й лави. Без зайвих розкошів; просто, грубувато, надійно. Клієнтела повинна вселяти почуття безпеки. У дальньому кутку вечеряв королівський гонець, не з термінових: у синіх, а не яскраво-червоних казенних штанях, із бляхою на грудях. Поруч із ним стукали кухлями з пивом, виголошуючи здоровниці та галасуючи навперебій, троє заможних хуторян. Це їхні вози Конрад запримітив у дворі під накриттям. Мабуть, гарно побазарювали на столичному ярмарку, повертаються з баришем.

— Ваші ковбаски, добродію!

Обсмажені, пузаті ковбаски шкварчали на триногому поставці, поширюючи апетитний запах. На окремій тарелі пахла дрібно накришена бруква, маринована з ягодами кисляку. Поруч у керамічному соуснику, гіркою було викладено білий хрін. До такої закуски краще пішло б темне пиво, а не вино, особливо гаряче… Але хлебтати пиво на ніч, обтяжуючи тілесні засіки?! Фі! Вульгарно і не сприяє здоровому сну.

Теплим вином барон під час їжі полоскав капосний зуб.

Либонь, на користь.

Потамувавши перший голод і переконавшись, що супутники теж почасти наситилися, він делікатно відкашлявся.

— Пані та панове! Прошу вашої уваги. Перш ніж закінчити вечерю й піти спати, нам варто домовитися про завтрашні дії. Якщо ми виступимо з раннього ранку і не будемо баритися дорогою, то до другої-третьої години пополудні зможемо дістатися до кордону між Чурихом і Чорно-Білим Майоратом, — Конрад намагався говорити з упевненістю вродженого командира, але півголосом, щоб чули тільки свої. — На мій погляд, саме там необхідно провести огляд місцевості й детальне рекогносцирування. Якщо Чорний Аспід у змові з некромантурою Чуриха, він не чекає вторгнення з боку союзників. Це шанс.

Насправді в обер-квізитора були особливі припущення щодо троїстого зв’язку Чуриха, Майорату і зниклих квесторів. Але ділитися ними з соратниками він не поспішав. Навіщо розбуркувати людей? Навіщо вселяти передчасну надію? Головне — щоб назавтра вони погодилися, не гаючись, їхати до згаданого кордону й бути там стільки, скільки буде потрібно.

— До гроболазів у пащу лізти… — протягнув Кош, скуйовдивши п’ятірнею руду чуприну. Це було в гомолюпуса ознакою напруженої роботи мозку.

— Я розумію ваші побоювання. Тому й пропоную почати з розвідки. Якщо ми хочемо застати супротивника зненацька…

— Ви абсолютно правий, бароне. Підтримую ваш план.

— Добре.

— Я теж тримає… підтримаю!

Аглая Вертенна зиркнула на Конрада єдиним оком і промовчала.

Містрис Форзац кивнула, погоджуючись.

— А шо я? Я… я як усі! — збентежився Кош. — Я і в розвідку можу, коли шо!

— Отже, вирішено. Встаємо на світанку, снідаємо та виїжджаємо. Раджу гарненько виспатися — день буде тяжкий.

Повертаючись до їжі, барон знову подумав про Генрієтту.

У Чуриху, либонь, ковбасками вігілу не почастують…

* * *

— Перепрошую, — втрутилася Наама, торкаючи малефіка за коліно. — Андреа, любий, тобі встигли пред’явити ордер? Я маю на увазі: пред’явити до входження в портал?

— Ні! — вигукнув малефік.

— Так! — вигукнула вігіла.

Дует пролунав у терцію.

— Слово проти слова, — замислено пробурмотів гросмейстер Ефраїм. — Пане стряпчий, ви часом не пригадуєте: ордер був пред’явлений вашому клієнтові до відкриття порталу чи після?

— Закон «Про примусове переміщення фізичних осіб», стаття сьома, «Насильство астральне навмисне», параграф шість-біс, — невлад відгукнувся Терц, змахнувши флаконом, немов диригентською паличкою. Будуаром розлився гострий запах солей, остудив бурхливі пристрасті. — Переміщення працівників нотаріату з ліцензією, а також медикусів і служителів культів поза їхнім бажанням вважається обтяжуючим чинником. Підлягає цивільному осуду, аж до побиття камінням.

— Цілком правильно, — погодився гросмейстер. — Я бачу, ви майстер своєї справи. Принагідно не відмовте в консультаціях.

— Не відмовлю, — ясним і дзвінким голосом вимовив Терц. — Як ліцензований стряпчий з гарною репутацією. У разі необхідності можу виконувати обов’язки нотаріуса. Особиста печатка ось, на ланцюжку, звольте переконатися. Готовий взяти участь з усією щирою запопадливістю. Житло і триразове харчування — за рахунок клієнта.

— А по суті питання?

— А по суті — прошу зглянутися. Засмоктало. Зграбастало, втягло й засмоктало. Проти мого вільного волевиявлення. Далі — тиша. Памороки забило, ваше чорнокнижництво!

— Молодець, — похвалила стряпчого Наама. — Розумака. Як любив казати мій куратор: «Живий не бовкне, мертвий не спітніє!»

Фернан Терц, профос Дозору Сімох, низько вклонився некромантці:

— Дякую, пані. Для вас консультації — зі знижкою. До речі, вам не потрібен особистий стряпчий? Дарчі, доручення? Шлюбні контракти? Заповіти?

І знову припав до флакона.

Герань над ним барвою нагадувала ліхтар при вході в бордель Матінки Гусинки.

Мускулюс устав, насупився, нагнув голову і ступив до гросмейстера, так, ніби зібрався дати старому у вухо.

— Колего Ефраїм! Увійдіть у моє становище! Мене зовсім не радує перспектива годувати воші в «Чарівності», поки великі шишки розберуться між собою. Лейб-малефактор Нексус ще минулого тижня попереджав: «Ти, отрок, у разі чого кивай п’ятами! Ми з Просперчиком цього вгодованого сутягу Месропа швидко до нігтя візьмемо й укорот дамо. А ти пересидь у тихому закапелку, поки пристрасті вщухнуть…» Упевнений, незабаром гроза мине. А поки дозвольте скористатися вашою знаменитою гостинністю.

Малефік приглушив свій бас, інтимно додав:

— Якщо треба, відслужу. Клянуся честю.

Наама Шавазі, більш відома в чаклунських колах як Сестра-Могильниця, хихикнула зі значенням. У її чарівних ручках виникло віяло із зображенням нічного цвинтаря, що мирно спить під місяцем. Томливо мружачись, красуня почала обмахуватися безневинним пейзажем.

— І на мене, — попросив гросмейстер, з насолодою підставивши спітніле чоло.

Віяло замахало на два фронти.

Анрі напружилася. Вона була готова дати голову навідріз, що за допомогою віяла члени Ради потай обмінюються репліками. Ідолові ясно, візитівка, видана Мускулюсу під час бенкету, означала не лише амурно-романтичне запрошення. Натяк малефіка щодо «відслужити» міг виявитися вирішальним. Від згоди чурихців надати притулок втікачеві залежало виконання першої частини плану вігіли. Ряд необхідних відомостей вона встигла зібрати — намистина, герань, ритм чхання Терца, півні на халаті, місяць на віялі, — але цього було замало для остаточного вердикту.

Глава Ради зняв розкішну тюбетейку і пошкріб маківку нігтем. Довгим, лакованим нігтем. Обличчя гросмейстера випромінювало розгубленість. Хоча сільський дурник, і той навряд чи повірив би в збентеження Ефраїма Клофелінга, автора серії основоположних робіт на тему «Чи є життя після смерті?», присвячених дітородним функціям небіжчиць. Успішно поєднуючи теорію з практикою, холоднокровний, як крижаний троль-диверсант, Ефраїм особисто приймав пологи у жінок, що вмерли в період вагітності (шостий-восьмий місяці), одержуючи здоровісіньких, живісіньких немовляточок із рядом цікавих, маловивчених властивостей. За це він надбав горде прізвисько Пупоріз. Недаремно ж портрет Клофелінга на повний зріст прикрашав «Нашу гордість», галерею «зірок» Колегіуму Волхвування? Нині, подейкують, гросмейстер розширює спектр досліджень, вивчаючи небіжчиць різного ступеня свіжості з погляду можливості зачаття. Як сурогат-батьків він залучав естетів-добровольців з Академії образотворчих мистецтв.

Платили в Чуриху гарно, і браку бажаючих не було.

— Я поважаю Тихий Трибунал, — тюбетейка повернулася на колишнє місце. — Але видати мага, який звернувся до Ради з проханням про захист, не можу, не зашкодивши доброму імені Чуриха. Андреа Мускулюс тут на приватне запрошення, а пані Шавазі, самі бачите…

— Ображуся, — коротко повідомила пані Шавазі, відкидаючись на подушки. — До смерті.

— Отож. Навіть для гросмейстера небажано ображати впливових членів Ради.

— Майте на увазі, в іншому випадку ображусь я, — різким помахом руки Анрі ніби ненавмисне збила з тумбочки бронзовий дзвоник, у якому хтось відчайдушно заверещав. У душі вігіла стрибала від радості, але відмова від боротьби виглядала б неправдоподібно. — А в моїй особі образиться Тихий Трибунал Реттії. Гросмейстере, для вас бажаніше образити «два Т»? Я вірно зрозуміла вашу повагу?!

— Що ви кажете! Але в Чуриха по відношенню до Реттії — обмежений васалітет із привілеями. Він чітко декларує права суб’єктів…

— «Пакт про Складну Дружбу», стаття шістнадцята, — підтримав старого Фернан Терц, крутячись у кутку. — Розділ другий, «Спірні моменти: обмін вивідачами, работоргівля, умовно-дострокова капітуляція та ін.». На розсуд місцевої влади. Затверджено НРН Чуриха та Департаментом Польових Зносин, за рік до заколоту ткаль у Йогансбурзі. Ваше чорнокнижництво, бажаєте в письмовому вигляді? З розгорнутими коментарями на полях?

— Дозвольте! — не здавалася Анрі. — А угода про екстрадицію злочинців?

Ефраїм Клофелінг мовчки подав знак стряпчому.

Немов пса з ланцюга спускав.

— Обвинувальний висновок відсутній, — зрадів розумака-Терц, блиснувши очима зголоднілого грифа-стерв’ятника. — Рішення суду — теж. Ордер на арешт дійсний лише в межах Реттії. У міждержавний розшук лейб-малефіка Мускулюса оголошено не було. Як підозрюваний екстрадиції він не підлягає. Рекомендую присвоїти статус магополітичного біженця. Подібний прецедент мав місце…

— Досить, — зупинила вігіла базіку. Профос Дозору, на відміну від інших, роль грав чудово. Але це могло затягти переговори нескінченно. — Я вже все зрозуміла. Ваш крючкотвор, колего Ефраїм, кентавра на скаку зупинить…

— Мій крючкотвор? Даруйте, дорогенька! Ви його сюди притягли, ви й насолоджуйтеся. А ви, добродію стряпчий, здається, знайшли постійну роботу. Про платню домовимося. Отже, видача Трибуналу чарівника, який звернувся по захист до Чуриха, може відбутися лише в одному випадку…

— У якому?

— Якщо прийде офіційний запит, підписаний особисто його величністю Едвардом II. Тоді Рада розгляне запит у тижневий термін і, цілком можливо, задовольнить його. Але в столицю ви, пані, добирайтеся своїм ходом. Коня до кордону Чуриха дамо, а там — самі. Коня прошу повернути, це майно громади.

— Ну, знаєте! — обурилася Анрі. — Коней вони дадуть! Змилувався Бог над раком! А портал відкрити?!

— Радий би, та не в змозі.

— Знущаєтеся?

— Анітрохи.

— Мани шкодуєте? То я й сама впораюся.

— Навряд чи. Номочко, поясніть…

Стерво Номочка склала віяло і тицьнула «цвинтарем» у вігілу:

— Думати треба, голубонько. Головою. Спершу думати, а потім у моноперсональний візитарій ломитися втрьох. Тепер тонку структуру нігіль-спатіуму навколо Чуриха збурено на шість днів уперед. Антициклон у Найвищих Емпіреях, хаотико-турбулентні ділянки холодних мас астралу. І поки вони не повернуться до ламінарного стану…

Анрі ладна була розцілувати Сестру-Могильщицю. Але такий вчинок, швидше за все, витлумачили б неправильно.

— Мені треба зв’язатися з керівництвом, — замість обіймів і поцілунків сухо сказала вона. — Повідомити про ситуацію, що склалася. Сподіваюся, хаос астралу і «Пакт про Складну Дружбу» не стануть на заваді?

Четверо з п’яти учасників вистави знизали плечима.

Очима стороннього, напевно, незабутня картина. Розкішний будуар, наскрізь просочений ароматами, пристрастю й відлунням зітхань. У будуарі — жвавий старий у халаті записної кокотки, томлива краля в пеньюарі, широкоплечий шкідник, теж у халаті, але біднішому, непотопний стряпчий з ліцензією і настовбурчена, як горобець, вігіла з ордером на арешт. Груповий портрет «Троє відважних у похмурих напівпідвалах Чуриха».

Здохнути зо сміху можна.

«Добре сміється той, хто залишається живий,» — підбила підсумок Анрі й дістала з сумочки службовий артефакт.

SPATIUM XIII

РЕЧИТАТИВ БЛАЗНЯ ЮРГЕНА ЛЬОДЯНИКА ІЗ ТРАГЕДІЇ «ЗОРЯ» ТОМАСА БІННОРІ, БАРДА-ВИГНАНЦЯ

Трьох відважних і відданих друзів я мав,

Трійцю друзів — танцюй, карасі!

Їх у долі на трьох ворогів я зміняв,

Бо три вороги кращі за всіх!

Трьох чудових красунь-наречених я мав,

Три дівчини, і кожна з кільцем!

Їх у долі на трійцю жінок я зміняв,

А жінок — на розбите яйце.

Народив я багато дітей-діточок,

Цілий табір малих — ліч-не-ліч!

Діточок я у долі зміняв на гачок,

А гачок — це коштовная річ!

Знався я із юрбою турбот і скорбот —

Ну навіщо мені це лайно?!

Я у долі зміняв цей мерзенний народ

На шинок, і жінок, і вино!

В домовині я спокою теж не знайду,

Хоч побачу тут смерть без прикрас —

Буде обмін на щастячко чи на біду,

Я і мертвий зміняю цю долю на ту,

Дам грошей, і зміняю ще раз!

CAPUT XIV

«ЧОРНИЙ ЗАМОК В ЧОРНІЙ ХАЩІ — ЯК ЯЗИК У ЧОРНІЙ ПАЩІ…»

Режим криптування збоїв, дзеркальце коннекс-пудрениці бралося веселковими смугами. Позначався збурений астрал, або це грос тішив біса в ребрі, розважаючись нишком, але Месроп Серкіс за такої якості зв’язку нагадував упиря-богатиря після місячної дієти.

Лексикон голови цілком відповідав зображенню.

— Згною! Звільню! Без вихідної допомоги!

Анрі про себе раділа відкритості зв’язку. Нехай некроти відчують. Мабуть, у цьому будуарі справжніх страхів зроду-віку не бачили. З невеличким запізненням вона згадала, де перебуває, і розчаровано зітхнула.

Бачили.

Ну й добре, запас кишеню не тягне.

— Нездара! Овал Небес, хто взяв на службу цю тюху?! Завалити елементарний арешт! Драконячий викидень, отрути мені, отрути! Дурепа!!!

З подальших сентенцій начальства стало ясно, що напарники вігіли, яка проштрафилися з невдалим арештом, уже встигли постраждати за батьківщину: Прочанина вхопила холера, а Холеру відправили на примусову прощу. Обох — із занесенням.

— Із позбавленням прав! Без права листування!

У відношенні самої Генрієтти Кукіль — дурепи й тюхи — робилися відповідні висновки. Є відомості, що вона — тюха й дурепа — симпатизує підозрюваному Мускулюсу. Можливо, перебуває з ним у безладному й протиприродному любовному зв’язку. Мантиса й малефік: гримуча суміш, солодка парочка. А тому начальство припускає свідомий витік відомостей і організацію втечі, що є справою підсудною.

— Мантикора? Щур ти корабельний! Гарпія!

Ні, Месроп був чудовий.

— Два дні! Ти повертаєшся з арештованим, або не повертаєшся зовсім!

— Я… вони запиту вимагають…

— Два дні! З арештованим! І то ще подивимося на предмет службової відповідності…

— Запит! З найвищим підписом! Інакше…

— Ти в мене у ворожки підеш! На базар! Я тобі ручку позолочу, безрукій…

Голова утер піт, що градом котився по щоках, удав, начебто лише зараз помітив присутність гросмейстера Ефраїма, і тоном, шорстким, як наждак, додав:

— Прошу посприяти.

Астрал здригнувся, зв’язок обірвався.

Анрі помітила, що в неї тремтять пальці. Месроп був великим майстром: некролог у минулому, розумник-Кликуша потай вплів у лайку два-три вербальні «кренделі», і цього цілком вистачило, щоб тіло вігіли відгукнулося хворобливим тремором. Хотілося вірити, що для більшої правдоподібності товстун не вплів чого-небудь із відстроченою дією. Знепритомнієш тут — місцеві до смерті залікують…

Гросмейстер Ефраїм дивився на вігілу зі співчуттям.

І — що найнеймовірніше! — Наама Шавазі теж.

— Він завжди був грубіяном, — зауважила Сестра-Могильщиця, й Анрі не стала розпитувати, звідки Наама знайома з головою Тихого Трибуналу. Мабуть, добро разом творили. — І жононенависником. Голубонько, що ви скажете про гостьовий статус? Я маю на увазі, для вас? Тимчасово, поки гроза вляжеться… Тузи обов’язково домовляться, рано чи пізно, а ми підтвердимо, що весь цей час ви чесно намагалися видряпати в нас блудного пана Мускулюса. І не ваша провина, що ми свято дотримувались закону гостинності. Ефраїмчик дасть свідчення, я напишу пояснювальну, стряпчий оформить належним чином, поставить печатку…

— Гонорар? — діловито поцікавився Терц.

— Подвійний. З преміальними та понаднормовими.

— Поставки судової земельки? Ексклюзивно для мене?

— Що?!

— Ех, хазяєчко! Усе б нічого, а тільки на всякого мудреця, самі розумієте… Коли суддівський у засідання йде, йому в кишеню треба земельки сипнути — зі свіжої могилки, по якій чарівник босоніж ходив. І тричі вичитати: «Всі питання на нашу користь!» Тоді будь-який вирок у тебе в кишені! То як щодо земельки?

— Зробимо, — завірила Сестра-Могильщиця. — Сама особисто босоніж пройдуся. Або Ефраїма пустимо гуляти. Потім хоч граблями гребіть! — Вона повернула чарівну голівку до вігіли. — Слово честі, дорогенька, я до вас із усією душею. Повернетеся назад у славі й силі. Ще дякуватимете.

Ось уже в чому-чому, а в цьому Анрі не сумнівалася.

— До речі, про ворожок… Ви за основним профілем хто? Піфія? Сивіла? Люміносернер?

— Мантиса. Факультет загальної мантики з відзнакою.

— М. н. к.?

— Так.

— Тема дисертата?

— «Бронтологічний аналіз гроз наприкінці весняного циклу».

— Кваліфікаційний атестат одержали до служби в Трибуналі?

— Атож… — несподівано для самої себе Анрі схлипнула.

— Ну-ну, любонько! — засмутився гросмейстер Ефраїм, намотавши на палець довгий локон. Пористий ніс мага ледь почервонів, виказуючи чутливу душу, схильну до співчуття. — Навіщо ж так! Повірте, ви ще побачите небо в діамантах! У вашому юному віці… Значить, кажете, мантиса?

Старий обмінявся поглядами із красунею-некроманткою.

— Як ви подивитеся, пані, якщо ми тимчасово залучимо вас із колегою Андреа до одного надзвичайно цікавого проекту? В обмін на гарантії?

Він не сказав, які саме це будуть гарантії. Але Анрі кивнула, не перепитуючи. Двозначне запитання в поєднанні з трьома кільцями сивого волосся на вказівному пальці та горщиком герані в кутку — до швидкого розв’язання проблем. Якби герань зривали, це натякало б на швидку втрату невинності, а якби поливали — обіцяло б клопітне виховання дорослої дочки. Але, на щастя, рослині дали спокій, перевівши в розряд непрямих ознак ділової удачі. Хвала Вічному Мандрівцеві. Будемо сподіватися, запропонований проект не передбачатиме зачаття вігілою-небіжчицею від лейб-шкідника у розквіті його професійних якостей.

Адже від чурихського гроса всякого сподіватися можна.

* * *

Зубний біль довелося довго вмовляти, перш ніж суворий пан змінив гнів на милість. Однак щойно барон стулив повіки, знадвору почувся стукіт — ні, гуркіт, шалений ґвалт! — немов у ворота клієнтели, розгойдавши колоду на ланцюгах, ломилася ціла армія доблесних загарбників.

— Відкривай! Швидко!

— Іду, іду…

— Скоріше! Свіжого коня мені!

— Ніяк неможливо, ваша милість. Всі коники в роз’їзді. Останнього для королівського гінця тримаю — йому ранком у дорогу.

Голоси наблизилися: напевно, горлатого поквапника впустили нарешті у двір.

— Плачу! Вдвічі!

— Та я б із радістю… Немає коників…

— Втричі!

— Та хоч мене сідлайте, ваша милість… Я повезу, рачки…

— Брешеш, негіднику! Он, під накриттям!

Стійла в стайні не вистачило, і частину коней дійсно залишили під накриттям, благо ночі стояли ще теплі.

— Це не мої, ваша милість. Камбар-біз, Конячий Бог свідок — не мої!

— Гей, виродки! За ворітьми лайтеся! Ти ба, занадилися репетувати під вікнами… Чесних людей розбурхувати…

Конрад упізнав хрипке каркання Аглаї Вертенни.

На крик баби ні запізнілий скандаліст, ані клієнталь не звернули уваги, сперечаючись на підвищених тонах. «Це вони даремно, — подумалося баронові. — Не буди лихо, поки спить тихо…»

Як у воду дивився.

— …купую!

— …не продаю!..

— …а я купую!..

— …та хоч на колоді скачіть, ваша…

— …ось цю кобилу! Митю!

— Агов, ти! Легіню облізлий! Я до тебе звертаюся, бовдуре. Зачепиш нашу кобилку, задушу. Стули пельку й котися пішки. Втямив?

Переконавшись, що заснути однаково не вдасться, Конрад зітхнув, вибрався з постелі й виглянув у вікно. Надворі панувала глупа ніч. Біля навісу мерехтів смолоскип, а може, лампа, кидаючи тьмяні відсвіти. У них насилу вгадувалися дві невиразні тіні. Роздивитися, чи приїжджий справді «легінь», до того ж «облізлий» — чи це просто художня фігура мовлення старої пані? — було неможливо.

— Мені вкрай потрібен кінь! Негайно! Я купую…

— Ти що, мамкою причавлений?! Купує він, коцюба… На ринку він…

— Кінь!!!

— А будеш на мене репетувати — горщиком приголублю. Ось, на підвіконні…

— Агов, пані! Не треба — горщиком… Там бегонія, моя улюблена…

— Ніколи мені з вами… Хазяїне, ось гроші…

Бац!

— Ов-в-в… в-вал!.. Ни-и-и… б-бес!

— Забере він… Розігнався. О, тут іще настурція… Яка важка…

— Пані! Дайте настурції спокій!

Поцінувати влучність кривої глухуватої старої, що метає в темряві, немов катапульта, важкі горщики, барон не встиг. З мороку насунувся й виріс, ставши оглушливим, тупіт копит, за огорожею спалахнуло рване полум’я, і в розчинені ворота ввірвалася четвірка вершників, вмить освітивши двір смолоскипами.

— Ось він!

— Попався!

Куди зник клієнталь, зрозуміти було важко. Тільки ляснули десь двері, брязнувши засувом. Зате причина поквапливості нічного візитера відразу стала зрозумілою. І самого гостя було тепер добре видно: сутулий, мало не горбатий коротун у дорожньому плащі, зі шкіряною торбою через плече. Викрадач чужих кобил мовчки позадкував до будинку; у руках його немов з повітря виткалося моторошне знаряддя вбивства, якого обер-квізитор ніколи раніше не зустрічав. Металева ломака з шість ліктів завдовжки, з розбіжним трилопастевим лезом і гострим пробійником на іншому кінці. Алебарда? Протазан? Глефа? Позашлюбний виродок усіх трьох?! Не те, не так…

Сюди б Руді Штернблада!

Коротун хвацько крутнув над головою загадкову зброю і скинув з коня найагресивнішого з переслідувачів. Поки той, лаючись, намагався встати, інші поспішили осадити коней, побоюючись розділити долю товариша.

— Бовдури! Боягузи! Бийте його, гадюку… Він нашу кобилку крав…

От же ж невгамовна баба!

— Сором вам, добродії! Четверо на одного!

А це вже граф.

— Ага, тут іще горщичок є… З традисканцією…

— Це не гідно шляхетних людей!

Не відволікаючись на крики, вершники діловито спішувалися. Усі в чорному, обличчя закриті півмасками, у світлі смолоскипів масляно поблискують кіраси, вохристі відблиски грають на оголених клинках. Чорні стали півколом, тіснячи самотню постать.

Коли він Устиг схопити шпагу з кинджалом і стрибнути у віконце, Конрад пізніше так і не зумів згадати.

Від приземлення хворий зуб зрадів.

— Припинити! Всевидющий Приказ! Всім залишатися на місцях!

Двоє чорних озирнулися. І мимоволі подалися назад, подалі від босого забіяки в нічній сорочці та ковпаку, з перев’язаною щокою.

— Ти куди, світлосте?! Здурів? Уб’ють!

— Бароне, обережніше!

Зуб палав і сіпав. Конрад ступив до непроханих гостей, змахнувши шпагою, і раптом відчув, як із кожним рухом клинка біль у триклятому зубі відступає. Для проби він виставив кинджал у третю позицію, прикриваючи бік. У яснах заворушився черв’ячок полегшення, згортаючись кільцем. Шпага зробила фінт, другий, окреслила півколо… О, щастя! Фон Шмуц зрозумів, що треба робити, і попереду заманячів привид спокійного сну без страждань.

Про такий народний засіб обер-квізитор і гадки не мав.

А головне — шарф! Ганебний шарф можна буде зняти…

Ніч завихрилася дзенькотом і брязкотом металу, круговертю тіней і тіл, гарчанням і криками. Барон був грізний. Чорні відступали під шаленим натиском, заважаючи один одному; щасливий обер-квізитор творив дива фехтування, намагаючись прорватися до горбаня, притиснутого до стіни стайні — коли той раптом охнув і лантухом осів на землю. Свою вбивчу зброю він упустив, і та зникла, наче крижинка, кинута в окріп. Майже відразу в радісних чорних, обертаючись, ударила пущена з богатирською силою голобля, збивши з ніг двох. Могутні лаписька схопили Конрада впоперек тулуба, відірвали від землі й потягли геть.

— Утікайте, йолопи! Він вас усіх повбиває! Я його довго не втримаю!

І — баронові на вухо, гарячим шепотом:

— Ну їх, світлосте! Нехай рубають цього злодюгу. Він коня нашого вкрасти хотів…

— Коше! Відпустіть мене негайно! У мене зуб знову розболівся!

Обер-квізитор запекло пручався.

— Не пущу! Нехай ці спершу від’їдуть…

Постраждалі від голоблі вояки, лаючись, підводилися з землі, однак переслідувати барона з гомолюпусом не поспішали. Навпаки, переконавшись, що напівголого безумця тягнуть у будинок, вони, як по команді, обернулися до непритомного горбаня.

І тут барон з Кошем побачили таке, що рудий перевертень, забувшись, відпустив здобич, а барон тільки гикнув.

По стіні, освітленій парою вцілілих смолоскипів, униз і навскіс, метнулася сумно відома чорнильна пляма. Накрила лежачого конокрада, облила цілком, підхопила, ривком піднявши на дах, і розчинилася в пітьмі.

Грабіжники позадкували, виставляючи обереги від демонів, — у кого який був — і кинулися до коней.

— Ми ще повернемося! — без особливої впевненості крикнув останній, зникаючи за ворітьми.

— Ага, щас! — гмикнув Кош, скалячись. — Ти, світлосте, той… не сердься, га? Я ж як краще хотів…

Конрад лише рукою махнув: гаразд, мов, пусте.

Поки клієнталь з працівниками, покинувши рятівні льохи, поквапливо зачиняли ворота й вкладали в петлі важкий дубовий брус, обер-квізитор про всяк випадок уважно оглянув двір. Ні, обійшлося без жертв. На клинку шпаги, щоправда, виявилися сліди крові. Поранив когось… Цікаво, якщо б убив — зуб зовсім перестав би боліти?

Мабуть, що так, замислено відповів біль.

Охнувши, барон вийшов із плями світла від масляного ліхтаря, підвішеного над входом. Підвів голову. Поруч із житловим будинком клієнтели ріс височенний граб, і в гілках його баронові привидівся якийсь рух.

— Пане Тирулего, спускайтеся! Вони поїхали. І тягніть сюди врятованого. Вам допомога потрібна?

Біля стовпа, що підтримував накриття, валявся маленький білий медальйон. Барон нахилився й підняв цяцьку. Напевно, оберіг; хтось із вершників у поспіху загубив. Майстерно виточений з кістки, медальйон був підвішений на крученому, витонченому ланцюжку. За квізиторською звичкою Конрад хотів покласти знахідку в кишеню, виявив, що на нічній сорочці кишень немає, а ковпак для зберігання медальйонів зовсім не пристосований…

Начепивши медальйон на шию, він посміхнувся.

«Орден Темної Брані» І ступеня, зі стрічками й бантами.

За героїчну оборону кобили від конокрада.

* * *

Коридори здавалися нескінченними. Ох уже ці стіни! — пухирчаста від часу фарба, гобелени, ткані шпалери, сухий тиньк із розписом «а secco» наукового змісту… Змінюючи зовнішній вигляд, як хамелеони, вони безупинно тяглися по обидва боки, немов долоні, готові плескати. Петляли сполоханим зайцем, вдаючи грайливе щеня, ловили власні хвости, звивалися в гадючі кільця…

Не відчувалося нінайменшого підвищення чи зниження.

Не трапилося жодних сходів.

У вікнах глузливо красувався дивовижний пейзаж: скелястий берег моря, стрімчаки, самотніє вітрило серед хвиль на обрії, і розчерки гордих буревісників у хмарах. У кожному парному вікні вітрило зникало, в кожному непарному — з’являлося. До Чурихської долини, що розкинулася навколо замку, пейзаж ніякого відношення не мав.

«Ми у вежі, — повсякчас нагадувала собі Анрі. — Оскільки Вежу Таїнств частково зруйновано за минулого візиту Просперо, а ця цілісінька, отже, ми у Вежі Вічних Покоїв. Гарне місце для будуару сластолюбної Номочки. Цікаво, чому вона не залишила нашого бичка в себе?»

Ішли втрьох: вігіла, малефік, лжестряпчий. Попереду, розмірено погойдуючись, дибав слуга-провідник, виділений Ефраїмом: практично голий, якщо не рахувати пов’язки на стегнах з китицями до колін. Тканина пов’язки зворушувала — вона була суцільно вкрита вишиванням, що зображало стилізований герб Чуриха: трійця кручених веж, у сукупності схожих на покалічену дулю. Втім, слуга слугою, але навіть найслабший чарівник ніколи не сказав би: «ми йшли вчотирьох». І аж ніяк не тому, що в гордині своїй не вважав слуг за людей.

Ніхто не вважав за людей дрейгурів.

Хіба за колишніх людей…

Анрі з задоволенням згадала істерику, що її закотив Фернан Терц, побачивши слугу. Таку істерику треба нервовим дамочкам у театрі показувати як взірець для наслідування. Віск фізіономії дрейгура, в якому не було ні кровинки, здерев’яніла посмішка ідіота, механічний ритм рухів, немов у заведеного гравця в тавлей, нежива приємність поводження — мрець весь час норовив упасти Терцу в ноги! Словом, присутність піднятого доводила нашого паперового дракона до шалу. Наама напувала бідолаху заспокійливими краплями з анчара медоносного, Ефраїм читав лекцію про чудові якості умовно-живої прислуги, Андреа вдавав, ніби намагається «відшептати через одвірок» жертву некрофобії. А вігіла згадувала світанок, кабінет малефіка і репліку Терца про його бурхливу молодість до навернення:

«Ні, я не з некромантури. Але дрейгура підняв би хоч за шкірку, хоч за хлястик…»

— При мені можете говорити про що завгодно, — сказав профос, сутулячись на ходу.

Виринувши зі спогадів, Анрі не відразу зметикувала, що Терц звертається до неї.

— У якому розумінні?

— Не в розумінні, а вголос. Якщо в межах видимості тільки ці, — він тицьнув пальцем у спину провідника, — говоріть у будь-який час. Ніхто не підслухає. Тільки звертайтеся до мене, або один до одного прямо. Краще на ім’я. А якщо поблизу є хтось із магів — спершу клацніть пальцями. Ось так.

Терц повторив улюблений жест анхуеських танцівниць.

Вийшло дзвінкіше, ніж кастаньєтами.

— Клацніть, порахуйте до п’яти й говоріть. Я зав’яжу додатковий вузлик. Тут рай для блокаторів: навкруги безліч діючих чарів…

Профос різко обірвав фразу, наче проговорився про щось важливе, і далі йшов мовчки. Зате не витримав малефік. Обігнавши соратників, він ляснув дрейгура по плечі:

— Агов! Умовно-покійний! Чи як тебе там!

— Великий живий товариш може кликати мене Мортимером, — радо відгукнувся слуга, не озираючись. Привітність дрейгура була, як і манери: повільна й тупувата.

Відповідь хвилинки на дві привела «великого живого товариша» до ступору.

— Куди йдемо, друзяко Мортимер? — нарешті продовжив бесіду малефік.

— Найголовніший живий товариш Ефраїм звелів відвести двох великих живих друзів і одного малого живого супутника в комірки для особистої життєдіяльності званих гостей.

Мускулюс мовчав ще півтори хвилини.

— А є, виходить, комірки для незваних?

— Є. Внизу, — коротко повідомив дрейгур. — Глибоко.

— А як потрапити вниз?

— Глибоко?

— Ні. Глибоко не обов’язково. Скажімо, на перший поверх?

— Прямо, третій поворот ліворуч, прямо, другий поворот ліворуч, прямо, перший поворот праворуч, через хол із фресками Масового Повстання, прямо, шостий поворот ліворуч…

— А сходи? Ну хоч одні?!

Дрейгур зупинився, зробив три кроки на місці, повернувся до Андреа й виразно, мало не по складах, як маленькій дитині, пояснив:

— Малий неживий товариш не повинен ходити по сходах. Малий неживий товариш на шостій сходинці згадує себе. Це сумно. Це руйнує гармонію. Малий неживий товариш ходить нагору й униз так: прямо, ліворуч, праворуч, по колу… Раз-два, лівою-правою, ось і низ, ось і верх. Дякую за увагу.

— Е-е… будь ласка, — пробурмотів малефік.

Більше запитань він не ставив. Якщо нагору, то ліворуч, якщо вниз, то праворуч або по колу. На шостій сходинці згадаємо себе. Що тут незрозумілого?

Незабаром «званим гостям» довелося чекати, поки їм звільнять дорогу. Поперечний коридор раптом заповнився юрбою дрейгурів із забинтованими головами, які кудись ішли, глухо гавкаючи на стіни. Всі були голі, в традиційних пов’язках на стегнах. Останнім ішов карлик у яскравій, квітчастій сорочці й без штанів. Сором прикривав гульфик неймовірних розмірів, що кріпився за допомогою шовкового шнура. На худих щиколотках дзенькали браслети з брязкальцями. Судячи з одягу, карлик був із живих товаришів. Чи навіть із великих живих товаришів.

Він грав на сопілочці.

— Радий, — сказав карлик, не припиняючи музичити, і рушив за своїм виводком. Чекати відповіді крихітний дудар не захотів. Над його лисиною пурхала зграйка свічок-летяг, капаючи на підлогу гарячим воском. На лисину віск потрапляв теж, але карлик не звертав на гарячі краплі ніякої уваги. Від воску плішина блищала слюдяним озерцем.

Дрейгур-провідник тупцювався на місці й фальшиво гудів у такт мелодії.

— Ну? — підбадьорила меломана Анрі. — Йдемо далі?

— Не йдемо далі. Малий неживий товариш уповноважений заявити.

І справді, коли поранені в голову зникли, стало видно: за десять кроків, якщо перетнути малесеньке фойє, сиріткою притулилася арка напівкруглих воріт з яскраво-зеленого жадеїту, каменю, що охороняє мерців від розкладання. Витончені, льодяникові, лялькові, ворота просто-таки просили, щоб їх лагідно звали «ворітцями». За розкритими навстіж стулками була глуха стіна з мозаїчним панно: дід і онук мирно сидять на цвинтарній огорожі, боком до глядача. Стіна не здивувала вігілу — східці, що ведуть до входу в Тихий Трибунал, також упираються в грубо обтесані плити граніту, і лише від сторожових сфінксів залежить, чи відчиняться для відвідувача таємні двері? Дивувала швидше відсутність тут воротарів-сфінксів або якого іншого охоронного звірства.

Над аркою, виписане грайливими язичками полум’я, горіло гасло:

«ANIMA SANA IN CORPORE SANO»

— У здоровому тілі здоровий дух, — переклав послужливий дрейгур зі старореттійської, хоча його допомоги ніхто не потребував. — Двоє великих живих друзів і один малий живий супутник досягли мети. Комірки для життєдіяльності там. Вежа Досліджень там. Лабораторії для мирної праці там. Скажіть мені «спасибі».

— Спасибі, — за всіх відповіла вігіла.

— Немає за що, — дрейгур розвернувся й подибав назад.

* * *

Коли жінки закінчували бинтувати розбиту голову нічного гостя, той тихо застогнав і поворухнувся. Обер-квізитор присунувся ближче, помітивши тріпотіння вій і виразний рух очних яблук під повіками пораненого. Напевно отямився, але не поспішає це демонструвати, хитрун. Потерпілий виявився ще зовсім юним: ледь за двадцять, не більше. Малий зріст його викликав у Конрада неймовірну симпатію, а горб — співчуття. Обличчя горбаня змарніло, темні вусики, акуратно підстрижені щіточкою, «по-тугрійськи», підкреслювали блідість шкіри.

— Добродію, ви в цілковитій безпеці. Сміливо розплющуйте очі, вам нічого не загрожує.

Як І розраховував Конрад, нотки іронії справили потрібну дію: горбань перестав прикидатися. Молодь дуже боїться видатися кумедною чи легкодухою.

— Де я?

Поранений закашлявся.

— У клієнтелі біля В’ялянок. А тепер, якщо не заперечуєте, запитуватиму я.

— За яким правом?

— Припустимо, за правом одного з рятівників.

— Не заперечую. Тільки допоможіть мені злізти зі столу. Агов, клієнталю! Вина, і доброго… Миттю!

Голос молодика пролунав з такою несподіваною владністю, що господар випарувався, як ранкова роса під сонцем, поспішаючи виконати наказ. Конрад ледь підвів брову, дивуючись манерам конокрада. На знатного вельможу, від народження звиклого розділяти й владарювати, горбань не був схожий. Цікаво! Втім, якщо згадати, як наш приятель орудував своєю страхітливою шестоперою…

Злазячи зі столу, поранений мало не впав, і барон поквапливо підтримав горбаня, всадовивши на лаву. Сам присів навпроти, поставивши за звичкою свічку ближче до співрозмовника, щоб добре бачити обличчя.

— Як ви почуваєтеся?

— Бувало краще.

— Говорити можете?

— Можу.

— Тоді почнемо. Для початку — чотири запитання, за кількістю вершників, які бажали вашої смерті. Як вас звати, що ви за один, хто за вами гнався й чому?

— Спершу назвіться самі, пане рятівник.

— Барон фон Шмуц, — козиряти чином і рангом Конрадові не хотілося.

— Рене Кугут, мандрівний пульпідор.

— Перепрошую? Пульпідор?

Немилозвучне слово здавалося знайомим, але Конрад ніяк не міг пригадати, що воно означає.

— Чарівник-дентат, — без приязні повідомила містрис Форзац. — Зубодер за викликом.

Обличчя горбаня спотворила хижа гримаса, очі звузилися, блиснувши яскравіше за свічки. Пес біля ніг жінки підібгався й глухо загарчав, але поранений не звернув на Лю ніякої уваги.

— Надалі попрошу, пані, добирати слова! — відкарбував Рене. Ліва повіка горбаня помітно сіпалася. — Я пульпідор у сьомому поколінні! Лауреат турніру в Амараксі! Наша майстерність і талант не мають нічого спільного з…

— Містрис, пане. Містрис, — холодно виправила Марія Форзац, встаючи. І з гідністю полишила залу в супроводі пса.

Рене помітно збентежився.

— Якщо я образив даму, я готовий просити вибачення… — промимрив він.

— Ви зможете зробити це вранці. А поки що в нас залишилося ще два запитання. Хто за вами гнався, і чому вони прагнуть крові мандрівного пульпідора в сьомому поколінні?

— Недоліки професії, — знизав плечима Рене. Через горб це виглядало смішно. — Мене запросили в Чорно-Білий Майорат до стратега тамтешнього Аспіда.

— У Майорат?

— А що тут особливого? Зуби болять у всіх. У здитинілих лицарів, у баронів… У вас, приміром, флюс. А в аспідного стратега, скажу я вам, надзвичайно задавнений випадок! Пульпіт — дурниця. З ним я впорався заввиграшки. Але що скажете про широкий періодонтит, що розвинувся через жахливий прикус? Уявив себе, бач, Звіром Хи, відростив іклиська… Я йому тлумачу: ротова порожнина людини для таких ікол зовсім не пристосована, вони травмують ясна! А він, бузувір, горіхи клацає й шкіриться…

Пульпідор жадібно припав до кубка, принесеного клієнталем.

Барон чекав.

— Взагалі ж я сам винен, — напившись, Рене обтер вуса тильним боком долоні. — Сумлінність підвела. Накреслив йому на кожному зубі вібро-руну, зняв камінь, ну й не втримався: виправив прикус… Він у дзеркалі побачив, і за сокиру. Я — втікати, варта — за мною. Вони ж тупі, чорняки ці: якщо наказ отримали — луснуть, а наздоженуть. До речі, я перед вами в боргу.

— Ви, здається, казали щось про мій флюс? — з надією поцікавився змучений болем барон. — Чи не погодитеся… е-е… посприяти?

— Та дурничка ваш флюс… Тільки попереджаю: буде боляче. Недовго, але сильно. Я скажу, коли. Ви не бачили, куди подівся мій ретрактор?

Ретрактором виявилася знайома шестопера. На щастя, вона під час пошуків — напевно, за таємним наказом хазяїна — знову збільшилася до шести ліктів у довжину. Інакше навіть при смолоскипах шукали б до ранку. Повернувшись до рук горбаня, моторошне знаряддя почало гудіти, свистіти, потім дзижчати на нестерпних тонах, аж вухо різало, після чого скоротилося й умістилось у долоні пульпідора. Став зрозумілим секрет виникнення зброї нізвідки та зникнення в нікуди. Конрад зайвий раз нагадав собі, що перед ним не просто медикус, а медикус-чаклун.

— Успадкував, — пояснив Рене Кугут. — Сімейна реліквія. Батько заповів…

Для лікування вони усамітнилися в кімнаті барона. Рене провів долонею над інструментом, і по сріблястій поверхні заскакали сонячні іскорки.

— Не бійтеся, це очищення… Нумо, глянемо на ваш флюсик…

Він цокнув язиком: так птахівниці скликають курчат. Немов у відповідь, один з кінців ретрактора набряк ртутною краплею, сплющився й затвердів срібним дзеркальцем. На лобі горбаня відкрилося «третє око», правильної круглої форми і без зіниці, світячись яскравіше за шандал-семисвічник.

— Відкрийте рота… Ширше… Ось так… Не смикайтеся! Замріть!

Конрад скорився, борючись із крижаним жахом.

— Ага… бачу… Так я й думав, — задоволено констатував пульпідор, витягаючи інструмент із рота барона. — Почнемо, ваша світлосте?

Далі все відбувалося, як у тумані. Майстерність Рене, чи втома, помножена на глупу ніч, але Конрадові здавалося, наче лікують когось іншого, а сам він — лише відсторонений спостерігач.

Для початку горбань гострим, як ланцет, нігтем накреслив на щоці пацієнта якийсь символ, що контурами нагадував листок голожаберника. Щоку, хворий зуб і взагалі всю праву половину обличчя відразу паралізувало. Потикавши нігтем у нечутливу щоку, Рене загадково гмикнув і забурмотів пташиною мовою. Хвилину-дві він щось викручував з повітря; залишившись незадоволений результатом, пустив у хід інструмент, перетворив «батькову спадщину» на холодну змійку з вічком бабки. Змійка ковзнула обер-квізитору в рот, довго там плазувала, викручувалась і сичала. Смак у зміїного тільця був їдкий, з кислою оскомою. «Отруйна? — міркував барон, дивуючись з власної байдужості. — А чому ні? Може, флюси гадючою отрутою труять…»

Нарешті гадина видобулася назовні. Відібравши у змійки невидиму здобич, Рене вилаявся, жбурнув заразу на підлогу, знавісніло розтоптав і багаторазово наплював зверху. «Третє око» в нього на лобі згасло й закрилося.

— Ось і чудово… Сплюньте. Ні, ви плюйте сюди, в посудину…

Барон покірно сплюнув у посудину.

— А зараз буде боляче, як я й обіцяв. Потерпіть.

Пульпідор голосно ляснув у долоні.

Незважаючи на попередження, Конрад завив голосніше за зграю вовкулаків, що тужать у шлюбну повню. Звук від долонь негідника-пульпідора встромився в щоку, проткнув її наскрізь і розсипався в роті жменею розпеченого вугілля. «Уб’ю-ю-у-у!..» — буравом крутилося в палаючому мозку.

Дивна річ: зараз обер-квізитор цілком поділяв позицію стратега Чорного Аспіда.

Біль десь подівся так само раптово, як і виник. Утираючи холодний піт, що виступив на чолі великими краплями, барон обережно торкнув язиком багатостраждальний зуб.

— Дякую, пане. Тепер я розумію, чому за вами гналися.

— На жаль, фінальний сплеск болю є необхідним компонентом лікування, — сухо відгукнувся молодий горбань. — У іншому разі я не зміг би відновити витрачений запас мани і мої зусилля не увінчались би успіхом. Ви абсолютно здорові, ваша світлосте.

— Щиро дякую.

— Годі вам! Це я вам дякувати повинен. Врятоване життя і вилікуваний зуб — погодьтеся, є різниця?

Вони вийшли в загальну залу, де застали Коша Малого з Ікером Тирулегою: гомолюпус і загадковий старий жваво розмовляли. Біля них на столі громадилася батарея глечиків, здебільшого порожніх.

— Добродії, смію нагадати, нам завтра рано вставати. Клієнталю! Де клієнталь?! Панові Кугуту необхідна кімната на ніч.

— А якщо вони повернуться? Стражники? За мною?!

— У мене тапчан вільний є, — втрутився Кош. — Слухай, зубарю, гайда до мене спати! Я тебе обороню, коли що…

На подив обер-квізитора, Рене не образився на «зубаря».

Напевно, зрозумів: марно.

Барон із задоволенням кивнув і пішов спати.

SPATIUM ХІV

СОН ОСІННЬОЇ НОЧІ,

або

ЧУЖА ДУША — ТЕМНИЙ ЛІС

…Ти спиш.

Світлість приглушила світло, пальцями зачавивши боязкий вогник свічки; світлість зволить спочивати, поки з-за небокраю не встане інша, куди яскравіша світлість.

Тс-с-с…

…Тісна комірка без вікон і дверей. Сіре світло капає із дрібних, непомітних для ока тріщинок у стінах, тому в комірці панують вічні сутінки. Три крихітні бабусі (сестри?) заклопотані. Одна пряде нитку, гуде веретеном. Головна нитка на кінці роздвоюється, розтроюється, розходиться міріадами хистких ниточок. Друга старенька розплутує ці павутинки, даючи можливість вільно зникати в стінах, у світлоносних тріщинках, куди ниточки проникають, як рибальські снасті — у воду. Третя пильно стежить за обривами, раз по раз підв’язуючи, зрощуючи, сплітаючи по-новому. Здається, сестри розмовляють за роботою, але слів не розібрати. Крім дерев’яної прядки і трьох бабусь, у комірці більше нікого немає.

І нічого немає.

І ніколи не буває.

Робота в бабусь одноманітна, але спостерігати за ними не набридає. Хоча й за межами комірки є багато цікавого. Якщо просотатися крізь тріщинки назовні, стає видно: комірка й не комірка зовсім, а чорно-біла кулька, ледь сплюснута з боків.

Гарна.

Нитки в стареньких теж чорно-білі. Вони пухнастим віночком, немов волоссячко над головою дитинчати, клубочаться над кулькою, тягнуться навсебіч, розділяються, тоншають — але якщо гарненько примружитися, можна побачити дива. Спочатку нитки простромлюють веселку, у якій кулька спить, наче в коконі; простромлюють, п’ють кольорову водичку — й самі стають різнобарвними. Далі починається сяйво, як на картинах навколо пророків, святих і великих магів давнини. Тільки тут воно живе, а не намальоване, і набагато яскравіше — очі сліпить. Тому треба ще більше мружитися, щоб не сліпило.

Деякі ниточки закінчуються у веселці, деякі — в сяйві. Але частина найупертіших повзе далі. Із сяйва — в переливчасті струмені (зелень, охра, морська синява, а іноді — бура, бридка грязюка). Зі струменів — у плями тіней, які рухаються, бігають спритними павучками; і ще до маленьких фігурок-лялечок, і до великої статуї, що буває різна. Золота, срібна, залізна або бронзова, кам’яна або глиняна, а то й просто дубова; є просто як живі, до останньої зморщечки, до останньої складочки на одязі, а є — стук-грюк, сокирою рубані, наче чумчанські ідоли-бовванчики.

А дзвіночки! Веретенця! Торбинки, світлячки, змійки… Тільки треба пам’ятати, що в серцевині, як лілія в пупку Добряги Сусуна, крутиться-вертиться чорно-біла кулька.

Там старенькі з пряжею сидять.

…У мене завжди так. Я спочатку комірку зі старенькими бачу, потім — кульку з ниточками, потім дива, і лише потім вертаюся. І бачу, що це тато, чи мама, чи тітка Інгрид, чи дядько Освальд до тата в гості прийшов, чи ще хто.

Люди всі так зсередини влаштовані.

…Свічка, потріскуючи, догоряє, чадить, полум’я смикається, літери розпливаються перед очима. Я ще погано розумію розумні слова, але, здається, ось воно! У пам’яті спливають шкіряні палітурки книжок. «Синонімія аспектів мікрокосму» Бальтазара Дійшлого, «Семантика зв’язків на рівні еашів» Сальватора Лонге-Троля, «Тонкі тіла: від Канденції до Умбри» Орфеуса фон Шпреє — якби не вони, мені б нізащо не продертися крізь мудровану риторику Огастіуса Драбини в «Комбінаторіумі Начал». Але маючи батька-архіваріуса та доступ до закритих для рядових відвідувачів сховищ скрипторію…

Чадить, тріскотить свічка…

…Коли він увійшов? Ставний красень ніби хвилину тому переступив раму портрета пензля Вінсента Гольфайне: камзол бордового атласу, темні панчохи щільно облягають стрункі м’язисті ноги, церемоніальна шпажка, іграшка з витонченим руків’ям. І всі ці підв’язки, брижі, буфи, золоті пряжки на туфлях зі шкіри молодої віверни… Бездоганно! Лляні локони перуки вільно спадають на плечі. Породисте, довгасте обличчя аристократа — ввічлива маска, з-за якої визирає погано приховувана, зате природна нудьга.

Навіщо він тут?

Звідки?

А, так, нагорі в розпалі урочистості з нагоди трьохсотріччя університету! Напевно, хтось зі знатних меценатів. Звичайно ж, його запросили — як інакше? — і йому швидко набридло товариство вчених мужів, сухарів і педантів…

Дивлюся на гостя.

Напевно, так дивилися б на мене три бабусі з комірки, якби одного разу побачили.

— У цих підвалах? У непроглядній темряві? Дитя моє, втікаючи від суєти, я не думав, що застану тут живу душу. Там, нагорі, свято, вогні, незабаром почнеться феєрверк…

Затиснутий у сильній руці, триглавий змій дихає язичками полум’я.

Свічник.

— Але ви також втекли від вогнів у темряву? Чи не так, ваша… — закінчую запитальною паузою, бо не знаю, як звертатися до незнайомця.

— Ваша! — сміється він. Білі зуби, рум’янець на щоках, і несподівано сумні промінчики в куточках темних, уважних очей. — Дозвольте відрекомендуватися: наша навіжена високість, герцог д’Естрем’єр. Для близьких друзів — Губерт, для насмішників і підлабузників — Губерт Раптовий.

Обертаюся каменем.

— Чим займається мій освічений співрозмовник на самоті? Викликає духів з безодні? Пише історію Батьківщини? Насолоджується тишею?

— Міркую над суттю речей.

— Он як? Дивно! У глушині запилюжених архівів… І в чому, дозвольте поцікавитися, мій розважливий співрозмовник бачить згадану суть?

— Якщо це дійсно цікавить вашу високість…

Овал Небес!

Він слухає.

«Омфалос, як одне з космічних начал людини, тісно пов’язаний з елементалями Землі — це пуп, початок укорінення й росту зародка, аж до повновартісної особистості. Омфалічний культ — культ жертовності, пов’язаної з обертанням у часі, з Кругом Долі, смерті й народження. На відміну від фалічного культу, що символізує сходження ззовні всередину, призначення омфалічних зв’язків — зворотне…»

…Лицарі в молочно-білому: тролі-сніговики з почту Крижаної Імператриці. Лицарі у вугільно-чорній броні: смоляні плащі полощуться на вітрі.

Двір розділено на дві половини: чорну й білу.

— Світло й Темрява!

— Добро і Зло!

— Віват магістрові Хендрику!

Допоможи мені, Вічний Мандрівцю! Дай сили не розплакатися, не розреготатися вголос. Так вони розуміють суть буття, основу Світобудови, філософію двох Єдностей, що в потаємній глибині народжують Омфалоси, пуповину особистості, крихітну кульку, комірку з бабусями… Наївний фарс, балаган, двоколірний маскарад, серйозні гримаси напівдитячих облич — ще б пак! Дали доторкнутися до Великої Таємниці! Тепер ми Втаємничені!

Діти граються у війну.

Орден Зорі.

Це нічого, це дрібниця, я це витримаю. Головне — тепер є можливість працювати. Навколо мене цілий замок, нехай і маленький; навколо мене — Майорат, подарунок Губерта… Скрипторій, лабораторія, кабінет, можливість запрошувати необхідних консультантів. І — книги! Ті, котрих не знайшлося в університеті, про які навіть мріяти було страшно. Сьогодні привезли Еразма Чарівника: «Пуп землі, як він є», «Основи Універсуму», і здається, щось іще. Я знемагаю від бажання глянути, перегорнути, але доводиться чекати закінчення церемонії.

— Світло! Темрява!..

Чекаю.

«Уславлений семант Годфрей Хаґґі стверджував, що частка „ом“ означає священний голос, звук, що виник в особливому місці („лос“). Склад „фа“ означає „виголошувати“. Таким чином, „омфалос“ — „місце, де звучить Ом“, центр вібрацій мани, істинна зав’язь пупка особистості, а зовсім не божествений фалос, як вважають розумники з Колегіуму…»

А в балкона — різьблене поруччя.

Низеньке.

…Спека! Тіло горить, думки плутаються. Немає рук, немає ніг, нічого немає — лише судомно пульсує згусток рідкого вогню в животі. Темрява заступає погляд, світло випалює думки. Темрява. Світло. І я.

— Лікаря! Швидше!

— Магістр! З балкона…

Не треба лікаря. Є інший спосіб, звичний з дитинства. Тільки — навпаки.

Дзвіночки! Веретенця! Торбинки, світлячки… Статуя, фігурки… Струмені, тіні, сяйво, веселка… Кулька… Комірка з бабусями: вони ще прядуть, ще не знають, їм не до мене. Вони не дізнаються. Намотую зверху кокон: нитки, нитки… Сяйво, веселка — все перетворюється на нитки, змотуючись у клубок — міцніший за найміцнішу броню… Тіні, фігурки! Світлячки…

Бабусі нічого не дізнаються.

Крутиться-вертиться кулька.

Омфалос.

CAPUT XV

«ОТ БИ ВЗЯТИ ЛЮДИНКУ ЗА ЯКУСЬ ЧАСТИНКУ І СПИТАТИ, ЩО ТИ ЗА ОДНА…»

Дивний сон, що перед кінцем почав скочуватися в кошмар, відвертий, як нагота досвідченої повії, обірвався раптово, немов його відітнули ланцетом медикуса-ампутатора. Перехід до реальності був надто різкий. І реальність ця сподобалася Конрадові нітрохи не більше за зниклий кошмар: у трепетному сяйві зорі, що скрадається з-за обрію, над ліжком нависла лиховісна постать.

— Стояти! Всевидющий Приказ!

Не роздумуючи, барон просто з ліжка стрибнув на непроханого гостя, але заплутався у ковдрі, що сповила ноги ловчими тенетами, і впав на підлогу, боляче вдарившись коліньми. За мить він скочив, вихоплюючи з-під подушки кинджал, готовий битися…

Та ба, прибулець зник без сліду!

Невже спросоння привиділося? Сором який…

Конрад затамував подих, дослухаючись. Тихий шерех… подих? Звук долинав з-за високої спинки ліжка, прикрашеної парою горлиць у гніздечку. Барон рішуче ступив уперед. Назустріч над безневинними горличками спух здоровенний міхур мороку; праве зап’ястя обер-квізитора здавили м’які лещата, вивертаючи кисть. Рука, здавалося, втрапила в щупальця спрута-судноїда, маленького, ще дитинчати, але не менш небезпечного для плавця-одинака, шукача перлів або русалчиної ікри, аніж дорослий кракен — для корвета чи шхуни. Конрад змахнув лівою, цілячи кулаком, і лиходій одразу відсахнувся, метнувся в дальній куток, величезним павуком збіг по стіні й завис на стелі.

— Я не ворог є! — повідомили згори. — Я є великий друг і добродійник. Не треба мені колоти-рубати-різати. Ви зіпсути мою плащ.

— Пан Тирулега?!

— Так, це мій ім’я. Доброго ранку, ваша світлосте.

Обер-квізитор непоспіхом підійшов ближче, вдивився. Ікер Тирулега власною персоною сидів (висів? Лежав?!) на стелі й не падав. Стопи босих ніг його щільно впечатались у дві збіжні стіни. Спиною старий буквально розпластався по стелі; до крокв прилипли долоні моторошно вивернутих рук, ставши неприродно пласкими й широкими. Не вчепились, не вхопилися, а саме прилипли й розтеклися, як мисочка борошняного клейстеру, вихлюпнутого горе-штукатуром.

— Ви людина, пане Тирулего?

— А у вас є сумнівів? Я образитися до глибина душі.

Це ж треба: жоден м’яз не здригнувся. Завмер, як жаба-липучка, тільки губи ворушаться, коли відповідає… А ні! Он, по долонях брижі пройшли. І закліпав часто.

— Зізнатися, є. Що ви робите в моїй кімнаті? Поясніть, будьте ласкаві! По-людськи.

— Я приносити гора вибачень. За торг… За вторг… За вторжище. Мені могти злізти?

— Могти, — буркнув барон.

Треба було, звісно, тримати цього нетопира під стелею, поки не звалиться — у покарання за «вторжище». Але Конрад стомився розмовляти, ганебно задерши голову догори. Крім того, барон не був упевнений, що Тирулега взагалі коли-небудь звалиться. Залишиться висіти, поки не дозволять спуститися. Запросто.

— Я сердечно дякувати.

Старий відліпив від крокв долоні, маятником гойднувся до стіни й плазом, як комаха, збіг униз. По тому звівся на ноги й покірно застиг, усім виглядом випромінюючи привітність. Взявши зі стільця чесучевий халат, обер-квізитор накинув його на плечі, загорнувся. Непристойно приймати візитера в нічній сорочці. А в халаті дангопейської роботи, вишитому сценами подвигів Кращого-з-Людей — ще за першої, нерозчленованої інкарнації героя — зовсім інша річ. Хоча тьмяне світло навряд чи дозволить Ікеру Тирулезі поцінувати красу вишивання.

— Сідайте, — барон вказав на стілець, що звільнився. — Я чекаю пояснень.

Сам він присів на край незастеленого ліжка; відклав убік кинджал, підібрав з підлоги ковдру, закутав розбиті під час падіння коліна. Крадькома глянув у дзеркало, що висіло біля дверей, із задоволенням зауважив: Тирулега в дзеркалі відбивається. Значить, не бреше: людина.

— О, так, пояснювати! Із благих наміреніїв поспішати! До вас з’явитися в гость інкубоніс…

— Хто з’явитися в гость?!

— Інкубоніс. Чуже кошмар, — у слові «кошмар» Тирулега зробив сильний наголос на «о». — Я його ловити! Піймати.

— Піймали чужий кошмар?!

«Тільки божевільного в нашій компанії бракувало», — майнуло в голові Конрада.

— Так! Ох, я забути сказав: я є иртабаз каптор… Пійматель? Ловун? Ловитель? Ловець снулів. У п’яте коліно…

— Куди ви є? У яке коліно?!

— У п’яте. Батько, дєдушок, прадєдушок… Ви розуміти?

— Розуміти я…

— Ви добре розуміти? — з сумнівом перепитав Ікер. — Ви не стати різати ножик?

— Не турбуйтеся. Як-небудь зрозумію без різанини.

Уже вкотре барон пожалкував, що в цьому поході його не супроводить Генрієтта Кукіль. По можливості, в одній із ним кімнаті. Щоб у критичних ситуаціях підставити, висловлюючись мовою трубадурів, плече. Воно, звичайно, непристойно, коли пан і пані, не пов’язані узами шлюбу, на світанку виявляються підозріло близько одне від одного. Але, з іншого боку, сприяння Тихого Трибуналу, що не кажи, буває корисним, а істинний дворянин і кавалер ніколи не дозволить собі…

Фон Шмуц суворо обірвав уяву, що розігралася.

І розповідати Тирулезі про свої жалі не став.

* * *

— Ну як? — запитав Мускулюс, дочекавшись, поки дрейгур зникне за поворотом. Схоже, він не надто довіряв заявам профоса про безпеку переговорів. — Коли наших шукати почнемо?

Стомлено зітхнувши, Анрі потерла скроні кінчиками пальців.

— Уже шукаю.

— Успіхи є?

У темних очах малефіка жеврів сумнів.

— Є. Намистина закотилася під ліжко, а це сьома намистина із сьомого комплекту ворожіння на судженого-рядженого. Бірюза з яблучним відтінком приносить перемогу й удачу в справах, прискорює біг коня. Герань у поєднанні з вашим флаконом, пане Терц, — до клопотів, що потребують нашої особистої участі. Там ще побічне тепло домівки, але ним можна знехтувати. Півні на халаті гроса — самотність минає, але бійся сварки. Скандал з начальством попереджає про небезпеку скороспішних висновків. Ходячий небіжчик — до добрих вістей. Якщо він голий чи одягнений частково, прикриваючи сором…

— Повернімося до поквапливих висновків, — перервав Мускулюс лекцію з оперативної мантики. — Де чурихці тримають полонених квесторів?

Анрі розвела руками:

— А ніде. Квесторів, судячи з композиції мантуалій, в Чуриху немає.

— Як немає?!

— Так. Немає, і квит.

Судячи з вигляду малефіка, він замишляв державний злочин: убивство співробітниці Тихого Трибуналу.

— І не передбачається? — втрутився кмітливіший Терц.

— Чому ж? Ви, пане, не звернули уваги на вплив бірюзи на півнів, у поєднанні з непрямою геранню. Передбачаються. Найближчим часом. Правда, віяло Наами пов’язане з дрібним розчаруванням, але, мені здається, віялом теж можна знехтувати.

— Виходить, треба чекати? — підбив підсумок профос.

— Виходить, треба.

І вони ступили у ворота.

* * *

Ні, не божевільний, хвала Вічному Мандрівцеві. Ловець снів? Отакої! Доволі рідкісне заняття. Про ловців — інакше кажучи, морфінітів — Конрад чув, але з жодним із них досі знайомий не був. Тим часом Тирулега витяг зі складок балахона веселкову плетінку й струснув, демонструючи баронові. У плетінці мляво тріпотіла плямиста медуза з китицями звислих донизу щупальців. Китиці були огидні й жалюгідні. Всередині медузи мерехтів болотяний вогник з їдучою прозеленню.

— Це мій кошмар?!

— Ні, ваш світлість. Чужий. Я такий перший раз бачити. Кепсько розуміти можу…

— Добре, добре, — перебив старого барон, хоча після оригінального порятунку пульпідора та бігання по стелі язик не повертався називати Тирулегу «старим». — Про ваші таланти поговоримо трохи пізніше. Зараз мене цікавить інше: чому ви відразу не назвалися? Чого полізли битися? Я ж міг вас убити…

У останньому Конрад був далеко не такий упевнений, як хотілося б. Він добре пам’ятав вкрадливі лещата, що зчавили зап’ястя. Напевно, залишилися синці. «А міг і кістку зламати», — із запізненням дійшло до барона.

— Я не лізти! Не лізти! — Тирулега помахав у повітрі вказівним пальцем, немов відгонячи від себе наклеп. — Ви сам на мене скакнути козлотур! Я забояв… Забоятися. Голова зовсім дурний, коли забоятися. Тільки потім додумати: треба говорити, хто я є. Я й говорити.

Барон зітхнув.

— Гаразд, я вам вірю. Таке трапляється: коли людина з переляку в бійку лізе…

— З переляк, з переляк! — ствердно закивав Тирулега. — Я сильно переляк, коли ви скакати!

— А тепер повернімося до наших кошмарів…

— Не наш! Не ваш. Чужий. Сопірель. Як це… Водити? Наводити?

— Наведений?

— Так! Наведений. Блуд…

— Приблудний?

— Так! Приблудник. Правильно є. Бувати так: друг-ворог навмисно сон на людина наводити. Це — сопірель. У нас так говорити, посеред ловці снулів. А бувати, сон своя воля бігати. Чужий, приблудний і сам ходити ногами. Вагансомнул. Рідко-рідко бувати.

Конрад устав, пройшов з кутка в куток, заклавши руки за спину. «Як заарештований у камері», — спало на думку недоречне порівняння, і барон поквапився припинити ці переміщення. Зупинився перед Тирулегою, котрий шанобливо мовчав, глянув згори вниз. Обер-квізитору подобалося дивитися на людей згори вниз. На жаль, з огляду на зріст барона, випадала ця радість нечасто.

— То мій сон наведений чи приблудний? Сам з’явився? Чи наслали?!

Тирулега засмучено наїжився:

— Я не розуміти. Я каптор ирта… Ловець снулів більше сорок років, але такий снуль — перший раз. Сопірель. Вагансомнул. І капля-капелька — ваш. Всі разом. Ніколи не бачити.

Він знову втупився в плетінку зі спійманою «медузою».

— Ось тут зелень світити, мало. Бачити? Значить — сопірель. Свій сон — жовтяк або картата. Інкубоніс — червоний. І гори ясно. А тут висіти мотузки, ворушитися. Бачити? Вагансомнул. Приблуда. Він на мотузки літати сюди.

«Схоже, наш морфініт ніколи не бачив медуз, і не знає слова „щупальці“», — відзначив Конрад.

— Щільний — виходити, правда. Пам’ять. Як мозки в голова. А тут кит-тиця?

— Китиці?

— Так, кит-тиці! Це значить — старенький, дуже. Багато кит-тиці. Багато років. Скільки ниточка, стільки разів снитися. Бачити?

— І скільки ж років нашому дорогому… м-м… інкубонісу? — обережно поцікавився обер-квізитор.

— Я не знати. Сто? Більше-менше… Точно не сказати. Перший раз — такий старий снуль. Ніколи не бачити, чути тільки. Від мой дєдушок. Завжди думати: казка…

Барон відчув себе мисочкою, в яку із клепсидри-Тирулеги капають слова — от-от наповнять до країв. Бризки летять на стіни, стікають назад пам’яттю про спійманого снуля, ідуть углиб, у водограй думок, що шалено обертається…

— Постривайте! Ви стверджуєте, що цей сон — часткова правда? Чиясь пам’ять? Не гра уяви? І тепер ця пам’ять — у вашій… пастці?

— Не пам’ять, — заперечно захитав головою Тирулега. — Снуль. Ну, сон і снуль… це як… О, книга! Снуль — книга. А сон — буквиці, що в цей книга хтось записати. Снуль носить сон. Я піймати снуль. У снулі — сон, який вам хтось приснит.

— Ви хочете сказати, що у вас у пастці снуль, у снулі — сон, а уві сні — чужа пам’ять?

Баронові страх як схотілося прокинутися.

— Вірно є! — ловець щиро зрадів тямущості співрозмовника. — Не весь пам’ять. Скибочка.

— Добре, нехай скибочка, — в обер-квизиторі раптом прокинувся мисливський азарт. — Виходить, хтось пам’ятає час становлення Ордена Зорі! Пане Тирулего, ваша правда: нашому другові-снулю дуже багато років. А як далеко має перебувати людина, щоб снуль переніс його сон на іншу людину?

— Недалеко. Поруч.

— Наприклад?

— Наприклад, у цей будинок.

— Дуже добре! — фон Шмуц потер руки в передчутті. — І ви можете визначити, чий це сон?

Конрад уже знав відповідь. Зараз йому було потрібно лише підтвердження. Ніхто із супутників барона не був до такої міри старий — це відомо достеменно. Але для чаклуна або мага, особливо з потужним внутрішнім запасом мани, і сто років — не межа тривалості життя. Молодо виглядає? — на те існують личини та інші чарівницькі штучки. Не далі як позавчора, завдяки майстерності вігіли, барон і сам бешкетував у подобі здорованя-матроса.

— Так, я могти визначити. Тут, у цей будинок, немає така людина.

— Тобто як — немає?! Ви ловець снулів, чи жартівник?!

Від прикрості, що чудовий здогад розвіявся сизим димом за вітром, Конрад на мить зірвався, про що відразу пожалкував, засоромився. Зрілий чоловік, дворянин, високопосадовець Всевидющого Приказу… Значить, мусить опанувати себе, хай там хоч кінець світу.

Сором! Стидобисько!

— Вибачити мене, — сумовито розвів руками Ікер Тирулега. — Дивний снуль. Рідкісний. Ні, у будинок немає просезоріус ага… Людина-хазяїн.

— Перепрошую за різкість і недовіру. А молодий пульпідор, якого ви вчора врятували?

— Ні, горбатий не могти бути просезоріус. Ніхто з люди в цей будинок.

— А скажіть… Сни, тобто снулі — їх можна зберігати?

— О, так! — пожвавішав Тирулега. — Цілий мистецтво є. Я їм володіти! Снуль піймати, саджати в екзипула, — він ще раз продемонстрував плетінку з «медузою», — з екзипула в апотека… Схрон… Сохранялище. Там снуль довго сидіти могти. Давати приснить іноді, настій духоцвіт бризкати, дурна мураха не пускай поруч…

— Як довго?

— Рік. Два. Десять. Десять — рідко.

— А п’ятдесят? Сто?!

— Не знай, — зізнався чесний Тирулега. — Ніхто зберігати не пробуй. Якщо сон довго покупець нема, його сушити, потім торкати? Товкати? — порох роби. Інкубоніс-порох із сірка й кора дуба швидко тарган ганяй. Порох-сон про війна з перець і сухий лишай — від лихоманка пити. Порох-сон про гроші…

Барон знав: морфінітів кличуть, бажаючи позбавити людину кошмарів. Навіть широкопрофільні гіпномаги не завжди бралися допомогти, а ловці снів звичайно справлялися. Втім, заробляли на життя вони не тільки ловом кошмарів. Знаходилися й заможні любителі видінь, спійманих у сильце. Замість того, щоб пролежувати боки, чи не краще пережити уві сні любовну авантюру? Стати учасником оргії? Зійтися з ворогом у смертельному, але безпечному двобої? Полоскотати пересичені почуття чужим жахом?

Але порошок від тарганів?!

— Дякую, пане Тирулего. Крім вас, тут більше немає ловців?

— Немає. Я один є каптор иртабаз.

Конрад не став з’ясовувати, як старий розпізнає колег. Сам барон теж у дев’яти випадках з десяти розпізнав би квізитора під будь-якою личиною.

— Щиро вдячний вам, пане. Отже, ви впевнені, що в клієнтелі немає людини, яка могла б, свідомо чи несвідомо, «підкинути» мені цей сон?

— Впевнений. Я зберігати снуль цей, скільки потрібно. Його можна приснити ще. Раптом ви там знайти корисний… Відомостей? Про наш спільна справа?

— Буду вам вельми вдячний. А зараз прошу мене вибачити: світає, я хотів би переодягтися до сніданку. Нам незабаром виступати.

Змахнувши чорним плащем, Тирулега відкланявся й пішов.

«Добре хоч, не по стелі…» — зітхнув барон, зовсім спантеличений.

* * *

— А мені в трупарні й кажуть: у кредит більше не дамо!

— Тобі?

— Мені! Я їм підтвердження категорії, заявку на експеримент, план заходів… Ні й годі, хоч лусни! Ліміт, сатир його буцай, вичерпаний! Хабара тицьнув, то інтендант, гарпій квашений, аж підскочив…

— Давай я на себе запишу. Мені Фрося сім пільговиків підмахнув, а я на третьому бачу: глухо! Без «верби» тінь просто в банці розвіюється…

— Кручу, верчу, дух спіймати хочу…

— Та не так! Кручу-у, верчу-у… Упирай наприкінці на «у». Зменшена септочка з доданою зверху малою нонкою, як у «Загибелі богів». Я тобі дам «Процес розкладання мелодики виклику», там є…

— Кручу-у, верчу-у…

— Ну ти, братику, глухар… Тобі духа тільки в старому черевику ловити…

— …Чу-у… задовбала ваша септочка! Кручу-у-у…

— Береш мідний казан, кип’ятиш воду на перехресті семи доріг. Далі по порядку: жир Hemiaspsis signata, зів Tachyglossus Churihus, дзьоб Strigiforme… Е-е… Око Coronella austriaca…

— Чекай, я запишу… В казан мерщій сиплю жир болотяних змій, зів єхидни, дзьоб совиний… Око мідянки…

— …П’ясток Bufo calamita, гілку Taxus cuspidata… Жовч Capra ibex… Capra ibex...

— …Стегно жаби, гілку тису… Жовч безоарового цапа…

— Пробачте великодушно, добродії! Capra ibex — це козеріг, а безоарів цап — він називається Capra aegagrus…

— Цап, він і в Ла-Ланзі цап…

— Так, але його жовч у цьому випадку конфліктує з тисом! Загальновідомо, тис тягне коріння до рота всіх трупів, а камінь-безоар, інакше панзахр радісний, він же Хаджарилтес, він же «пожива життя», що зійшов на жовчі Capra aegagrus, оберігає від пристріту з летальною перспективою…

— Хвилиночку! Якщо ваш безоар при вживанні всередину зачепить зуби того, хто вживає…

— А для цього «поживу життя» товчуть товкачем і розмочують ружовою водою! І, закрутивши гвинтом у пляшці, безпосередньо в горлянку, оминаючи життєво важливі зуби…

— А ви, власне, що за один?

— А я, власне, лейб-малефік Андреа Мускулюс… Гм… вільнозапрошений консультант гросмейстера Ефраїма!

— Колеги! Фрося малефіка замовив! Королівського!

— Гіп-гіп-ура!

— Слава Фросі!

— Слава лейб-малефіціуму!

— Дорогий! Любий ти мій шкідник! Зайди в п’яту лабораторію, ми там без вашого брата обстраждалися!

— Головне, не дати шнурки на савані надрізати.

— Чому?

— Якщо родичі надріжуть — усе, не піднімеш. Він, гад, такий важкий робиться…

— А дощику спроворити? Вони жмура у двір, рюмзити, а ти хмарку за шпарку, і згори: кап-кап, кап-кап… Жмур, якого дощем накрило, іде як по маслу!

— Дощ, це добре… Дощик-дощик, перестань, в домовині мрець повстань…

— І у гріб червоне яєчко підкинути… Із лляним клоччям…

— За яєчко «ТТешки» тебе самого… За червоне…

— А я нищечком…

— Запам’ятайте, юначе: мета, навіть найблагородніша, не виправдовує сумнівних засобів! Яєчко він… Нищечком він… Ні, піднімайте, будьте ласкаві, як усі! Без підкидних яєць!

— Утік, зараза! Я його зробив, відвернувся, а він, сучий син, на мого коня й дьору!

— Куди?

— Женитися припекло! Свербить йому! До нареченої поскакав! На війну йшов, клявся: повернуся, мовляв! Звідки ж я знав, що він принциповий?

— А наречена?

— Та що їй зробиться, корові? Вона хоч за кого рада… Поки чекала, трьох народила…

— Патологоанатом, хоча й був фанатом, але з любові до пенатів не брав роботи в хату…

— Златоуст! Піїта! Ще!!!

— Після важкої і тривалої хвороби…

— Думай про хворобу! Думай! Сухоти там або джига боцмана П’ю… І руками ось так…

— …Волею долі розлучений з Вітчизною… Незважаючи на тілесну неміч, що переслідувала його решту життя…

— Ти некролог чи благовіст?! На півтора тони нижче! Поглядом, поглядом пронизуй…

— Громада у глибокій жалобі у зв’язку з втратою…

— Уявляй об’єкт… Докладніше, в деталях… І «кренделя» вплітай, із присипкою…

— …Приносить щирі співчуття родині та друзям покійного…

— Вже краще! І руками, руками роби… До речі, кого ховаємо? І добре було б уві сні повторити…

— Уві сні, панове, не треба. Читати уві сні некролог про незнайомого чи малознайомого — до отримання наяву двох взаємовиключних вказівок. Воно вам треба?

— Пані! Ви мантиса? Яке щастя! Скажіть, а правда, що прочитати уві сні некролог людині, яка вже померла, — до значних витрат?

— І навіть боргів.

— О! Дякую, дякую… Цікаве трактування…

— Пані вігіло, давайте присядемо де-небудь… Заморимо черв’ячка…

— У п’ятій лабораторії? Нас там самих заморять… Черв’ячків…

— Ви, пане малефіку, двожильний! А я їсти хочу! Я не снідав…

— О! «їделна»! М-м… Клянуся Добрягою Сусуном, так і написано: їделна…

— Колеги! Сюди! Я вам столик зайняв!

— Фросю! Тобто, гросмейстере Ефраїм! Як ми раді вас бачити…

— Та йдіть же… Малий неживий товариш, спроворте нам на чотирьох… І кисіль, кисіль не забудьте!..

— Костяниця? Цидонія? Проносний?

— Вівсяний… Люблю кисіль!

* * *

— Як спалося, зубарю?

Здригнувшись, Конрад не відразу втямив, що голос Малого долинає крізь стіну. Шельма-клієнталь зекономив на перетинки між кімнатами: стіни лише з вигляду справляли враження грубих і міцних. Та й Кош, по правді кажучи, тихо розмовляти просто не вмів.

Відповіді пульпідора барон не почув.

— …Будь певен, не поткнуться! Це я тобі кажу! Та ми зі світлістю їх удвох…

Барон почав одягатися, мимоволі нашорошив вуха. Підслуховувати, звичайно, негарно, але не затикати ж вуха восковими пробками, справді? Цікаво, а сусіди чули їхню розмову з ловцем снів? Либонь, могли списати на божевілля.

— …Ага, всією компанією йдемо. До Чорно-Білого. Ну, до Чорних! Від яких ти вчора драпав…

«От же ж торохтілка! — розсердився Конрад, прискіпливо розглядаючи власні нігті. Верхній гачок камзола ніяк не ліз у петельку, а нігті барон жалів. — Зараз першому-ліпшому все й викладе».

— …Аспіда бороти, ось навіщо! Боржок за ним…

У низькому голосі Коша звучала похмура погроза.

— …Ха! З нами зв’язатися — готуй відразу гріб! Собаку бачив? Його навіть я боюся! А стара?! Бабуся Нижньої Мами! Ну й ми зі світлістю… Світлість? Ха! Рубака, шибайголова! Він у цьому… Як його… У Дозорі служить. Самий головний! В отпуску зараз…

— У Дозорі?! — раптом пробився крізь стіну вереск Рене, тонкий і пронизливий. — У Дозорі Сімох?!

«І чого він так розхвилювався?» — здивовано подумав обер-квізитор, поправляючи манжети.

— Якщо тебе, зубаря, в розрахунок брати, — хихикнув Кош, — точно Семеро і вийде!

За стіною настала тиша. Барон підійшов до тьмяного дзеркала, оцінюючи зовнішній вигляд, і залишився задоволений. Для столиці — стерпно, а для походу — більш ніж пристойно. Особливо тішив той факт, що зуб зовсім не болів, а пухлина спала, як і не було. Не даремно пульпідора рятували: за добру справу воздалося сторицею.

— Медальйон!

— Га?

— Мій медальйон! Зник…

У крикові Рене звучав розпач засудженого до страти.

Конрад намацав на грудях підібраний учора трофей. То ось хто хазяїн, виявляється. Треба потішити горбаня: знайшлася його пропажа. Зберемося за сніданком…

— Не боїсь, знайдемо. Залізяку знайшли, і медаль відшукаємо, — басив за стіною Кош, заспокоюючи. — Собаку по сліду пустимо…

З’явившись у дверях трапезної зали, горбань виглядав так, наче на нього обвалився Овал Небес, вилилася вся світова скорбота з горщика Триногої Плакальниці, а Повзуча Благодать особисто повідомила, що має намір повік обходити Рене стороною.

Конрад поквапився назустріч:

— Я хотів запитати вас, пане Кугут… Чи не ваша це штучка? Я вчора на подвір’ї підібрав.

Барон дістав медальйон, завбачливо схований у кишеню камзола, і очам не повірив: дрібничка змінила колір на лаково-чорний! Обер-квізитор добре пам’ятав, що ще недавно медальйон був незаймано-білий. «Магічна штучка, — із запізненням дійшло до нього. — Для чаклунських амулетів зміна кольору, мабуть, річ звичайна. Або так: у кого зуб болить, тому медальйон білий, у кого не болить — чорний…»

Але поведінка Рене вразила барона значно більше, ніж кольорові перетворення медальйона. Дотепер з усіх, кого знав Конрад, така швидка зміна настроїв була властива лише рудому гомолюпусу.

— Ви навіть не уявляєте, який я вам вдячний! Ви мене просто врятували! Я думав: усе пропало… Як? Чому? Ви його мені повертаєте?!

Всесвітнє горе, бурхлива радість, і відразу — збентежена розгубленість.

— Звісно. Він же ваш?

— Мій. Але…

Пульпідор здивовано дивився на обер-квізитора. Немов намагався зрозуміти: з якої загадкової причини барон повертає амулет законному власникові? Невже юнак звик мати справу виключно з безчесними негідниками? Шкода, якщо так…

— Звісно, повертаю. Не в моїх, знаєте, правилах привласнювати чуже майно. Вас це дивує, пане?

— Я думав… Утім, вам, звичайно, видніше. Ще раз велике спасибі.

Конрадові залишилося лише знизати плечима. Надзвичайно неврівноважений хлопчина. Наслідки професії?

Коли сніданок добігав кінця, горбань, який похмуро мовчав під час трапези, раптом заявив:

— Пані та панове, дозвольте мені піти з вами.

— Якого лисого? — з властивою їй тактовністю відгукнулася Аглая Вертенна. В руках баба вертіла чашу й столовий ніж, міркуючи, у якій послідовності пожбурити їх у голову новоявленого попутника.

— Ви надасте мені цим колосальну послугу, — Кугут проковтнув образу. Барон бачив, чого це коштувало гордому юнакові. — На мене полюють стражники Майорату. На шляху до Реттії вони напевно влаштували засідку. Але їм ніколи не спаде на думку, що я поїду назад. Якщо ви люб’язно дозволите мені сховатися у вашому фургоні, нам удасться збити їх зі сліду. А пізніше я куплю коня — мій, на жаль, загинув — більше не обтяжуватиму вас своєю надокучливою присутністю.

— Ми зобов’язані допомогти, — рішуче заявив граф. — Кидати людину в біді недостойно.

Схилившись до Конрада, Ернест Рівердейл додав пошепки:

— На відміну від усіх нас, він побував у Майораті. Ви розумієте мене, бароне? Знання місцевості… О, моє коліно! Тут занизькі столи…

— Гаразд, пане медикус, — підвів риску обер-квізитор. — Але тільки до кордону Майорату. Чуєте? Там ви нас залишите.

— Звичайно! Я за їхні рубежі більше ні ногою. Дякую красно.

І горбань знову замовк, нишком косуючи на барона.

* * *

— Сільничку можна?

— Прошу.

Анрі підсунула столовий прибор, узяла кістяну сільничку, майстерно зроблену у вигляді черепа з трьома дірочками в тім’яній частині, і через плече простягла назад. Але рука скам’яніла на півдорозі: надто вже грізним став вигляд наймилішого гросмейстера Ефраїма. Нервово облизуючи губи, забруднені киселем, звівши брови над переніссям, грос втупився за спину вігіли: туди, де чекав невідомий любитель солоненького.

— Може, крутихвосте, тобі ще й «foie gras» на листі руколли? — поцікавився він у безневинного прохача. Голос старця скрипів, наче ворот катапульти під час заряджання. З кожним словом в їделні ставало відчутно прохолодніше. — Із цукатами й трюфельєром? Чи самого під «foie gras» відгодувати?!

Не втримавшись, Анрі озирнулася. Процес відгодовування гусей під «жирну печінку» був їй відомий: у горлянку птахові тричі на день вставляли лійку з вузьким носиком, наповнювали купкою дрібних горішків і пропихали їжу вниз спеціальним товкачем, масажуючи птахові шию. Такого ворогу не побажаєш, а тут всього-на-всього солі попросили.

І чого Фрося заприндився?

Молодцюватий дрейгур — ледь рожевіший за інших повсталих трудівників, але не надто — задкував від їхнього столу, тремтячи всім тілом. Губи дрейгура трусилися, ритм рухів розладнався. Видно було, що небіжчик чув за собою провину, але в чому ця провина полягала, залишалося загадкою.

— Пробачте, найголовніший товариш Ефраїм!..

— Солі йому… Ось візьму й на хвіст насиплю!..

— Більше не повториться!..

— Ви впевнені, малий товаришу?

— Так!.. Клянуся… Спокутую…

— У нас не багато правил, друзі мої, — раптово забувши про винуватого дрейгура, гросмейстер посміхнувся й просяяв літнім сонечком. — Але дещо варто запам’ятати, аби уникнути порушень. Значить, так: солі малим товаришам не давати. Почнуть канючити — гнати копняками! І найголовніше: нічого м’ясного, включаючи птицю й рибу. У малих товаришів окрема дієта, її порушувати не можна. Всі робочі дрейгури — вегетаріанці. А тому, якщо ви пам’ятаєте старо-реттійський корінь слова vegetus, — бадьорі, міцні й свіжі!

І справді, тільки зараз Анрі звернула увагу: на столах, за якими підкріплювалася чурихська обслуга, стояли миски із дрібно нарізаною зеленню, тарелі з фруктами й овочами, миски бобів і сочевиці, глечики з молоком і киселями…

— Але ви ж просили дрейгура принести нам їжу! — вігіла вказала на телячий шніцель у своїй тарілці. — Що йому заважало дорогою вкрасти шматочок м’яса? Або взяти сільничку з порожнього столу, без дозволу?

— Малий товариш нічого не може вкрасти чи взяти без дозволу. Мораль малих товаришів незмінно на висоті. Сіль чи м’ясо йому повинні дати. Добровільно. Хтось із живих. Така умова, необхідна й достатня. Якщо завгодно, така природна властивість організму, піднятого для вторинного використання.

— Навіщо такі обмеження? — діловито поцікавився малефік, дожовуючи пиріг з лівером. — Економія коштів? Я б тоді встановив додаткову заборону на перець і прянощі — вони дорожчі за м’ясо.

Ефраїм вдарив себе кулачком у зморшкувате чоло, наче це непрямо пояснювало правила Чуриха.

— Економія? Ні, колеги! Тричі ні! Хто перший ворог дрейгура, бідриогана, зомбея, кид-кудара, фуксилнуна і їм подібних?

— Хто? — підтримав Фернан Терц. Вузьке, рухливе обличчя лжестряпчого виказувало жвавий інтерес до теми розмови. — Осиковий кілок? Волхв-губитель? Блискавка з п’ятьма щасливими зубцями?!

— Пам’ять! Билоє, так би мовити, і думи! — кулачок ще раз вдарився в чоло, цього разу міцніше. — Це хронічна й не подолана до кінця зараза! Це лихо піднятих! Від солі, і особливо від м’яса малий товариш відчуває жахливі рецидиви пам’яті. Він згадує себе минулого, свою трагічну загибель, стареньку матір, невтішну вдову, любих діточок — і, відповідно, згадує, що в цей момент він категорично мертвий. На цьому корисні якості малого товариша закінчуються: він лягає, уникає роботи, каже, що всіх у труні бачив, грубіянить і всіляко розкладається. Тому ми змушені, самі розумієте, обмежувати…

— Чому б тоді не найняти живу обслугу? Вийде дешевше, ніж цих піднімати: і по грошах, і по витраті мани…

— Використовувати живих людей для задоволення ницих потреб? Як слуг? Попихати собі подібними?! Це аморально, колего! Жива людина — вінець творіння! Не побоюся сказати, пуп землі! Омфалос! Голубчику, ви самі уявіть: наказувати такому ж, як ви, піддавати його насильству за помісячну платню, принижувати покорою… У вас не виникає душевного здригання?!

Судячи з кривої усмішки малефіка, здригання він не відчував.

— Ви прикидаєтеся, — лагідно підсумував Ефраїм, повертаючись до киселю. — Ах, молодість, молодість! Ви хочете виглядати гіршим, ніж є насправді. З віком ви обов’язково зрозумієте, що у сфері обслуговування морально використовувати тільки малих товаришів. На жаль, у нашій некробщині дехто поділяє ваші погляди, але ми — я маю на увазі Рада — боремося з такими відхиленнями від загального курсу. Ми переконуємо, показуємо на особистому прикладі… Ви щось хочете запитати, пане стряпчий?

Фернан Терц увстав і зробився дуже серйозний.

* * *

Рожевий спросоння диск сонця відчайдушно продирався до неба крізь гілки дерев. Світанок безпомилково відшукував діри в заслоні. Складалося враження, що з лісу за подорожніми стежить стооке чудовисько з палаючими очами. Обер-квізитору навіть здалося, що там, у лісі, дійсно промайнула невиразна тінь, на мить заступивши дюжину вогненних зіниць. Людина? Звір?

Привиділося?

Конрад пустив кобилу клусом, завдаючи темп загонові. Баритися не слід, але й заганяти коней, як знервований пульпідор, барон не збирався.

Приблизно за годину, коли сонце злетіло над верхівками дерев, ліс відступив від дороги до далеких пагорбів, а там і зовсім, засоромившись, утік до обрію. Обабіч дороги тепер тяглися одноманітні пологі схили, суцільно порослі бузиною та дружинником.

— Жодної душі! Вилазь, поговоримо…

Барон озирнувся на голос Коша і збагнув, що грубувата репліка гомолюпуса стосувалася горбаня, якому набридло ховатися в фургоні, у приємному товаристві баби. Рене Кугут влаштувався поруч з візником, явно наміряючись із користю провести час.

Конрад притримав кобилу, порівнявся з фургоном.

— Пане Кугут, я б рекомендував вам не стирчати зовні, поки ми не від’їдемо достатньо далеко.

— Куди вже далі, світлосте? Он скільки відмахали! — не загаявся заступитись за нового приятеля Кош.

Горбань у відповідь похмуро всміхнувся.

— Я ціную турботу, ваша світлосте. Таємність і обережність завжди були в числі добрих традицій Дозору, — завершивши цей загадковий пасаж, він і не подумав лізти назад у фургон. — Впевнений, під вашим захистом мені нічого не загрожує.

— Розумний, зубар!

Кіш у нападі дружелюбності поплескав пульпідора по плечі, від чого кволий Рене мало не вилетів на дорогу. Перевертневі довелося схопити дружка за комір, всадовлюючи на місце. Горбань мужньо стерпів цей прояв теплих почуттів.

— Я з дитинства думав, що Дозор Сімох займається потрібного, шляхетною справою, — продовжив Рене Кугут, відновивши рівновагу. — Змалечку, знаєте. Мені завжди імпонували таємниці, що служать високим ідеалам. Навіть якщо суспільство ці ідеали відкидає.

Він очікувально втупився в барона.

— Ну… це так, звичайно… — по тривалій паузі вичавив спантеличений обер-квізитор. Затягувати паузу або відмовчатися він вважав нечемним. Барон щиро пожалкував, що під’їхав до фургона та завів бесіду з горбанем. Пригадалася дитяча казка, коли чаклун з Лa-Ланга, відправляючи хлопчика Дюшика в підземелля на пошуки старого черевика лепрекона, дає настанови хитромудрому дитяті: «Головне — мовчи! Заговориш із лепреконом — пропав!»

Пізно, хлопчику Конні. Заговорив.

Пропав.

— Звичайно, є Тихий Трибунал. Але Трибунал не всесильний і, головне, покірний короні. Якщо інтереси держави виявляться вищими… Ви мене розумієте?

— М-м… певного мірою…

Найменше фон Шмуцу хотілося обговорювати з пульпідором політику корони й роботу спеціальних служб. Так і до найвищої особи легко дійти, а там і до ешафота недалеко.

— Саме в таких випадках Дозор Сімох просто незамінний. У нашому світі на кожному кроці зустрічається надто небезпечна магія або надто грізні артефакти. У будь-якого, навіть найдоброчеснішого монарха може виникнути спокуса прибрати їх до рук. І лише безкорисливий, безсторонній і, головне, нещадний Дозор зуміє розібратися у витоках, не дати використати на шкоду… Ви згодні?

— Ну… в певному сенсі…

— Ти про що, зубарю? — втрутився здивований Кош. — Магія? артифаки? Твоя медаль, чи що, артифак? Небезпечний?

Кугут витріщився на рудого, немов перед ним раптом опинився не гомолюпус із Глухої Пущі, а, щонайменше, пророк Крибху-панда фрі Шайтанья з гори Курурунфа, який, згідно з «Туреллю міфів», зрить у корінь, відокремлює зерна від полови, розумне від доброго, а добре від вічного — але рідко кому являє свої одкровення безкоштовно.

— Медальйон? Не буду запевняти, що небезпечний, — горбань кинув черговий багатозначний погляд на барона, і Конрада виразно занудило. — Але артефакт, безперечно. А що?

Кош швидко відсунувся від Рене, немов горбань пригрів на грудях карликову гідру.

— Він тобі зуби заговорювати помагає?

— Ні, його суть лежить в іншій галузі…

— Так віддай медаль нашій світлості, від гріха подалі! І спи спокійно!

Барон хотів поцікавитися, з чого Кош узяв, що обер-квізитор Всевидющого Приказу повинен брати на зберігання чужі артефакти, але рух на пагорбах праворуч відволік його увагу.

Вершник. Весь у чорному.

Ага, он ще один!

— Пане Кугут! Швидко в фургон! За нами стежать.

Рене не змусив повторювати двічі, прошмигнув усередину.

— А ви, Коше, правте й далі, ніби нічого не сталося. Ні, швидше їхати не треба. Нам до цих людей діла нема.

— Втямив, світлосте. Не дурний…

Знову зайнявши місце на чолі загону, барон краєм ока косував на пагорби. Тільки сутички з Чорною вартою їм бракувало! Невже здогадалися, що пульпідор тут? Встигли помітити Рене до того, як він сховався у фургоні? Може, й помітили, але навряд чи впізнали — відстань все-таки пристойна.

Однак Конрад звик розраховувати на гірше.

Спостерігачі навіть не намагалися ховатися — стирчали на виду, і це дуже не подобалося баронові. Отже, відчувають упевненість. Він мимоволі здригнувся, коли поруч виникла точна копія одного з чорних вершників — на вороному жеребці, у вугільному вбранні. Але це, на щастя, був лише Ікер Тирулега. Шори знову красувалися на голові ловця снів, зате його кінь мав можливість дивитися, куди заманеться. Сам Тирулега дивився строго вперед, на дорогу, наче погляд його прив’язали сировою ниткою до певної точки.

— Я вас здивувати, — повідомив він, немов продовжуючи бесіду, перервану хвилину тому. — Я лазити стеля, лазити дерево…

«Носити шори, — подумки продовжив барон. — Ловити сни. Ні, облиште, мене це нітрохи не дивує: такі прості, звичайні, властиві всім дрібнички…»

— Ви чути про Раґнар-йок? Я говорити про Раґнарська ущелина?

SPATIUM XV

КОРОТКА ІСТОРІЯ РАҐНАР-ЙОКА,

або

ЖИТТЯ У ДВОХ СТІНАХ

«Це трапилося на зорі Часів Сповідимих, коли Овал Небес був ще Гончарним Колом, не сплюснутим тертям об шорсткий бік вічності, а Великий Корж лише днями випав із дірявої торбинки Вічного Мандрівця, щоб зачерствіти й утворити твердінь, названу Квадратом Опори. Принаймні так стверджує „Турель міфів“ за редакцією Вінгеля Майєра у розділі „Творіння: аспекти та нюанси“. Саме тоді мандрівний велетень Пресикаель відчув дивний свербіж на просторах свого монументального тіла. Він почухався, розбурхавши Найвищі Емпіреї, але свербіж тільки посилився. Юний велетень запекло шкріб і дер себе скрізь, де міг дотягтися, а міг він чимало; потім знавіснілий бідолаха зірвав шкуру старого левіафанця, що служила йому одягом — і зі складок шкури випала блоха.

Блоха для велетня і блоха, скажімо, для шевця — це, пані та панове, дві великі різниці. Докучав гігантові підступний чудо-юдир Нефас Єхидний, дитя кровозмісного зв’язку між плітками та істиною, прабатько сонму виплодків і бестій. Одні лише дракони категорично заперечують споріднення з мерзенним Нефасом, і більшість криптозооісториків з ними згодні. Із драконами спробуй не погодься! Вони кого завгодно пересперечають.

Але мова про інше.

Нефас випав зі складок на горілу скоринку Великого Коржа, у районі Раґнар-йока. Хто такий був Раґнар, на честь якого назвали район, і чому він був йок, „Турель міфів“ не повідомляє; довідник же „Епічна сила“ стверджує, що Раґнар — монофалічний син Вічного Мандрівця, народжений без матері з укушеного ліктя божества. Втім, велетень найменше цікавився місцевими пам’ятками, а довідника „Епічна сила“ не читав зовсім. Розлючений втечею гадини, Пресикаель заходився молотити кулаком по Раґнар-йоку, намагаючись убити блоху. Від ударів велетня майбутня твердінь ходила ходором, а кора плоскогір’я взялася тріщинами, в одній із яких знайшов притулок дійшлий Нефас, єхидно скрегочучи жалами.

Тоді схопив Пресикаель кремінний ніж Різун і хотів розсікти ним твердінь, а потім витягнути й розчавити Нефаса. На щастя, лягла тут на плече велетня десниця Вічного Мандрівця — лагідна, але важка. А незабаром і шуйця лягла, для переконливості. Бо побачив Вічний, що твердінь — дім багатьом тварям, і людям у тому числі, і не дозволив він буйному Пресикаелю вчинити різанину на шкоду безневинним створінням. Решту, включаючи наступний діалог Вічного Мандрівця з роздратованим велетнем, дивись у трактаті „Народження світу: випадковість чи диверсія?“ святого Антипія Тирадського.

А плетиво тріщин, що зазміїлися від ударів Пресикаеля, розійшовшись рукавами на південь і північ від Раґнар-йока, збереглося на корі плоскогір’я, поклавши початок Раґнарській ущелині, котра в свою чергу дала притулок племені раґнаритов; самі ж себе раґнарити називали енітимурами або стінолазами».

(Фризій Трандець, «Міфургія без купюр», видання 3-тє, доповнене, з ілюстраціями Бентьєра Балухатого).

«Народ в ущелині осів волелюбний і духом піднесений. Живуть енітимури в стінних аулах, видовбуючи прихисток у камені голіруч і роблячи схил подібним до шматочка сиру. Як я помітив по тривалих спостереженнях, життя у вузькому гірському розломі (глибина п’ять сотень ліктів при ширині від одного до трьох розмахів рук) накладає на аборигенів особливий відбиток. Горяни змалечку воліють рухатися по стінах, а не по дну ущелини (туди ще спробуй спустись!), спритністю й моторністю не поступаючись волохатим скорпіонам-цілувальникам. Не тільки долоні й стопи раґнаритів, а й тіла їхні набули згодом дивних властивостей. Старі, нездатні більше полювати, і вагітні жінки, бажаючи родинам благополуччя, за помірну платню демонструють заїжджим купцям дива: вибравши гладеньку стрімку стіну, вони піднімаються якомога вище, а потім розводять руки й ноги „пентаклем“, не торкаючись ними стіни і прилипнувши до каменя голим животом.

У випадку з вагітними це виглядає особливо пікантно.

Експерт Труфальд Бергер підтверджує: улюблена забавка дітей-енітимурят — ганяти наввипередки по стінах ущелини — для малюків не небезпечніша, ніж ходіння підтюпцем по згарищах для атлетів-вуглеходів або свальна чеснота борців на щорічних Приапічних іграх в Антарені».

(Петрок Бабай-син, «За 80 років навколо світу», частина CIV, «Тут вам не рівнини…»).

«За давнім звичаєм молодий раґнарит, задумавши оженитися та продовжити рід, повинен перед тим надбати власну каверну, інакше кажучи, печеру для житла. Уподобавши місце на стіні ущелини, наречений береться до роботи. Він щільно притискає долоню до скелі, і рука його починає дрібно вібрувати. Ні вапняк, ані туф, ані навіть граніт або базальт такого лоскоту довго не витримують: регочуть, кришаться, відколюються цілими пластами. Майстерність тут полягає в тому, щоб не відколоти завеликий шматок і не звалитися вниз разом з породою, що обсипається.

За роботою нареченого пильно спостерігають свати й родичі нареченої, за таємними ознаками визначаючи чоловічу силу юнака…»

(«Женячка на чужині», щоквартальний вісник).

«Печерний каменелам, доведений до люті й запечений у власному панцирі.

Жульєн із грибної мокриці з яйцем дикого куріпета.

В’юн скельний у соусі з черемші з тушкованими стручками деревоподібних бобів.

Суп-пюре із шестилапої скелелазки з цибулею…»

(Меню «Ресторації дядечка Ульріха», розділ «Кухня енітимурів»).

«Під час правління Мідія Завойовника Ухтирське ханство оголосило Раґнар-йок своєю споконвічною територією. На краю плато, неподалік від ущелини, було зведено фортецю Алдан-Дибир, резиденцію намісника-бузбаші. Першим же указом бузбаші обіклав раґнаритів казенним хабаром, а також призначив десятинець — особливий податок на кожну добру справу.

Найстаріший з енітимурських аксакалів, вислухавши указ, запитав:

— Га?

Указ зачитали ще раз.

— А навіщо ми плати? — поцікавився аксакал.

— Така воля великого хана!

— А що творити хана-велетеня, якщо ми не плати?

За допомогою камчі аксакалові докладно пояснили, що буде творити „хана“ у такому обурливому випадку. Бузбаші особисто спостерігав за надоумленням, по тому зайшов у неприступну вежу зі слонової кістки, під охорону сотні доблесних мамелюків.

Вранці його у вежі не знайшли.

Відправлені на пошуки намісника воїни доповіли, що в аулі Ц’хе із крайньої каверни вони чули крики ухтирською мовою, але там було зависоко, а тому бузбаші зник безвісти. Ще за три дні знайомий глухар-аксакал приніс листа від намісника, де хабар категорично скасовувався. Він же надвечір приніс і бузбаші. У того був зірваний голос і сам він перебував у глибокій меланхолії..»

(«Старовинні народні перекази», т. 14, стор. 762).

«…крім ряду чеснот, мають енітимури й істотну ваду: вони схильні до агорафобії, тобто боязні відкритого простору. Поза тісними стінами горяни відчувають панічний страх, запаморочення та розлад серцевого міхура. Тому окремих раґнаритів змалечку готують для зносин із зовнішнім світом, змушуючи жити в особливо широких кавернах. З п’яти років їх виводять з ущелини на плато, поступово збільшуючи термін перебування: спершу в найтемніші ночі, потім — при світлі Місяця й зірок, далі в сутінках, і нарешті вдень. Знаряддям допомоги тут є шори, на кшталт кінських, які звужують поле зору подібно до стін рідної ущелини. Навчивши героїв подорожувати в закритих візках і навіть верхи, як останнє випробування селять енітимура в містечку на рівнині, примушуючи жити там від місяця до трьох, і стежачи, щоб не ховався він у чотирьох стінах, а виходив надвір і спілкувався з місцевими жителями.

Лише в останні десятиліття раґнарити почали укладати шлюби з людьми із зовнішнього світу. Діти від таких шлюбів, як правило, істотно поступаються корінним горянам у спритності скелелазіння, зате зовсім не схильні до агорафобії…»

(«Нотатки Бальтазара Кременя, медикуса й террографа», т. II.).

CAPUT XVI

«КОНЯ І ЛАНЬ В ОДИН ФУРГОН ВПРЯГЛА КАРАЮЧА ДЕСНИЦЯ, А ПОДОРОЖНЬОМУ ЇЗДА ТАКА ЩЕ БУДЕ ДОВГО СНИТЬСЯ…»

— Отже, ви один із послів енітимурів? — уточнив барон.

— Раніше бути, у младості, — сумно відгукнувся Тирулега, поправляючи шори, що збилися набік. — Ухтир-Кайса, Ла-Ланг, Баданден. Поселення гірський трольх в Ісир-Балмут… У трольх добре, вони гори любити, як ми. Люди вони даремно їсти… іноді. Мене не їсти. Мене подарунки дарувати: слюда, мед, кислий колючка. Тепер старий, давно з Раґнар-йоку не виїжджати. Звичка втрачай. Знову боять… Боятися відкритий місце. Отут лист приходь: до пустун-Санчес лихо близько. Їхати треба, а більше немає хто — крім я. Поїхав. Пізнити… Опізнить тільки.

Тирулега похнюпився, ставши схожим на старезного ворона.

— Що ж, дякую за відвертість. Зізнатися, я губився в здогадах: дуже вже ви неординарна особистість… І, знаєте, — барон вирішив відкрити карти: хотілося підбадьорити старого, — якщо мої умовиводи вірні…

— Агов, світлосте! Тут зубар бешкет чинить. Тебе вимагає.

Уміння Коша з’являтися в найбільш непідходящий момент просто вражало. І головне — без тіні лихого наміру! «Планида така», — як казали, було, астрологи, не в змозі ясно витлумачити замудрований гороскоп.

— Перепрошую, пане. Кличуть.

Тирулега мовчки кивнув, гойдаючись у сідлі.

Щойно Конрад порівнявся з фургоном, з-за спини візника боязко визирнув пульпідор, безглуздо крутячи головою — точнісінько гидкий лебідь-вертиший.

— Я вас слухаю, пане Кугут.

— За нами стежать?

— Не хвилюйтеся: вершники зникли, а я їду так, щоб заступити вас, якщо буде потреба.

— Ми під’їжджаємо до рубежів Майорату?

— І Чуриха. Залишилося небагато.

Дорога гадюкою-альбіносом виповзала на вершину крейдяного пагорба. З-під копит летів білий пил, борошном осідаючи на одязі, на полотні фургона, на мордах карликових битюгів. Лівий обурено чхнув, збившись із кроку.

— У такому разі я бажаю переговорити з вами сам-на-сам.

— Пане, ми поспішаємо, і привалу робити не будемо.

— Негайно! Це питання життя і смерті!

— Та кажи, як є, тут усі свої!

Пропозицію рудого Рене проігнорував.

— Це важливо, ваша світлосте! — в горбаня сіпалася ліва повіка. — Поки не пізно…

Барон вагався. Випадковий попутник з самого ранку був схвильований і тепер, здається, зважився вилити душу. Чим? Щиросердим зізнанням? А якщо одкровення «зубаря» гроша ламаного не варті? Конрад потай відзначив, що сумувати за Генрієттою Кукіль, бажаючи, щоб вігіла опинилася поблизу, входить у нього в звичку. Накрила б екраном, і конфіденційність забезпечено.

Як там вона, у Чуриху? — мовчить, а могла б надіслати звісточку…

— Ваша світлосте!..

— От же ж кліщі Учепився до задниці й гризе… — почулося із надр фургона бурчання Аглаї Вертенни. — Ви б поговорили з ним, га? Коли чухні наплете, то в око можна засвітити… Хоч якась розвага…

— Нам не слід затримуватися, пані.

— І не треба. Нехай візьме у ворони плащ із капелюхом…

— У кого візьме?

— У пана Тирулеги! Перевдягнеться, на коня пересяде — рідна мати не впізнає. Меліть язиками хоч до завтра! Аби тільки я вас, пройдисвітів, не чула…

«Міг би й сам додуматися, — поморщився Конрад, пришпорюючи кобилу. — Перевдягання та конспірація — це ваша іпостась, пане обер-квізитор! Утерла вам носа баба. Сором! А горбань уміє бути переконливим. Сподіваюся, розмова варта всіх цих викрутасів».

Ловець снулів погодився без умов: либонь, уже пожалкував, що сів на коня, і не заперечував проти того, аби проїхати частину шляху в фургоні. Спостерігаючи, як Кош притримує волохатих конячок, барон запізніло зачудувався: рудий чудово впорався з битюжками, і ті відповідали йому любов’ю. Але ж коні бояться перевертнів! Це загальновідомо. Звичайно, згодом їх можна привчити, але щоб отак, відразу…

Переодягання зайняло не більше п’яти хвилин.

Незабаром з фургона виліз Рене в балахоні та капелюсі енітимура, із шорами на голові, видерся на вороного жеребця — і фон Шмуц жестом запросив його від’їхати вперед кроків на тридцять. Мимохідь озирнувшись, Конрад побачив, що Аглая Вертенна не спить у фургоні, як обіцяла, а влаштувалася на передку поруч із гомолюпусом. Руки вредної баби, як завжди, перебували в безперервному русі. Права спритно крутила дивну штуку, схожу на веретено, а ліва жила окремим життям, стискаючись у кулак і знову розтискаючись. Згадалося нічне: «Бийте його, гадюку! Він нашу кобилку вкрав!»

Барон з радістю, не гідною дворянина й кавалера, зрозумів: у разі чого, веретено без промаху полетить у потилицю пульпідора.

— Отже, що ви хотіли мені повідомити?

— Кордон Майорату близько, а вони, поза сумнівом, мене вистежили, — Рене нервово облизав губи. Він намагався огледітися в усі боки, але шори рішуче припинили цю спробу. Обмеженість поля зору нітрохи не заспокоїла Кугута. — Я повинен зараз же передати крепундію представникові Дозору Сімох. Аби уникнути…

— Передати що?!

— Крепундію!

— Ви говорите про медальйон?

— Так! Так!!!

Маленький загін рухався схилом пагорба, і випадковому спостерігачеві могло б здатися здалеку, що жменька мурах дряпається зрізом важкенької головки бринзи. Втім, випадкових спостерігачів із поетичною уявою катма, а про що думали спостерігачі невипадкові, залишилося загадкою.

* * *

Анрі здивовано дивилася на Терца. З вигляду лжестряпчого можна було запідозрити, що він збирається просити про негайну евтаназію.

— Прошу про поблажливість, ваше чорнокнижництво. Але ризикну взяти під сумнів ваші… е-е… постулати…

— Сміливіше, друже мій! — підбадьорив його Ефраїм. — Пам’ятайте, ви вже майже член нашої тісної некрообщини! З платнею…

— Дякую за честь. Я щодо м’яса. Ви стверджуєте, що м’ясо ходячий мрець може взяти лише з дозволу… Мого двоюрідного дядька Ляшвіца минулої зими погриз упир з Ходринського цвинтаря. Вухо з’їв, скотина, і півфунта філейних частин. Без солі, щоправда, але за втрати м’яса поручуся. Отож, я з усією відповідальністю заявляю, що дядько добровільно не давав цьому мерзотникові дозволу на вживання в їжу вищезгаданого м’яса. Хіба цей факт не суперечить вашим заявам?

— Нітрохи, голубчику! Анінайменшою мірою! Ви просто плутаєте піднятого з повсталим… Відчуваєте різницю? Одного піднімають силою, звідси певний ряд обмежень. Інший встає сам, волею збігу обставин, звідси інші рамки поведінки, інші стимули…

Гросмейстер, не соромлячись, витер масні руки об халат. Переодягтися він і не подумав, з’явившись із будуара в їделну, як був, у халаті й тюбетейці, що вже нікого не дивувало. Обличчя старця палало від збудження: так радіють лише безневинні діти й щирі адепти Високої Науки, які осідлали улюбленого коника.

— Ось, дивіться… Тим більше, колеги, це має відношення до наших подальших спільних досліджень… Ви в курсі тонкої структури особистості? Три джерела, три складові частини? Три «супутники»?

— Тінь, Ім’я, Сяйво? — продемонстрував ерудованість малефік.

Присунувши до себе сільничку, перечницю і пляшечку з яблучним оцтом, Фрося зрадів, наче знайшов таємне знання в надрах гори Равенклюхт.

— Саме так! Значить, трійця «супутників»… — він висипав трішки перцю на стіл і поставив перечницю, вирізану у вигляді стиснутого кулака, на чорний пагорбок. — Що є тінь, вона ж «умбра»? Тінь є проекція тілесної частки об’єкта на тканину світобудови! Я не надто складно висловлююся, колеги?

— Нічого, — за всіх відповіла вігіла. — Ми потерпимо.

— Чудово! Отже, що ми бачимо в тіні особистості? А бачимо ми всі етапи існування фізичного тіла об’єкта, дані нам у сукупності! Від народження до жменьки праху наприкінці… Переходимо до наступного супутника, — на купку білої солі опустилася череп-сільничка. — Що є ім’я, воно ж «номен»? Ім’я є проекція особистісної частки об’єкта на тканину світобудови. Що ми чуємо в імені? В його тугих вібраціях ми чуємо мідні сурми успіхів, ревіння вогню невдач, хулу і славу… Бо «Пепін» у випадку пекаря вібрує зовсім інакше, ніж у випадку імператора. І, нарешті, третій супутник: «сяйво» або «канденція»!

У калюжку оцту з різким запахом стала пляшечка.

— Що є сяйво, запитаєте ви? Сяйво є проекція духовної частки об’єкта на тканину світобудови! Полум’я, що залишить по собі глибоко випалений відбиток або так, легкий чад і поганий запах… Отже, «супутники» на перетині їхніх проекцій дають нам повний доленосний зріз об’єкта в контексті буття! — даруйте вже старому його пафос…

— Це за життя, — втрутилася Анрі. — А по смерті?

Вігіла ніколи не зараховувалала себе до теоретиків, що пускають нюні над колискою Високої Науки, але зараз її опанувала цікавість. Дуже вже вправно грос пов’язав трійцю структуральних «супутників» особистості у вигляді об’ємної картини долі: немов триніжок підставив під тендітну лампадку, і мерехтіння вогненного язичка набуло стійкості. Тінь — проекція долі тіла, ім’я — проекція долі особистості, сяйво — проекція долі духу…

Залізна Фея поставила б найвищий бал.

— У тім-то й річ, любонько, що відліт душі зовсім не означає миттєвого розпаду структури! Візьмімо приклад, запропонований нашим мудрим стряпчим… Я маю на увазі упиря. Дозвольте…

Гросмейстер Ефраїм хлюпнув у таріль киселю. За допомогою двозубої виделочки, ножичка і пильного погляду кисіль спух, затріпотів і швидко перетворився на малюсінького големчика, неприємно схожого на Фернана Терца.

Лжестряпчий вдавав, що така увага гроса йому лестить.

— І без шлюбного контракту, і без мами, і без тата, — немилосердно фальшивлячи, муркотів старець під ніс, — і без ліжечка, й без свічок у нас вийшов чоловічок…

Купка солі, купка перцю та калюжка яблучного оцту заворушилися, спритно звиваючись між посудом, видерлися на таріль і оточили големчика трьома його точними подобами: чорною, білою і жовтуватою.

— Умбра, номен, канденція… Чудово! Тепер наш маленький дружок після важкого й тривалого життя зволили дати дуба…

Кисільний големчик упав на спину, дриґнув ніжками і завмер.

— Закопали його, напис написали…

Ефраїм засипав «дружка» горбком із гречаної каші, поцупивши її в малефіка, і накинув зверху простенький морок. Не мудруючи лукаво, він відтворив картину зі знайомого панно: цвинтарна стіна, щоправда, без цікавих діда й онука, за стіною — могилки, надгробки, огорожки… «Дуже мило», — оцінила вігіла, спостерігаючи, як із чорної «тіні» починає сипатися перчик, з білого «імені» — кристалики солі, а жовтеньке «сяйво» непристойно мочиться під кубок стряпчого тоненькою цівочкою.

— Увага! — Ефраїм тріумфально підняв до стелі вказівний перст. — Об’єкт помер, і «супутники» поволі починають руйнуватися. Але не відразу! Частка фізичного тіла ще доволі міцна в тіні, забезпечуючи певну витривалість. Пам’ять близьких і знайомих успішно підтримує існування імені, а залишкові еманації духу забезпечують нетривке сяйво — так жевріє згасле багаття. Розглядаємо перший випадок: наш об’єкт повстає у вигляді вурдалака вульгаріс…

Слова не розходилися у Фросі з дією: горбок гречки заворушився і відтіля виповз големчик, набувши цілком звірячої подоби. Він спробував гризнути лжестряпчого за палець, але промахнувся й затих. Терц відгородився від киселевого монстра серветкою і зітхнув з полегшенням. Водночас серед «супутників» почався рух. Оцтове «сяйво» майже цілком стекло на стіл, чорна «тінь» наблизилася до вурдалака впритул, а біле «ім’я» коливалося, немов роздумуючи: розсипатися, чи, навпаки, ущільнитися.

— Отже, колеги! Комплекс зовнішніх обставин: горбатий в’яз, фаза місяця, кут падіння місячного променя, поховання на чужині — все це призвело до неприродного збудження одного з гаснучих «супутників». Тінь підсилилася! А в тіні, як ми вже з’ясували, зосереджена частка фізичного тіла. Тому наш вурдалачок — практично суцільне тіло! Голодне, зле, тупе… Дикий звір, не побоюся цього слова! Дух затухає, тому здебільшого упир спить у могилці, зберігаючи жалюгідні крихти «сяйва» для періодів активності, для полювання, — а імені, як концентратові особистості, постійно загрожує розпад. Вурдалак жадає м'яса, крові, оскільки такий раціон ідеальний для підтримки імені! В «номені» розташоване коріння особистісної пам’яті, без пам'яті упиреві погано, він чіпляється за спогади про себе колишнього, боячись стати абсолютним тілом, що жере і спить — а отже, ще крові! Ще м'яса!

Анрі озирнулася. Ні, ніхто в їделні не зацікавився збудженим ораторством гроса. Дрейгури мирно підкріплювалися, змінюючи один одного за дальніми столами; поодинокі некроманти з числа мешканців Чуриха й зовсім не звертали на Фросю ніякої уваги. Схоже, демонстрації такого штибу були тут звичайним явищем. Ну й добре, бо в малефика розгорілися очі — колегу Андреа зараз від гросмейстера за вуха не відтягнеш.

Але ж грос, подруго, не заради оплесків публіки промови виголошує. Він щиро бажає, щоб слухачі зрозуміли, вдумалися… До спільного експерименту готує?

Мабуть.

— Ось інший приклад, — відібравши у вігіли недоїдену квасолю та шматочок шніцеля, Ефраїм вправно змайстрував руїни замку. — Не упир, а привид. Ходить ночами, стогне, вимагає помсти за підступне вбивство…

Големчик втратив подобу вурдалака, став хистким і прозорим, як аркуш паперу перед свічкою. Він видерся на руїни, став у величну позу й заголосив тоненьким фальцетом, схожим на комариний писк. З писку часом пробивалося: «О, жах! О, пам'ятай про мене!» — щоб знову скотитися в невиразність.

— У цьому випадку ми також маємо ряд зовнішніх впливів — насильницька смерть, прив'язаність до місця, прокляття або пристрасть-домінанта, — що призвели до неприродного порушення духу. Тінь розпалася, привидові земна плоть ні до чого, цілком достатньо ефірної подоби… А дух знай стогне, тероризуючи навколишніх, з єдиною метою: підтримка гаснучого «імені»! Для нього чужа пам’ять, точніше, ерзац-пам’ять у вигляді чуток, пліток і легенд — як м'ясо для упиря. Пам'ятають, отже, існую!

Големчик заморився стогнати й зажурено присів на край тарелі. Поруч тупцювала його жовтенька копія, кличучи пальцем білу й презирливо пирхаючи в бік чорної купки перцю.

— Третій випадок, тобто активізація посмертного імені, елементарний і не потребує ілюстрування, — підбив підсумок розчервонілий Фрося. Якби великому скульпторові Джерому Лустреллі знадобилася модель для статуї Мислителя Щасливого, що відкриває композицію «Врата пекла», грос підійшов би ідеально. — Це одержимість! Той унікальний вид одержимості, яку навіть досвідчені екзорцисти трактують як божевілля. Тінь розпалася, і фізичний образ невідновний. Дух вичерпався, і поява привида виключена. Але ім’я! Збережене ім’я! Міцне в силу колишніх подвигів, або слави, або народної пам’яті… Процвітаючи й після смерті об’єкта, воно заволодіває розумом сторонньої людини. Жертва відтепер вважає себе Нихоном Сивочолом або Адольфом Пельцером, привласнює факти чужої біографії, міняє спосіб життя… «Номен»-паразит частково відроджує зруйновану структуру двох колишніх партнерів: одержимий іменем стає зовні схожий на обраний ідеал, дух одержимця підсилюється вторинними еманаціями духу ідеалу… М-м… Колеги, вам не здається, що я захопився?

— Що ви! Зовсім ні! — відповів малефік.

— Здається, — кинула вігіла.

— А ви будь-який кисіль оживити можете? — запитав лже-стряпчий. — Чи тільки вівсянку?

Гросмейстер Ефраїм устав з-за столу.

— Тоді будемо вважати сніданок закінченим і підемо працювати! — бадьоро виголосив він.

* * *

Конрад насилу пригадав, що crepundia старо-реттійською — амулет. Чому раптом пульпідор надумав іменувати свій медальйон древнім, напівзабутим словом, та ще й жіночого роду — залишалося загадкою. Втім, Рене — юнак з дивацтвами.

— Дуже прошу вас висловлюватися ясніше. Щоб уникнути чого?

— Та що ж ви жили з мене тягнете?! — викрикнув горбань і підвівся на стременах, зробившись вищим. — Не можна допустити, щоб вона потрапила до рук Чорної сторожі! Не можна допустити повернення крепундії в Майорат! Якщо зі мною трапиться лихо, благаю: нехай Дозор розбереться!

— Заспокойтеся, вони не посміють напасти. Нас більше, ми добре озброєні…

— Ви думаєте, їх усього четверо? — Рене з гіркотою гмикнув.

«Чого ж ти раніше мовчав, сучий сину?!» — хотів сказати барон, але прикусив язика. Витримка фон Шмуців, крім братика Хальдріґа, славилася споконвіків. Не дивно, адже на гербі роду, де було зображене червлене поле бою і сталеві ножиці, сяяв розважливий девіз предків: «Сто разів відміряй!»

Хіть-не-хіть доводилося відповідати.

Дорога так само повільно повзла вгору. Здавалося, до вершини пагорба рукою подати — аж ні, вершина манячіла попереду, дивовижним чином віддаляючись у міру наближення до неї подорожан. Над головами, у височині, кружляв орел-скоропад, видивляючись здобич.

— І скільки їх?

— Не важливо! Важливо, щоб крепундія дісталася Дозорові Сімох. Це дивовижна сутність; гадаю, єдина серед подібних. Вона схожа на зуб. Я такий собі чарівник, але я все-таки пульпідор. Розумієте: зуб!

Барон мимохіть кивнув, намагаючись не дратувати запального горбаня.

Що тут незрозумілого? — зуб, він і є зуб…

— Зовні — тверда кістка, всередині — м’яка пульпа. Жива! І вона вмирає. А я не в змозі проникнути всередину, допомогти, вилікувати… Це головне з умінь пульпідора, але я не можу! Натомість вона ночами сама приходить до мене. Зводить з розуму, навіває сни; я замкнений у темниці кошмару. Я змушений проживати її життя знову й знову, знаючи трагічний фінал заздалегідь!

Рене забивав фрази, як цвяхи. Він повернув голову до барона: навіть шори не зуміли спотворити схвильованого, зосередженого обличчя. Різко проступили вилиці, брови вперто зведені до перенісся. Овал Небес! Горбань не бреше: медальйон дійсно навіває чужі сни. Вночі він був на шиї Конрада. Он звідки з’явився спійманий Тирулегою снуль!

— Вона вмирає, я відчуваю. Їй треба допомогти! Це неймовірна цінність, але якщо вона повернеться в Майорат або потрапить у лихі руки… Умирати, служачи ідолом для тупих шибайголів і посміховиськом для навколишнього світу? Умирати, ставши предметом вивчення для холодних, байдужих метрів Високої Науки? Це гірше за всі яруси геєни, разом узяті! Ось чому я наполягаю на переданні крепундії Дозорові Сімох. Тут треба рятувати, а Капітул Дозору краще за інших розуміє, як це непросто: рятувати. Я також готовий дати будь-які необхідні свідчення…

Рене затнувся й тихо додав:

— Якщо залишуся живий.

«Він підвищив голос, коли завів мову про можливу смерть артефакту, — відзначив барон. — Він говорив про медальйон так, немов у нього на руках умирає кохана жінка чи дитина. Жива істота. І горбань, не маючи змоги цьому зарадити, в розпачі шукає рятівника, чіпляючись за соломинку надії. Аби отримати допомогу, він піде на все…»

Із-за гребеня пагорба з’явилася вервечка білих постатей, і по спині барона пробігла зграя мурашок. Істерика Рене, якась крепундія, схожа на зуб, а тепер — загадкові мандрівники, що дуже нагадували процесію лиховісних мерців у саванах!

З огляду на близькість Чуриха, звідки ці добродії з’явилися…

За мить Конрад розреготався і тричі сплюнув через ліве плече — добре, що блідий, як смерть, пульпідор їхав по праву руку від нього. Саме так належало віддавати шану паломникам-харизматам зі знаменитого ББС: Блідого Безглуздого Сонму. Головним догматом Сонму було заперечення будь-якого сенсу в будь-чому. Харизмати стверджували, що лише усвідомивши цілковиту нісенітність власного існування і будь-яких своїх дій, людина здатна знайти притулок на великих грудях Бабусі Харизми.

У відповідь на запитання, навіщо прагнути до бабусиних грудей, якщо сенсу однаково ні в чому немає, брати, як правило, без зайвих слів закасували рукава ряс і лізли битися. Тому співробітникам Всевидющого Приказу рекомендували уникати філософських диспутів із цими здебільшого безневинними диваками. Головне не наступати харизматам на улюблений теологічний мозоль, а екстравагантність — вона інтересам держави не суперечить.

Наблизившись, члени сонму, як по команді, вихопили з-під балахонів різнобарвні бубни і, пританцьовуючи в крейдяній пилюці, ритмічно затягли:

— Харі-харі-ризма-а! Харі-харі-ризма! О, бабусю, до тебе подаюся! Хариз-м-а-а-а!..

Барон гідно поцінував запопадливість прочан: у безглуздості їхніх дій важко було засумніватися.

— То ви візьмете крепундію? — наполягав пульпідор.

— А чому я?!

— Я знаю, профоси Дозору свято дотримуються конспірації. Але мені ви можете довіритися з чистим серцем.

— Овал Небес! Чого б це я став вам довірятися? І хто вам сказав, що я — профос Дозору?!

— Світ не без добрих людей…

Рене потупився, не бажаючи відкривати імена добрих людей, але барон уже все зрозумів. Випадково підслухана розмова за стіною: «Він у цьому… як його… у Дозорі служить…»

Прислужився рудий, нема чого сказати!

— Вислухайте мене, пане Кугут. Вас ввели в оману. Кош помилився, він такий неуважний, а ви його неправильно зрозуміли, — барон намагався говорити виразно й повільно, наче з нерозумною дитиною. — Якби я був профосом Дозору Сімох…

— Гаразд, можете зберігати інкогніто! — гаряче перебив барона Рене. — Я не наполягаю. Але все одно візьміть крепундію собі. Ви не маєте права відмовитися! Тому що це — Омфалос! Пуп Землі! Святиня Чорно-Білого Майорату!

І горбань переможно витріщився на обер-квізитора.

* * *

У кабінеті, куди грос привів трійцю втікачів, товклося двоє міцненьких, доладно збитих чарівників-близнюків. Зовнішністю вони скоріше нагадували викидайл із шинку або підмайстрів кожум’яки, аніж некромантів і знавців Високої Науки. Ці двійко знову розбудили в пам’яті вігіли розповідь злодія Гвоздила, і вона пильно вдивлялася у братів, запам’ятовуючи на майбутнє. На перший погляд чарівники займались переставлянням лампад на стінних полицях, — безглузде заняття в приміщенні, й без того освітленому цілком достатньо — але, коли Ефраїм жестом відіслав обох і Анрі почала розглядати оздоблення кабінету, вона зрозуміла, що ніякі це не лампади.

На полицях стояло десятків зо два флаконів — фігурно витягнутих у формі надгробного обеліска заввишки як вказівний палець. Навдивовижу прозорі, ледь крижанисті, зроблені з дивного, молочно-блідого скла, флакони були закупорені пробками-світляками. Кожен світляк давав промінець синюватого, неприємно гострого світла, спрямований строго вниз, у центр денця. На місці, куди падав промінь, утворюючи мерехтливий пентакль, сиділи, скорчившись, крихітні люди — чоловіки й жінки, тужили в крижаних казематах, затуливши руками голови та ввіткнувшись обличчям у коліна.

Синій кілочок невблаганно довбав їхні тільця.

Флакон екранував потоки еманацій, але при первинному огляді ставало зрозуміло: це не големчики, подібні до киселевого «об’єкта», і не гомункули, створені в реторті з живильною кашкою. Пропорції тіл дозволяли стверджувати, що це не макові ельфики з ампутованими крильцями, не цверги, виловлені в надрах гір, не злидні після примусового самозбагачення, не амулетні сидільці, не чури чи пенатні лярви… Анрі подумки вилаяла себе: можна довго й плідно міркувати, ким не є бранці, але це ні на крок не наближає до розуміння, хто вони є насправді.

Єдине, що вігіла знала достеменно: поруч із чоловічками вона відчувала незручність, як здорова, сильна людина поруч із каліками. Або живий — поруч із мерцем, покладеним у труну. Причина незручності залишалася загадкою, що пахла запитанням без відповіді.

— Ага… ось ти, мій красунчику! — Ефраїм узяв один із флаконів, поставив на високий мідний поставець і з видимим задоволенням заходився вивчати. — Свіжачок, бодрячок… Пані, чи не будете ви такі люб’язні передати мені комплект скіпок?

Скіпки, зв’язані шовковою ниткою в акуратний пучок, лежали на найближчій полиці. Анрі передала їх гросмейстерові, той витяг найдовшу, запалив, клацнувши пальцями, і застромив перед флаконом у пористий камінчик-підставку. Пробка-світляк, напотужившись, народила крапельку зовнішнього вогню, крапля сповзла по склу зовні, з того боку, де стояла запалена скіпка — так, щоб світло живого полум’я змішалося із синявим промінчиком. З протилежного боку виникла пляма: молочно-бліда, як скло флакона, вона викликала дивні асоціації. Немов флакон, миттю спорожнівши, вивернувся навиворіт і з мерехтінням розмазався по стіні, — а полонений чоловічок перетворився на тінь, невелику, на зріст як справжня людина, чоловік середнього віку.

Тінь забрала руки від голови та втупила погляд перед собою. Раптом засичала від люті — звук простромив Анрі голкою, змусив здригнутися — тінь кинулася вперед, залишаючись на стіні і збільшуючись, наче хотіла дотягтися до людей, і насамперед до ненависного гросмейстера Ефраїма.

— Потримайте! — Фрося скинув на руки вігілі свій халат, залишився зовсім голим, не рахуючи тюбетейки. Рух був такий природний, що Анрі не відразу подумала про пристойність. Тим часом грос запалив ще одну скіпку, кинувши її за ліве плече з замовлянням. Крихітний смолоскип завис у повітрі, тінь сахнулася назад, злякавшись, і поруч з нею утворилася друга тінь — кощавий старий у тюбетейці. Засичавши удвічі голосніше, тінь кинулася на незваного гостя, намагаючись вчепитися в горлянку. Але старець виявився спритнішим: штовхнув тінь коліном у пах, потім підсічкою перекинув і заходився топтати ногами. Найдивовижніше було те, що справжній Ефраїм під час «тіньової» екзекуції не ворушився, не робив жодного руху, лише дихав дедалі важче.

— Брешеш… Я т-тебе вгамую… Ф-ф… Я т-тебе…

Тінь пручалася, двічі підхоплювалася, кидаючись у бій. Старець на стіні демонстрував дива рукопашного бою, — вігіла відчувала, як від справжнього гроса струменить важка аура мани, що кипить у горні безгучних заклять. Було незвично бачити таке відображення метаморфоз мани — у вигляді бійки тіней, брутальної та вульгарної.

Вона поцінувала могутність гросмейстера: кумедний старий виявився із тих, хто зазвичай сміється останнім. Але двобій вочевидь виснажував главу Ради.

— П-пане… — видихнув Ефраїм, переступаючи з ноги на ногу. — П-пане… малефік… Не б-бажаєте приє… кх-х… єднатися?.. Кол-ле… го?..

До честі Мускулюса, він не вагався ні миті, керований корпоративною солідарністю. Скинувши халат, — вігіла покірно запропонувала себе як вішак, починаючи звикати, — малефік запалив другу скіпку й кинув за ліве плече, наслідуючи гроса. Відразу ж у сутичку на стіні втрутилася третя тінь: могутня, плечиста, як і всі послідовники «Нихонової школи», що практикують «Велике неробство», виснажливе для адептів інших напрямків. Приклавши злостиву тінь з правої так, що бранець полетів до краю світлової плями, «темний» Мускулюс усіляко, стусанами, копняками й ляпасами, підтримав побратима по Високій Науці.

— Д-дякую, колего!..

— Немає за що…

— Є… Ви мені д-ду… ж-же доп-помогли…

Зосередившись, вони заходилися вдвох місити лиху тінь, котра, втрачаючи сили, вдавалася до розпачливих спроб кусатися або штрикати ворога пальцем у око. Двічі, кинувшись у ноги, тінь хапала гроса за геніталії, змушуючи малефіка глушити ворога ударом по потилиці — щоразу, після щасливого порятунку, Ефраїм дякував, охкаючи й задихаючись. Анрі помітила, що її теж охоплює збудження: суто тілесне, тваринне. Чималих зусиль коштувало не роздягтися перед чоловіками, начхавши на пристойності, й не кинутись у круговерть тіней — добре, що скіпок у в’язанці не бракувало. Збудження було солодке й соромітне: так у юрбі піддаєшся загальному настроєві, скандуючи заздоровницю переможцю-колесувальнику або кидаючись громити крамниці лихварів.

Якась частина вігіли, важлива, але потайлива, та частина, про яку замислюєшся, лише втративши її, відгукувалася на нечутний заклик: приєднатися! Вплутатися! Вчепитися нігтями!

— Охолоньте! — шепнув із-за спини Фернан Терц. Дихання профоса збилося: схоже, загальний запал не оминув і його, але лжестряпчий поки що боровся із цим. — Спершу добре було б розібратися… Овал Небес, я гублюся в здогадах: хто де?

Змучена тінь забилася в куточок плями і, скорчившись у знайомий спосіб, затулила голову руками. Так бранець сидів раніше, під вістрям синявого промінчика. Пляма загнулася по краях, згортаючись, начебто розкачане тісто під пальцями вмілої господині; скіпки водночас погасли, яскрава крапелька заповзла у пробку…

— Ф-фух! — зітхнув гросмейстер Ефраїм, коли все повернулося до первісної диспозиції: чоловічок у флаконі, люди в кабінеті, на стіні немає нікого й нічого. — Серденько, подайте мій халат… Ага, дякую! Даруйте мою безсоромність, але з ними інакше не можна… Одяг заважає…

— Що це за звір? — поцікавився малефік, витираючи чоло. Очі шкідника налилися кров’ю, в горлянці виразно похрипувало. — Коли ми воювали з тінню, мені здалося…

Грос акуратно промокнув обличчя тюбетейкою.

— А тінь — вона тінь і є, колего! Прошу дуже: «умбра» теслі Єндри Драмбаля, що помер від запою. Ампутована й піддана консервації по смерті носія. Доля, так би мовити, фізичного тіла — звідси невмотивована агресія. Доводиться приборкувати, інакше подальші експерименти, особливо — ступінчаста ампутація, проблематичні.

— Ви жартуєте?

— Анітрохи. Апофеоз генія Чуриха: консервація окремо взятої за горлянку тіні небіжчика.

— Але навіщо?! Вона ж у будь-якому разі згодом розпадеться!

— Не кваптеся з висновками, колего. Можливі варіанти. Власне, для цього нам і потрібні гарний малефік з умілою мантисою. Думаю, ще знадобиться досвідчений семант, але пізніше…

— Ви навчилися препарувати структуру особистості?! — втрутилася Анрі. — Де ж склянки з «іменами»? Ладанки із «сяйвом»?

— Не поспішайте, серденько. Номен і канденція поки що для нас недоступні. В імені надто багато зовнішніх коренів, а сяйво після відльоту душі не піддається тривалій консервації. Надто летке утворення. Але ми з Номочкою і не планували глобального розчленування — для початку нас цілком влаштовувала лише тінь… Колеги, пам’ятаєте, я запитував вас: хто головний ворог дрейгура? І ми з’ясували: пам’ять! Тепер я запитаю ще раз: хто головний ворог некроманта?

— Життя! — хором відгукнулися малефік з вігілою.

Ефраїм зітхнув, випромінюючи всесвітню скорботу.

— Фі, колеги… І ви теж… Нічого подібного!

— То про що ми тоді говоримо? Хто ворог?!

— Смерть!

* * *

— Ви пропонуєте мені взяти на зберігання святиню Майорату?!

Повзуча Благодать! Четвертий день підряд барон нагадував сам собі легендарного Діда Мозаїка, що заповзятливо викладає на куполі храму картину: по водах світового потопу пливе трипалубний ковчег із врятованою від загибелі звіриною! — а прокляття демона Тортураля змушує шедевр щоночі осипатися шматочками смальти, спонукаючи Діда до подальшої праці… Але зараз, хвала небесам, перекладати весь візерунок не було потреби. Підкинуті сюрпризи легко зімкнули краї, вписуючись у зображення.

Конрад відчув під ногами точку опори.

Цього, згідно з ученням Медарха П’яниці, було цілком достатньо, щоб утримати світ від перевертання.

Звісно, за навіженим Рене женуться аж ніяк не через виправлений прикус. Горбань примудрився проникнути в Цитадель і викрасти головну реліквію Ордена Зорі, та ще напередодні квесту! Навіщо? Ну, якщо вірити сказаному, бравий пульпідор палко жадає передати «крепундію» в руки Дозору Сімох. Аби вберегли, захистили і, головне, врятували. Бо схожа на зуб, а тому викликає безсумнівне співчуття. Злодій-альтруїст? Герой? Ідіот? Ох, і достобіса вас розвелося навкруги: героїв, злодіїв, ідіотів. «Чекай потрясіння основ», — сказав би мудрий пан Терц. Он чого Рене так хвацько відмахувався ретрактором; занадто хвацько для мандрівного медикуса. Поза сумнівами, лицарі Вечірньої Зорі підуть на будь-які хитрощі, аби тільки повернути святиню. Якщо вони порушили екстериторіальність Майорату, кинувшись навздогін злодієві кінно й оружно… Судячи з того, що за ними стежать, добродії лицарі в курсі, де переховується викрадач. Поки загін рухається в бік Майорату, лжеквесторів не зачеплять: вони везуть Омафалос у потрібному напрямку.

Але варто звернути з цього шляху…

Барон не плекав ілюзій щодо здатності їхнього строкатого воїнства відбити атаку гвардії в чорних обладунках. Так, надто молоді, так, потішні ідеалісти, але молодь жвава й ідеалісти з бойовим досвідом. Рене ясно дав зрозуміти: вороги мають чисельну перевагу. Майорат під боком, аспіди у разі чого й підмогу можуть покликати, вони такі.

Що робити?

І головне: хто винуватий?!

Обер-квізитор гарячково прикидав варіанти. Заявити на повен голос: ми, мов, квестори сезону, Пуп Землі у нас, гіп-гіп-ура! Отже, квест завершено, і Майорат терміново перефарбовується в кольори свіжого молочка? Не пройде. Хоч тричі назви себе Білим Голубом — обірвуть крильця і втоплять у тихих болотах Тітікурамби. Омфалос підступно викрадений і потрапив до лжеквесторів поза територією суверенного Майорату. Це грубе порушення Заповіту, обман і ошуканство. Лицарі Вечірньої Зорі не визнають, що квест відбувся; більше того, справедливо вирішать, що старики-розбійники змовилися з омфалокрадом…

Повернути лицарям такий любий їхнім серцям Пуп Землі з вибаченнями? Чи встигнемо ми порозумітися, коли на нас налетять гнівні ідеалісти? Навряд чи. Чи погодяться лицарі, ображені в найкращих почуттях, навіть одержавши реліквію, відпустити з миром віроломних святотатців? Сумнівно: помста туманить погляд і розпікає серце…

Викликати обіцяну Месропом підмогу?!

Горбань напружено чекав відповіді, а Конрад ніяк не міг прийняти рішення. Видати себе за профоса Дозору Сімох? Взяти медальйон і… Що далі? Застромити Пуп Землі за пазуху і нишком викинути, коли горбань відвернеться? Сумління потім замучить. Людина за цю цяцьку життям ризикувала…

Ошукати Рене було б ницо й не гідно дворянина.

— На превеликий жаль, я змушений вас розчарувати, добродію. Представник Дозору Сімох із вдячністю прийняв би від вас святиню. Але повторюю: я не профос. Я зовсім не розуміюся на крепундіях і Високій Науці.

— Хто ж ви? Непутящий гультяй? Отаман зграї розбійників? Вічний Мандрівець?!

Якби слова могли вбивати, барон був би мертвий.

— Я — обер-квізитор Всевидющого Приказу Реттії.

— Не вірю!

— Це ваше право. Але даю вам слово честі: рудий базіка Кош просто переплутав Приказ із Дозором. Він провінціал, даруйте йому…

Горбань сіпнувся, начебто в сідлі раптом проклюнувся таємний шпичак і вчепився юнакові в сідниці. Він повернувся всім тілом і глянув на Конрада з розпачливою надією: ну скажи, що брешеш! Що профос! Інкогніто!!! Ну хоч оком моргни…

Шори обмежували страдницький погляд.

Інакше страждання, розлившись, затопило б світ.

— Якщо ви й далі наполягатимете, то максимум, що я зможу — взяти у вас реліквію на зберігання. За першої слушної нагоди я передам медальйон колегам із Тихого Трибуналу. Їм же ви зможете дати свідчення. Гадаю, вігіли розберуться в ситуації не гірше за Дозор Сімох.

Рене похмуро відвернувся. «Звичайно, — поспівчував горбаневі барон, — для нього це страшний удар. Ти впевнений, що знайшов потрібну людину, що сама фортуна звела вас у клієнтелі, а тут…»

Тим часом процесія прочан заступила їм дорогу.

— У чому сенс ваших мандрів, онуки мої малі? — гучно мовив проводир — широкоплечий здоровань із русявим бородиськом до пояса та лисиною, пофарбованою золотою фарбою.

Від сонця лисина блищала, наче німб.

У роті здорованя бракувало зубів; сплюснутий і перекошений ніс також свідчив про миролюбність вдачі. Безпомилково впізнавши в обер-квізиторі головного, бородань звернувся до нього. Зусібіч у барона очікувально втупилися харизмати: щоки багатьох із них були вкриті рунічними наколками, на зап’ястях і щиколотках — браслети-брязкальця, волосся старанно сплутане в ковтун. Бубни встигли зникнути під рясами, а в пальцях найближчі прочани тепер крутили ла-ланзькі палички для їжі.

Зі срібними, гострющими наконечниками.

— Немає в наших мандрах сенсу, дідуню, — відказав Конрад, пам’ятаючи догмати ББС, а також способи вирішення харизматами спірних питань. — І раніше не було, і далі не буде.

— То ходімо з нами, внученята! — просяяв здоровань. — Порадіємо купно!

— А сенс? — у свою чергу поспитав барон.

Проводир замислився, втрапивши у власну пастку, — і раптом поруч із Конрадом ударив тупіт копит. Хтось скрикнув, пом’янувши Нижню Маму з усіма її виплодками; когось збило з ніг. Барон подумки прокляв запопадливого пульпідора, але втрутитися забарився. Через крах надій Рене Кугут знавіснів: кинув вороного вправо, на узбіччя, оминаючи юрбу прочан, дав коневі шпори і рвонув уперед, повернувшись на дорогу за спинами харизматів. Конрад опинився в оточенні сторопілих від несподіванки людей, і при всім бажанні не міг відразу кинутися навздогін.

Можна було, звичайно, махнути рукою: втікай собі, злодюжко, а ми підемо своїм шляхом.

Але обов’язок співробітника Всевидющого Приказу, нехай і у відпустці, вимагав іншого. Якщо пульпідор втрапить у дружні лапи лицарів Вечірньої Зорі, які напевно крутяться десь неподалік — весь зубний біль людства разом узятий здасться Рене безневинним жартом…

— Р-р-розійдись!

Прочани тупцювалися на місці, впевнені, що сенсу нема ні в чому: ні в крикові барона, ні у втечі, ні в погоні.

Барон озирнувся. Стара, що сиділа на козлах фургона, лише руками розвела: нічого не можу вдіяти. Юрба заслонила мішень від Аглаї Вертенни, а тепер пізно: не дістати.

Зате Кош нарешті зметикував, що відбулося, і вирішив не залишатись осторонь.

— Н-но, мертві! Поїхали! — басом загукав він, азартно хльоснувши битюгів.

І, аби вони стали прудкіші, завив по-вовчому.

Битюги зі схарапудженим іржанням взяли в галоп, немов їм шлеї під хвости потрапили. Баронові на мить уявилася дивовижна картина: рудий вовчисько зубами вчепився у віжки, правлячи кіньми. Ні, Малой, звичайно, телепень, але будь-якій дурості має бути межа… Перекидайся, гомолюпусе! Вовком ти його дістанеш! Але Кош не поспішав обертатися на хижу прудконогу звірину, воліючи репетувати не своїм голосом і гнати коней. Позаду квапилися граф і містрис Форзац, аби з’ясувати причину метушні; з фургона на дорогу вискочив Лю, але гнатися за пульпідором передумав, чекаючи на хазяйку.

Барон зітхнув і зрозумів: якщо не я, то хто?

* * *

— Смерть! Ось істинний ворог вищої некромантури! Загибель людини — ось мішень для наших стріл! Могутній дух, яскраве сяйво, блискуче ім’я — усе впирається в смертність похідного матеріалу! У здоровому тілі здоровий дух! А здоров’я нашого тіла, триста разів, на превеликий жаль, не найкраще…

Пройшовшись кабінетом, Анрі зовсім іншими очами подивилася на флакони з чоловічками. Нюанси теорії цікавили вігілу в останню чергу — для достовірної оцінки винаходу бракувало знань! Але перспективи… Що можна робити з тінню небіжчика? Лупцювати на білій стіні, приборкуючи? Навряд чи грос у такий спосіб тішить збочені поривання своєї натури. Приборкування тіні — інструмент, а не мета. Отже, існує можливість прилаштувати чужу тінь до діла… До тіла…

Трирука тінь злодія Гвоздила посміхалася з казематів пам’яті.

Злодій знав відповідь.

— Ви винайшли спосіб пересадки тіней?

Гросмейстер зрадів:

— Розумниця! Пані, ви просто диво! От що значить мантиса! — за непрямими ознаками проникнути в саму суть явища… Звісно, якщо ми хочемо зміцнити фізичне тіло живої людини, якщо бажаємо продовжити його існування ad infinitum, ми маємо право замислитися: чому Вічний Мандрівець і Нижня Мама не дали кожному з нас по дві тіні? По три? По десять тілесних проекцій долі? Запас, як відомо, зайвим не буває… Але там, де недогледіло провидіння, на допомогу приходимо ми, Найвища Рада некромантів Чуриха!

— Ваша методика дозволяє прищепити живій людині додаткову тінь?

— Не все так легко, любонько… На жаль, поки що ми не в змозі цілковито підшити людині, що володіє власною умброю в повному обсязі, ще одну, додаткову, тінь. Механізм відторгнення занадто сильний. Особистість протестує по всій глибині еашів: шви лопаються, імплантант блідне й розсмоктується, так і не ставши повноцінною частиною особистості. Над цією проблемою ми працюємо — і сподіваюся, колеги, що ваші знання допоможуть вирішити питання радикально. Але без зайвої скромності зауважу: ми можемо ампутувати частину тіні небіжчика, попередньо приборкавши її в процесі консервації, і підшити ампутант до тіні живої людини. Наприклад, — грос кивнув на флакон з побитою тінню теслі Єндри Драмбаля, — від цього баламута нам знадобляться тільки руки. У забіяки були чудові руки, якщо вірити свідченням родичів і земляків…

— Свідченням?

Уявилося, як грос і Номочка ворожать над свіжою могилкою теслі, видаляючи й консервуючи тінь, а потім біжать стрімголов геть, переслідувані родичами й земляками. Юрба кричить, розмахує мотиками й на бігу дає свідчення про чудові властивості рук покійного Єндри…

— Звісно. Ви ж не припускаєте, що ми відбираємо тіні силоміць? Родині Драмбалів гарно заплатили за співробітництво. Вони досі вважають нас навіженими: віддати півсотні бінарів за тінь мерця! А чому не за вуха мертвого осла? За торішній сніг?!

— Ви відріжете руки в тіні теслі?

— Вас це бентежить? Жоден закон не забороняє розчленовувати тінь… А в разі часткового зрощування відторгнення слабшає, даючи нам змогу домогтися позитивного результату.

— Другі руки? Треті очі? Восьма утроба?!

— Так.

— Розширення частки фізичного тіла?

— Ви вловили головне, колего. Наші дослідження підтверджують, що в разі трансплантації об’єктові умбричного ампутанта відбувається зміцнення — підкреслюю, не стільки розширення, скільки зміцнення! — частки фізичного тіла об’єкта. Трансплантувавши додаткові тіньові руки, ми досягаємо збільшення сили і вправності реальних рук об’єкта, аж до регенерації у випадку втрати кінцівки. Нещасний випадок, хвороба, сокира ката — все це перестає бути незворотним! На жаль, пересадити відразу п’ять тіньових рук чи сім утроб, як ви припустили, ми не можемо. Зростає критична маса, і механізм відторгнення знову постає, як і в разі пересадки цілої тіні…

— Відторгнення додаткової тіні чи критичної маси ампутантів пов’язане з природними обмеженнями?

— Ще не знаємо. Можливо, тут криються якісь глибинні уроки, закладені в структурних компонентах особистості. Можливо, перед операцією слід дотриматися певного комплексу прикмет і знамень, для кращого приживлення. Інакше навіщо б ми зверталися по допомогу до вас, колеги?

— У вас зібрано дані на добровольців, підданих трансплантації?

— У достатній кількості. Ми спостерігали за кожним впродовж місяця. І пізніше, вибірково, для повноти картини. Протипоказань немає.

Анрі підійшла до гросмейстера Ефраїма впритул:

— Є. Ви поквапилися, ваше чорнокнижництво. У добровольців згодом починаються проблеми, що зачіпають сферу двох інших «супутників». Порушується структура номена: люди забувають ім’я об’єкта, плутають його, приписують імені неіснуючі властивості… Незабаром процес зачіпає канденцію: дух об’єкта мерехтить, гасне, об’єкт впадає в летаргічний сон, ризикуючи бути похованим заживо. У летаргії первинна особистість черпає сили, відновлюючи рівновагу, але після пробудження дисбаланс виникає знову.

— Звідки у вас такі відомості?!

«Згадувати лжестряпчого не можна. Сказати, що відомості отримані від Терца, означає розкрити його приналежність до Дозору Сімох. І вказати на інтерес Дозору до Чуриха. Ні, подруго, взялася за гуж — викручуйся, як вуж…»

— Тихий Трибунал розслідує ряд випадків, пов’язаних з магічним втручанням непізнаного характеру. Летаргія та плутанина з іменами зафіксовані вігілами Трибуналу в злодія з Бадандена, королівського скорохода, багатодітної молочниці…

— Імена! Назвіть їхні імена, пані!

— Даруйте, гросмейстере. Ви хочете від мене неможливого. Імена цих бідолах зараз плутають навіть близькі родичі. Вашого багаторукого злодія через зсув номена мало не прирізали в Реттійському порту його власні друзяки. Мені довелося відбивати нещасного в бандитів за сприяння обер-квізитора Всевидющого Приказу. А молочницю мало не закопали живцем.

— Ви були присутні на похороні летаргованої молочниці?!

— Ні. Не мала такого щастя. У цьому випадку повірте на слово…

— Сама доля послала вас до Чуриха, пані! Овал Небес! — грос товариськи обійняв за плечі вігілу з малефіком, бо довжини рук цілком вистачало. Терца він обіймати не став, але профос Дозору й не наполягав, слухаючи в три вуха. — Я давно перестав покладатися на милість провидіння, і ось… Сподіваюся, ви не розголошуєте службових таємниць? Повірте, якщо навіть і так, я ніколи не дозволю собі привселюдно посилатися на ваші свідчення! Я буду німий, як могила…

«Оригінальне порівняння для некроманта», — подумала Анрі.

— Друзі мої, дорогі мої друзі та колеги! Дозвольте й мені відкрити краєчок завіси. Поділитися, так би мовити, таємним. Ви дозволите коротеньку лекцію? Екскурс у історію Чуриха?

— Будьте люб’язні, — за всіх відповіла вігіла.

SPATIUM XVI

ПРО ЧУРИХ — АБО ДОБРЕ, АБО НІЧОГО,

або

ОДКРОВЕННЯ ГРОСМЕЙСТЕРА ЕФРАЇМА КЛОФЕЛІНГА

Так трапляється: шукаєш одне, знаходиш інше.

Так буває: подвижників вважають негідниками, побиваючи камінням і плітками.

Світ недосконалий. Провідні некроманти Чуриха знали це краще за інших. Ці ідеалісти здобули славу прагматиків; романтики, значилися за відомством записних циніків; життєлюби вселяли смертний жах. Усі сили, знання, талант і майстерність, рік за роком і століття за століттям, вони дарували одній-єдиній благій справі: досягненню тілесного безсмертя родом людським. Погодьтеся, є вища несправедливість у тому, що безсмертна душа волею долі змушена животіти в смертному тілі — вічна квінтесенція в тлінному флаконі, величний храм на підмурівку з піску.

Творці світу мали гарне почуття гумору.

Та чи не можна сіль їхнього жарту перетворити на цукор?

Смерть — від старості, хвороб, нещасних випадків, від серцевої меланхолії, нудьги та запалення розуму — о, смерть чурихські некроманти вивчили вздовж і впоперек. Тканина савана ниточка за ниточкою, заточка коси, прикус черепа, глибина запалих очниць і звук ходи — все було зважено, обміряно й полічено. Так досвідчений стратег вивчає оборону ворога, готуючись завдати вирішального удару. Люди слабкі — багато чарівників залишали замок з трьома вежами, несучи крупинки накопичених знань, відмовившись від благої мети заради мирської слави. Але найсильніші, найвідданіші, а отже, найбільш гідні залишалися.

Танець зі смертю тривав — у ім’я життя.

Зміцнення тіла за допомогою цілющих розтирань, ванн і мазей — спочатку вважалося основним і найперспективнішим методом. Гімн, що відкривається рядками геніального Адальберта Меморандума «Загартовуйся, як сталь!», довго гримів над Чурихом. У пошуках радикальних сполук доходило до крайнощів: «драконова купіль», «мамчине горно» або «гриб ваплений» надавали тілам добровольців, що вижили в процесі загартування, унікальних властивостей, де чесноти були тісно пов’язані з вадами. Зовнішня невразливість, рятуючи плоть об’єкта в боях і природних катаклізмах, з тим самим успіхом не дозволяла ланцетові медикуса видалити пацієнтові врослий ніготь або розітнути фурункул. Ланцети кришилися й ламалися, медикус лаявся по-матроськи, а невразливий пацієнт урешті-решт вмирав від запалення.

Зіґфрід Дубовий Лист або Ростем Тахамтан, чиє прізвисько хурґською означало «Залізнотілий», скінчили свої дні, страждаючи від сотні болячок і не маючи надії на зцілення.

Завершуючи цикл досліджень, чурихці з метою профілактики почали залишати на тілах невразливців локальне вразливе місце, так званий «Coup de grace» — щоб мати змогу в разі чого милосердно добити бідолаху. І уважно стежили, щоб ходячі статуї не втікали за межі Чуриха. Зазвичай втікач-невразливець починав кришити мирне (і немирне) населення на капусту, просто заради задоволення спостерігати, як більшість має дивовижну якість кришитися — чесноту, якої сам він був відтепер позбавлений.

Тут знову варто згадати регулярні погроми Чуриха, що вчиняли бойові маги різних тронів. Кожен погром ставався після того, як результат чергового експерименту втікав із чурихських лабораторій на волю, несучи з собою купу сумнівних досягнень і безсумнівних проблем. Мистецтво вимагало жертв, родичі жертв здіймали ґвалт, монархи давали цінні вказівки фахівцям з напоумлення…

І «чорна сотня» Ложі Бранних магів понуро кидала жереб: кому випаде сумнівна честь іти громити Чурих? — після чого все починалося заново.

Некроманти хотіли ощасливити світ.

І готові були заради цього терпіти.

«Заморився я, — сказав якось Просперо Кольраун у рідкісну хвилину відвертості. — Прийшов, побачив, розтрощив, прийшов, побачив, розтрощив… Нудьга! Я, може, хочу маргаритки вирощувати, а в них монструози втікають…»

Зілля для загартовування з доопрацюванням ряду обмежень стало зрештою предметом жвавої торгівлі між Чурихом і суміжними державами, неабияк поповнивши скарбницю піднесених некромантів. І дуже вчасно, бо в дослідженнях настав дорогий період зілля, призначеного для вживання всередину.

Всі три вежі наскрізь просмерділися нектаром, амброзією, сомою, аквавітою, бальзамом «Перцар», «spiritus aeternitas» та іншими дорогоцінними рідинами. Добровольці накачувалися зіллям, що обіцяло життя вічне, по саму зав’язку, п’яні вешталися по лабораторіях, виконували народні танці, били вази й посуд, чіплялися до дрейгуриць і грубіянили магам. Виходило замкнуте коло:

— без багатої закуски тіло, стимульоване амброзією, відмовлялося регенерувати з належною швидкістю;

— закушуючи в необхідному обсязі, майбутній вічножитель знижував градус животворящого впливу;

— понизивши градус, він вимагав налити ще, пояснюючи це особливостями зростаючого організму;

— врешті-решт об’єкт втрачав людську подобу, стаючи натуральною худобиною, якій жити і жити, на страх оточення.

Зілля, відчутно розведене заради безпеки, поповнило асортимент зовнішньої торгівлі.

А чурихці перейшли до експериментів зі «здоровим духом».

Перекачування «віталізу» добровольцеві від мага-донора відкинули відразу. Для масового застосування такий метод вимагав неможливого: треба було приставити до кожної людини персонального чарівника у якості вітального костура. Розглядали варіант із глиняними големагами (маномісткий аналог големонстра). Потім хтось запропонував запровадити обов’язкове рабство для власників мани, але ідея не знайшла підтримки…

Вирішили зайти з іншого кінця.

Духотворна залоза, відкрита Симбеліном Смутним і Наамою Шавазі, на жаль, відмовлялася виробляти «віталіз» над міру. Стимульована штучно, залоза запалювалася, розпухала до розмірів великої горошини, об’єкт починав складати довгі поеми верлібром і раптово гинув від виснаження. Розумник Симбелін розробив псевдоживий протез, так званий «біб королівни», здатний виробляти ерзац-дух, за спектром подібний до природного. Підсадка протеза черговому добровольцеві призвела до грандіозного прориву: сповнившись змішаного духу, об’єкт вилікувався від вродженого слабоумства, позводив бородавки, відростив втрачений у дитинстві палець і вивчив напам’ять «Житіє Енріке Рокенроля, шляхетного розбійника і кавалера».

Ще за тиждень об’єкт утік у болота Майтрака.

Так почалася трагічна історія Майтракського людожера, який протягом багатьох років тероризував околиці. Гіперболізований дух втікача, підсилюючись із кожним днем, і справді зміцнював фізичне тіло — навіть над міру. Виник резонанс: здоровому духові було потрібно здорове тіло, ще більш здоровому духові — ще здоровіше, занадто здоровому — неймовірно здорове… Складними шляхами Майтракський людожер дійшов кінцевого умовиводу: на той час, коли обсяг його персонального духу зрівняється із загальносвітовим, він повинен об’єднати все людство в єдиному тілі, за основу взявши своє.

Після цього, відповідно до висновків людожера, передбачалося настання золотого віку.

Об’єднуючи невдячне людство, що всіма силами пручалося, болотяний кошмар досяг неабияких успіхів — коли зусиллями Ложі Бранних магів його вдалося ліквідувати, тіло людожера за розмірами було співставив зі скелею Кракатук, а землі навколо боліт, раніше густонаселені, стали безлюдними.

Чурих вибачився, вислухав нотацію, відбудувався і продовжив пошук.

За дев’ять років Ефраїм Клофелінг за участі Наами Шавазі створив революційну методику розчленування посмертної структури особистості. Зміцнення тіла шляхом зміцнення його долі — розширення персональної умбри за рахунок трансплантантів — стало реальністю. Питання впиралося в кількісний бар’єр, тобто в подолання механізму відторгнення при критичній масі трансплантації.

Тіні пішли в діло.

Спершу — по частинах.

CAPUT XVII

«Я ТІНЬ ДАВЕН НЕ ЗАБУВАЮ, БЕРЕЖУ — КОЛИСЬ ВІЗЬМУ Й ДО СЬОГОДЕННЯ ПРИВ’ЯЖУ…»

Раніше Анрі ніколи не підозрювала, що працювати буває так цікаво.

Напевно, треба прослужити роки в Тихому Трибуналі, по вуха загрузнути у «Справі про зниклих квесторів», вчинити божевільну авантюру, пробратися обманним шляхом у гніздо орлів істинної некромантури і так далі, щоб цілий день насолоджуватися найскладнішими мантуаліями, перебираючи комбінації знамень, і згоряти від нетерпіння в передчутті результату.

Вежі Чуриха зводили геніальні зодчі-архітектонти, добре обізнані на будівельних чарах. Інакше нічим не можна було пояснити відсутність сходів. Але вігіла підозрювала, що в будівництві таємно брали участь і старовіри-хронарі з підданої анафемі секти Тих-Хто-Часу-не-Помічає. Час тут летів зовсім непомітно. Після демонстрації гросмейстером досягнень «тіньової» магії, Анрі до глибокої ночі творила багатофігурні дивінації, намагаючись вичленити прикмети, здатні кинути відтермінований відблиск на приживлення додаткової тіні — частини чи цілої. Здоровані-близнюки Растіньйоль і Растіньяк виявилися чудовими хлопцями, слухняними і працьовитими. Вони всоте повторювали одне й те саме, відтворюючи на пупсі-великомученику, зробленому Мускулюсом з воску, попелу та слини Фернана Терца (герой ризикнув плюнути заради прогресу Високої Науки!), всі фази:

— розчленування посмертної особистості;

— приборкання тіні;

— ампутацію умбра-фрагментів;

— і, нарешті, трансплантацію їх живій людині.

Експеримент базувався на принципах формальної подібності, моделюючи процес відповідно до аксіоми Пасльона Фріксиля, батька мануальної симуляції: «Similia — similibus». Але цього цілком вистачало для ряду висновків.

— Розпад псевдо-особистості пройшов успішно! — доповідали брати хором.

— Туман я-а-а-ром… — бурмотіла Анрі, визираючи у вікно лабораторії, з якого на її прохання зняли ефірну штору-пейзаж з морем, вітрилом і буревісниками. Озеро Тітікурамба зараз і справді огортав туман, сизий, як похмільний п’яничка, — …туман долино-о-ю.

— Консервацію ерзац-умбри завершено!

— За туманом… — оцінювала Анрі спектральну ауру мороку, що обіцяла успіх у суді, виліковування ячменя на оці й зустріч з несподіваними друзями, що мала відбутися завтра. Зустріч мантиса відзначила для себе, як таку, що має особливе значення, — …нічого не видно.

— Приборкання відбувається без ексцесів! Готуємося до ампутації…

Поруч сопів малефік, видивляючись у ефірній фактурі пупса дрібні ознаки зурочення. Судячи з сопіння, зурочення не було Іноді Мускулюс колупав бідолаху-пупса нігтем і вдоволено муркотів похоронний хорал «Луччє нєту того свєту». Тричі він просив лжестряпчого, як особу незацікавлену, косо глянути на пупса: у мить «смерті» об’єкта, у момент розчленування «супутників» і відразу після приборкання невгамовної ерзац-тіні. Терц довго відмовлявся, мотивуючи тим, що в співробітників нотаріату, що мають ліцензію і печатку, лихого ока бути не може («Закон про благі наміри», ст. 36), потім погодився і подивився так, що в пупса відпала нога.

Довелося ліпити наново.

Заповзятливо формуючи ногу, Мускулюс у свою чергу кинув косий погляд на Терца: без ознак пристріту, але зі значенням. Профос Дозору у відповідь ледь помітно похитав головою: ні, мовляв, нічого не блокую, нікуди не лізу. Експеримент чистий від сторонніх впливів.

Анрі замислилася: «Чому Терц не відповів уголос, якщо він гарантував свободу слова в присутності чурихців?!» — і вирішила, що профос захоплений роботою не менше за інших. Блокація могла порушити амплітуду коливань мани, тому Терц тримав майстерність профоса в кулаці, «не виймаючи без необхідності з піхов», як кажуть майстерні фехтувальники.

— Колеги! — раптом закричав малефік, диригуючи срібною голкою. — Еврика! Це елементарно! Підняті мерці не кидають тіні! Значить…

Виявилося, нічого це не значить і давно досліджено Чурихом. Дрейгури й упирі, тобто підняті й повсталі, дійсно не кидають тіні. Тіла таких особин після відльоту душі робляться пористими — вони всмоктують власну тінь і тим підтримують зовнішній вигляд у робочому стані. Близнюки наприкінці пояснення ввели екзотичний некротермін: «самоїди» — і хвилин п’ять голосно реготали на два голоси.

Сама Анрі нічого смішного тут не помітила. Але сперечатися не стала: зрештою, некромантам видніше. А пригнічений Мускулюс заходився мучити пупса із завзяттям, гідним майбутнього лейб-малефактора.

Розігнав їх Фрося: грос, з’явившись у піжамі й нічному ковпаку, прорік: «Ранок покаже!» — і втришия випер трудоголіків з лабораторії. Мускулюса повели спати окремо — вігіла підозрювала, що в будуар Номочки, для продовження експериментів над частками тіл. Лжестряпчому відвели житло неподалік; Анрі вирішила, що її поселять теж десь поруч, але помилилася. Галантний Ефраїм запропонував дамі провести ніч у його власних покоях, більш комфортабельних за гостьові комірки. І вігіла ладна була заприсягтися, що в запрошенні гросмейстера не було анінайменшого інтимного натяку!

Сама гола гостинність.

Навіть образливо, їй-право…

* * *

До харизматів нарешті дійшло, що зараз їх просто розтопчуть на кашу — й життя вперше набуло для прочан сенсу, глибокого й сакрального! Бабуся Харизма була б задоволена моторними внученятами: рятуючись від коліс і копит, вони бризнули навсібіч, як окріп із казана, куди кухарчук-недотепа впустив шматок грудинки. Конрад останньої миті дивом устиг прийняти вправо, звільняючи дорогу фургону, що мчав з шаленою швидкістю. Кобила танцювала на каменях узбіччя, топчучи щось чорне, схоже на кажана.

«Шори, скинуті горбанем», — швидше здогадався, ніж побачив фон Шмуц.

На облучку баба намагалася вирвати в Коша віжки і притримати битюгів. Ззаду, вчепившись намертво, на здоровенному гомолюпусі повис Тирулега. Від обіймів енітимура Малой хрипів, булькав, але віжок не віддавав.

— Стій, йолопе! Розіб’ємося!

— Ви є безмозок… Хуртиг нь’йо…

Фургон занесло, він ледь не перекинувся, але вирівнявся і став боком, упоперек дороги, відрізавши шлях графові з містрис Форзац. Полотно тріснуло, назовні випав якийсь тюк, краєм зачепивши собаку. Лю, задихаючись від доблесті, грізно гавкав на битюгів; гавкіт нагадував басовитий кашель троля. Коні форкали, пряли вухами, косували на лютого монстра. Вставши на стременах і проклинаючи свій низький зріст, барон поверх даху фургона примітив горбаня: б’ючи жеребця п’ятами, спритний Рене віддалявся вгору схилом. Це видовище вразило обер-квізитора в саме серце, а також у печінку, п’яти й душу.

Овал Небес і тридцять два яруси геєни!

Крилися там, у глибині, найтонші, чутливі, найулюбленіші струни: службові. Вигляд втікача викликав у працівників Всевидющого Приказу — будь-яких чинів і рангів, аж до прокуратора — почуття однозначні, згубні, як лісова пожежа. Вибір розуму: доганяти, чи не доганяти? — розсудливо відійшов на другий план, поступившись місцем мисливському куражу, такому жагучому, дикому й безглуздому, що харизмати могли пишатися фон Шмуцом, забронювавши йому тепленьку місцинку на Бабусиних грудях.

— Печи-и-и!

Вереск мало личив дворянинові, але виявився напрочуд доречним.

Змусивши кобилу обігнути триклятий фургон, барон сильно образив її батогом. Миттєво лишилися позаду ряси прочан, вихором зметнувся крейдяний пил, і вершина пагорба, що так довго глумилася над подорожніми, ринула назустріч, подібна до жагучої, знудженої на самоті коханки. Силует вершника, що зникає, чорнильною ляпкою забруднив блакитне простирадло неба і щез за пагорбом.

«Ну ні, добродію!.. Я вам не флюс, нахрапом не візьмете…» — крізь зуби цідив Конрад, підгонячи коня. Харизматичний порив поволі зміцнювався розумною причиною, що лише підсилювала бажання наздогнати й по-батьківськи вхопити за комір. Злодюга-пульпідор зухвало поцупив жеребця Тирулеги, за що повинен поплатитися. Швидше, швидше! Поки барон скаче вгору, горбань уже мчить униз, збільшуючи розрив.

Ага, ось і вершина.

Вигляд Рене, що стрімко віддаляється, остудив гончий азарт обер-квізитора. Барон натягнув поводи, зупиняючи кобилу, й зітхнув: не наздогнати. Надто жвавим виявився вороний жеребець. Гаразд, на наш вік коней вистачить, купимо нового. Або повеземо енітимура в фургоні, Тирулега з його агорафобією тільки подякує.

Хоча скакали не даремно.

Вид з пагорба відкривався чудовий, на багато ліг довкола.

Звертаючи від підніжжя на північний схід, дорога біля гайка плакучих кипарисів роздвоювалася на кшталт зміїного жала, утворюючи славнозвісне перехрестя Чума. До цих країв, ведучи загін, барон потай і прагнув. Свою назву, м’яко кажучи, неблагозвучну, перехрестя дістало через злиття перших складів назв прикордонних земель: на північ розкинулася Чурихська долина, на схід — землі Майорату, що раніше належали герцогству Естрем’єр. Репутацію перехрестя мало паскудну, даючи поживу для сили-силенної найнеприємніших пліток і пересудів.

За перехрестям сліпило очі, блищало на сонці дзеркало озера Тітікурамба, а по той бік озера, напівсхований шеренгами вічно пухнастих тополь-пірамідалів, виднівся чорний замок — горезвісна Цитадель Ордену Зорі. Цитадель справляла враження іграшки, макета, яким Конрад мав задоволення милуватися в «Обителі героїв». Немов гидкий джин-дотепник випередив фон Шмуца, перенісши макет з готелю сюди, і тепер сидів у засідці, потираючи руки в передчутті розіграшу. Річ була не тільки у відстані: замок виявився дійсно невеликим, як і весь Майорат.

Цікаво, а коли править Голуб, усю фортецю наново фарбують білилом?

Праворуч від перехрестя, нагадуючи кладку яєць Зозуляка, птаха-велетня, що живиться сфінксами й елефантами, громадилися сірі туші округлих валунів. Примітно, що ніде більше, скільки сягало око, ніяких валунів не спостерігалося. Немов їх сюди навмисно накидали, для краси. За валунами простиралися зорані поля. Сизі димки мирно куріли вдалині над солом’яними дахами села, де господині чекали на чоловіків, готуючи обіди. Конрадові до болю в шлунку схотілося негайно оженитися на якій-небудь хазяєчці й на законних підставах піти обідати до новоявленої баронеси фон Шмуц — після легкого сніданку в клієнтелі вони їхали, не зупиняючись для трапези. Однак честь роду завадила такому б мезальянсу. Та й голод швидко ретирувався, щойно погляд барона сягнув далі, за село, і наткнувся на три лілові пальці, скручені в стилізовану дулю.

Дуля зухвало спрямовувалася в небо.

Знаменитий Чурих, гніздо некромантів.

Всі три вежі здавалися цілісінькими. Хоча поголос і стверджував, що після візиту Просперо Кольрауна одна з них згоряє, валиться чи розсипається на порох щотижня в ніч із четверга на п’ятницю.

Сьогодні був вівторок.

До яєць-валунів наближався Рене Кугут, кваплячи жеребця. Горбатий, у чорному плащі, що картинно розвівався за спиною, втікач нагадував нетопира. Цікаво, куди він зверне? До Майорату чи до Чуриха? Чи поскакає в чисте поле, без дороги?

Обманувши очікування, Рене з трьох варіантів обрав четвертий. Не доїжджаючи до валунів, він звернув на ледь помітну стежинку, яку барон розгледів лише тепер, та й то насилу. Стежинка вела до близького рідколісся, а куди далі, знав лише Вічний Мандрівець, та ще, може, прудкий пульпідор. Не дарма ж він безпомилково знайшов стежку?

За спиною обер-квізитора заскрипіли колеса.

— Х-хух, вибралися! — з полегшенням зітхнув Кош Малой, немов він власноруч тягнув фургон угору.

Але барон не поспішав обертатися до супутників. Між дерев, куди вела стежка, йому привидівся невиразний рух. Невже припущення й розрахунки виявилися настільки точними, що збіглися до хвилини?! Обер-квизитор боявся вірити у випадкову удачу. А раптом там засідка лицарів Вечірньої Зорі? Тоді добродієві Кугуту буде непереливки: стежка перед ліском вигиналася коромислом, кинутим у присохлу траву, обабіч росли кущі всюдисущого дружинника, і горбань не міг бачити, хто рухається йому назустріч.

Гукнути? Попередити?!

Відстань чимала, але почути повинен. Особливо якщо попросити гукнути рудого горланя Коша.

З-за дерев з’явився перший вершник — білий у яблуках кінь, світлий плащ, відкритий шолом виблискує у променях сонця. Серце Конрада, цілковито ігноруючи холоднокровність і повне самовладання, що так цінуються у Всевидющому Приказі, прискорено забилося. Ні, це не чорна гвардія! Вічний Мандрівцю, змилуйся, зглянься…

Барон дивився, затамувавши подих.

Вони виїжджали з лісу вервечкою. Двоє… П’ятеро… Шестеро… Четверо чоловіків і дві жінки. У пані, що замикала кавалькаду, від вітру розвівалися розкішні кучері — рудо-вогненні, знайомого відтінку.

Помилка виключалася.

— Пані та панове! — театральним жестом барон простягнув шуйцю в напрямку вершників, жалкуючи, що його зараз не бачать троє людей: Генрієтта Кукіль, Вільгельм Цимбал і його величність Едвард II. Саме в такому порядку: вігіла, прокуратор і король: серцю ж не накажеш. — Хочу звернути вашу увагу. Отже, перед нами — наші дорогі, любі та непристойно підприємливі родичі! Власними пустоголовими персонами, живі й неушкоджені. Всі шестеро, можете перелічити. Прошу любити й жалувати!

Це був тріумф Конрада фон Шмуца, обер-квізитора першого рангу.

* * *

— Даруйте вже старому, любонько. У наші літа безсоння — ревнива дружина. Потім розповідатимете молодим кавалерам, як трухлявий пеньок Фрося не давав вам повік склепити, терзаючи спогадами…

Ефраїм хрипко, наче ворон, розсміявся, пригубив з кубка.

— Ви наговорюєте на себе, ваше чорнокнижництво! Одна година бесіди з вами, повірте, варта десятка бурхливих ночей кохання! Не одна чарівна містрис посиніє від заздрощів, коли я при ній недбало згадаю: «Одного разу, далеко за північ, мала я честь розмовляти з метром Клофелінгом…»

Анрі стояла спиною до гросмейстера, вивчаючи його гордість — велику колекцію епітафій. Зроблені на замовлення столики з каурельскої вільхи — дерева, на якому, за повір’ям, замість «сережок» ростуть жіночі груди й душі померлих дітей ссуть із них кров з молоком — були суцільно заставлені крихітними надгробками та стелами-меморіалами. Взявши найближчу стелу, вігіла прочитала, напружуючи зір:

Де я лежу, там міг лежати ти,

Від кладовища людям не втекти,

Тоді навіщо нам тягнути вік? —

Лягай негайно, як я ліг торік.

Гросмейстер наново наповнив обидва кубки: свій і дами.

Гостро запахло гвоздикою та мускатним горіхом, що присмачували гаряче вино.

— Оригінал, любонько, стоїть у Цирамені, на могилі філософа Зенона Басаврюка, засновника школи «оптимістичного матеріалізму». Це він першим узвичаїв метафізичний термін «sensus», тобто «поняття», і написав аксіоматичну працю «Modus vivendi sensus». Мені коштувало неабияких зусиль домогтися від упертюха-оптимата дозволу зробити копію надгробка.

— Дозволу?

— А як ви думали? Тут тільки легальні екземпляри! Хіба я ризикнув би тримати вдома неліцензовану копію без відома і згоди покійного епітафізанта?! Ви поганої думки про мене, пані вігіло. До речі, ліворуч від вас епітафія з місця упокоєння кушарського астролога й поета Хумера ан-Байбакі. Справжня перлина колекції! Там дуже точно сказано, що буває браконьєрам на цвинтарях, якщо не дотримуватися прав покійних…

Анрі взяла зазначену плиточку, виточену з яшми:

Нас, кісток-черепів, в домовинах чортма,

Нам не треба жалю, нас укрила пітьма, —

Ті, хто жив, хай відвідають нас на погості,

Або смерть вас навідає ніччю сама…

Простеживши за ходом думки кушарця, відображеної у вірші, Анрі зрозуміла дві речі. Перше: вона ніколи не колекціонуватиме епітафії. Друге: якщо Вічний Мандрівець дозволить благополучно повернутись до Реттії, вона відразу ж відвідає могилку тітоньки Есфірі. Просто так — посидить, принесе скромний букетик айстр, розповість останні плітки…

— Я не запитую вас, любонько, про результати сьогоднішніх дослідів. Просторікувати вночі про роботу, коли ти наодинці з прекрасною жінкою — найгірший моветон! Гадаю, Номочка теж дасть нашому втікачеві-малефіку як слід відпочити, а не замучить на смерть діловими бесідами. Але близнюки доповіли, що робота з відокремленою умброю не показала прихованих вад серцевини…

— Ні, ваше чорнокнижництво. За першого наближення — не показала.

— Звісно, зараз рано робити вирішальні висновки. Особливо у світлі розказаного вами: летаргія, плутанина з іменем… Чуття підказує мені, що без досвідченого семанта обійтися не вдасться. У вас нема на прикметі семанта найвищої кваліфікації? Треба було б глянути на призначення зв’язків, а в нас із вами для семантичного аналізу забагато мани…

На думку спала зустріч біля Гаруспіціуму. Овал Небес, це трапилося позавчора, а здається, цілу вічність тому! Постарілий жрець гладив твого віслюка, подруго, а ти стояла і краяла себе докорами сумління.

— Є, ваше чорнокнижництво. Лацій Умбрус, представник Колегіуму Волхвування у Великому Гаруспіціумі. Мій колишній курсовий наставник. Ми бачилися днями, і метр Умбрус повідомив, що його нинішній профіль — глобальна семантика.

— Лацій Потрошитель? — гросмейстер підняв кубок, наче збирався виголосити здоровницю на адресу жерця-наставника. — Він перебрався з кафедри в Гаруспіціум? Пам’ятаю, замолоду він навдивовижу вправно обробляв не лише яловичину… Я щиро заздрив твердості його руки! А ножі! Знаєте, він чудово точив ножі! Це ідея: залучити Лація…

Ефраїм раптом засумував без видимої причини. Зсунув нічний ковпак на чоло, уткнувся підборіддям у край кубка. Потяг носом, вдихаючи винні випари, і оглушливо чхнув.

— Здравія желаю, ваше чорнокнижництво!

— Ох, облиште! Яке здоров’я в мої літа? Вік, наймиліша пані, вік. Нещадна штука. Так і проситься на язик: раніше, мов, і травичка була зеленіша, і сонечко жаркіше, і труни нарозхрист. У дні своєї бурхливої юності я знав… Гм… Великого семанта. Найбільшого! І що найдивовижніше, ця… е-е… людина була самоуком. Ох, де мій давно втрачений запал?! Я буквально молився на Хендрика Землича…

Анрі подумала, що їй причулося.

— Ви говорите про Хендрика Високосного? Магістра Ордену Зорі?!

— Любонько, ви чули про нього? Вражений вашою ерудицією. Так, я говорю… м-м… саме про нього. Тепер ви вважатимете мене ожилою мумією? Руїнами минулого? На жаль, я застав лише останні роки магістра, незадовго до його… м-м… горезвісного падіння з балкона…

Чи то від випитого, а чи від втоми, але грос мало не щораз затинався перед згадуванням Хендрика Землича. Немов на язик наверталося неправильне, невідповідне моментові слово, і доводилося спершу спльовувати мороку, потім добирати слово вірне, гідне виголошення, і лише після цього озвучувати знахідку.

— Мій батько служив при дворі герцога Губерта, п’ятого з роду д’Естрем’єрів. Бруно Клофелінг, особистий маг-духівник його високості. Губерт любив товариство духів: наради покійних воєначальників, турніри черевомовців стародавності… Особливо герцог обожнював конкурси краси за участю знаменитих куртизанок. Перед початком конкурсу незмінно виконувалася ораторія Франсуа Школяра «Як шкода, де торішній сніг!» Словом, духівник Бруно був у фаворі. А оскільки в нашій родині існувала традиція передавання знань від батька до сина… Я, безвусий юнак, супроводив батька скрізь. Це смішно, але Фросею мене вперше прозвав герцог. Я не дуже стомив вас мемуарами?

— Анітрохи! Мені надзвичайно цікаво!

— Отож, магістр… е-е… магістр Хендрик значився другим улюбленцем його високості й ні в чому не знав відмови. Коли кажу «другим», то маю на увазі лише час: мій батько був наближений до герцога раніше, ніж… м-м… Хендрик. Але якщо взяти за міру любов герцога, Бруно Клофелінг геть чисто програвав це змагання. Сучасники не могли надивуватися, бачачи, як Губерт осипає дарами нікому не відомого ідеаліста, відставного архівного щура: дворянство, майорат, плащ магістра, запровадження особливого податку… Надто обурювалася її високість, герцогиня Флора. Жінка владна й, чого гріха таїти, катастрофічно скупа, вона не претендувала на серце чоловіка, але ж ішлося про гаманець! Марнотратство герцога доводило її до шалу. Скарбниця д’Естрем’єрів була не надто повна, а тут суцільні витрати… Знудившись сімейними сварками, герцог більшу частину дозвілля проводив у головній цитаделі Майорату, в товаристві магістра, нехтуючи державними турботами. Батька він брав із собою, а батько брав мене. Втім, людина тонкої душі, Губерт Раптовий не був спроможний осягнути зміст ідей… е-е… генія-самоука, всі тонкощі умовиводів, усю глибину занурень великого семанта в структуру особистості. Авжеж, пані, Хендрик Високосний цікавився «супутниками» задовго до чурихських дослідів! Ви запитаєте, чому аристократові не надокучило товариство вчених… е-е… мужів? Відповідь проста: герцог слухав магістра як людина, що раптово відкрила для себе сам факт існування світу, відмінного від повсякденності. О, аромат «terra incognita» зведе з розуму кого завгодно! Були й інші обставини, але мені б не хотілося про них згадувати, тим більше проти ночі…

— Чому?

— Вважайте це примхою сентиментального старого…

* * *

— …Бароне! Ви знали й мовчали?!

— Припускав. Якби я знав і мовчав, ви, графе, мали б повне право викликати мене на дуель і знеславити хоч сто разів підряд. Але вселити надію, щоб потім ввергнути в ще глибшу безодню горя, — непомітно для себе фон Шмуц заговорив улюбленим баладним стилем, оскільки момент налаштовував, — нечесно й підло. Втім, мої умовиводи, як зазвичай, блискуче підтвердилися!

Гордовито взявшись у боки, обер-квізитор крутився в сідлі й розкланювався наче оперний тенор-коханець. Згадував, як, залишивши цирульню, він прибув на місце події та розглядав здалеку «Обитель героїв». Ще тоді перше враження підказувало: готель анітрохи не схожий на сцену трагедії. Оце так Конрад, оце так геній розшуку! Трагедія обернулася драмою, а там і фарсом. Перші відчуття, якими б безглуздими вони не здавалися, у фіналі біліють вітрилом на обрії… Чотири кити, виринувши із вод слідства, били хвостами, пускали фонтани й підставляли спини під блискучий умовивід, що цілковито справдився. Що з’ясувалося після обшуку в номерах готелю?

У Джеймса Рівердейла — задешева зброя.

У Лайзи Вертенни — надто новий гардероб.

В Агнешки Малої — надто непотрібне зілля.

У Германа фон Шмуца — занадто старі книжки.

Якби барон хотів вдати мертвого і переконати в цьому навколишніх, він би теж залишив після себе найнепотрібніші речі, яких не шкода втратити. Дорогу зброю квестор Джеймс узяв у похід, звичний гардероб красувався зараз на квесторі Лайзі, потрібне зілля квестор Агнешка має при собі, а корисні книжки, якщо квестор Герман взагалі брав у дорогу зайву вагу, спочивають у сідельних сумках молодого стратега-універсала.

— Ти мене зовсім з пуття збив, світлосте… А що ж тоді в притулку сталося?

— Інсценування, люб’язний Коше. Театральна вистава.

— Ти простіше говори, світлосте. У мене й без твоїх словес голова пухне…

— Лицедійство. Обман. Називайте як завгодно, але нашим любим родичам було потрібно, щоб їх вважали загиблими або викраденими. Аби потай і без перешкод дістатися до Чуриха. Не здивуюся, якщо вони, вже коли значились, так би мовити, мертвими, надіслали до столичної канцелярії Ордену підтвердження — і канцелярія, цей цвіт істинного лицарства, визнала квест законним зовсім не через наші наївні хитрощі. Нас просто сповістили заднім числом. Ми цілком могли б сидіти в Реттії, авантюрі це не зашкодило б.

— Але чому ви сказали, що квестори їдуть до Чуриха? У лапи до некротів?!

— Бо я ніколи не брешу без вагомих причин.

— Чого ж вони так рвуться в Чурих?

— Ви забагато від мене хочете, містрис Форзац. Я не всезнайко. Я лише зробив висновок з анонімних листів.

— Та я сестриці вуха обірву! За такі жарти!

— Треба дати їм знати, що ми тут…

— Дивіться!

Рене Кугут нарешті побачив вершників, що їхали назустріч, і притримав коня. Проводир квесторів, Герман фон Шмуц, теж зупинився, вдивляючись — і раптом щось крикнув своїм товаришам, вказуючи на горбаня. Зметикувавши, що щось не гаразд, пульпідор став поквапно розвертати вороного, оскільки кавалькада вочевидь зібралася кинутися вперед.

І наміри квесторів навряд чи обіцяли Рене теплу дружню зустріч.

— Що там у них діється?!

— І їм теж він зуби не так повисмикував?

— Та не стійте ви! Там діти… Діточки наші!

— Н-но, рідні! Вивозь, крива!

— Перестаньте пороти гарячку, пане Кош! Нікуди вас крива не вивезе, хіба що до Нижньої Мами. Перекинете фургон на цьому схилі, коней покалічите… Пане Тирулег, пані Вертенно, вас це теж стосується! У нашому віці небезпечно валятися під тюками…

— Діточки!

Око Аглаї Вертенни мало не вилізло з орбіти, спостерігаючи, як унизу неждано-негадано ожилі квестори женуть прудкого пульпідора в бік перехрестя. Погоня нагадувала полювання на лиса, тільки без собак. Лю презирливо дивився на це посміховисько, чхаючи і крутячи лобатою головою.

— Ось вони, наші героїчні діточки, — закопилив губу Конрад. — Хитруни-молодці. Розіграли власну загибель, мало всіх нас до удару не довели, потай вирушили в Чурих, іди та знай навіщо… Тепер вшістьох за одним горбатим пройдисвітом скачуть. Ви побоюєтеся за їхню долю? Я теж: шість на одного може виявитися замало… Для наших відчайдушних діточок…

— Ваша правда, бароне, — кивнув Ернест Рівердейл. Капелюх упав з голови незграбного графа у пилюку під копита, але старий не звернув на це уваги. — Радість зустрічі затуманила мені розум. Чи не здається вам, що молодь чинить… е-е-е… не надто шляхетно? Я маю на увазі: переслідуючи цілим загоном єдину людину, скромного медикуса, до того ж, із тілесними вадами? Кодекс честі…

— Графе, ви янгол! Ця тілесна і моральна вада вкрала коня в нашого товариша, через нього вночі, в клієнтелі, ми ризикували, а вас непокоїть його доля?

— Ми збираємося що-небудь робити?

— Що саме, містрис Форзац? Скакати їм навперейми? Боюся, родичі нас неправильно зрозуміють.

— Мій син усе зрозуміє правильно.

— Ваш син? Кожен квестор здатен упізнати одного з нас — свого родича. В азарті переслідування, на повному скаку… Словом, припускаю, хоча й сумніваюся. Зате я не сумніваюся в іншому: в азарті погоні кожен квестор побачить щонайменше п’ятеро незнайомих людей, кінних і озброєних, у супроводі бійцівського собаки — і вся ця армія мчить на них із пагорба. Я не певен, що мій небіж спершу не розпочне бій, скажімо, з його світлістю, а лише потім, коли буде пізно, впізнає мій голос чи зовнішність…

Барон щиро насолоджувався спокоєм духу і світською бесідою. Квапитися було нікуди. «Справу про зниклих квесторів» закрито, молоді ідеалісти живі-здорові, невідомі лиходії перетворилися на дим, на ідіотський жарт юнаків. Тепер залишилося без перешкод забрати Генрієтту Кукіль із чурихських веж — і нехай Тихий Трибунал з’ясовує, якщо знадобиться, зв’язки квесторів з некромантами, нехай вивчає крепундію пана пульпідора, а він, Конрад фон Шмуц, продовжить відпустку на два тижні та запросить вігілу в подорож на води, в Літтерн, де троянди такі свіжі, а вечорами на бульварі грають струнні квартети…

Сонце пускало зграї зайчиків по гладі Тітікурамби, трипала дуля Чуриха погрожувала небесам, пришелепуватою вороною настовбурчилась фортеця в екстериторіальному Майораті, шість квесторів наздоганяли, один пульпідор утікав, а на вершині крейдяного пагорба перебував у відпустці Душею і тілом якийсь дворянин, неуважно посміхаючись.

— Давати ми на них кричати, га? Нехай бачити-чути: ми на цей пагорб?

— Кричати? А чому б і ні? Гадаю, якщо хочеться кричати, треба неодмінно це зробити, навіть ризикуючи виставити себе на посміховисько…

Ні, кричати барон не збирався. Найближчим часом він мав намір бути взірцем гідності і діяти з неквапливістю істинного аристократа. Наприклад, повільно спуститися з пагорба, з величною грацією наблизитися до добродіїв лицарів Ранкової Зорі та затримати їх за звинуваченням у організації замаху на самих себе. А також у дрібному хуліганстві з далекосяжними наслідками. Після чого піддати затриманих спершу сімейному суду честі, а згодом…

На жаль, планам Конрада не судилося втілитися в життя.

Доля вже вийняла з-за пазухи дулю завбільшки як Чурих.

* * *

Анрі слухала, розуміючи, що таких збігів не буває.

Досвід мантиси говорив, що збігів не буває взагалі, а особливо — випадкових. Буває лише сліпота, коли ти не в змозі відстежити тонких зв’язків між подіями та фактами, розкиданими хитрункою-долею, плутаючись у них, як щиглик у сильці. Досвід вігіли — чистий практик — переводив розмову у сферу слідства, попереджаючи: гросмейстер Єфраїм міг торкнутися слизької теми з таємною, лише йому відомою метою.

Стареча балакучість?

Чи тонкий натяк на поінформованість у «Справі про зниклих квесторів»?

Грос виявився чудовим оповідачем. Вслід за його словами уява жваво домальовувала картинку: хлопчисько-чарівник мліє від захвату, перебуваючи поруч із видатними людьми сучасності — мудрець-батько, аристократ-герцог, геній-магістр. Його високість щасливий подвійно: він не розуміє нічого з хитромудрих одкровень генія і купається в блаженному нерозумінні, немов в ароматній ванні. Так буває: скарбниця, кордони, політика, альянси-мезальянси, сварлива дружина… І раптом відкриття іншого життя, без скарбниці, кордонів і політики, життя чуже, недоступне й загадкове. Доторкнутися до чуда — вже щастя. Маг Бруно Клофелінг задоволений: тут, у цитаделі, не треба влаштовувати щоденний балаган зі столовертінням і викликом духів. А Хендрик Високосний, магістр свіженького, ще гарячого Ордену Зорі, годинами викладає запаморочливі теорії, після довгої самотності радіючи присутності слухачів, вдячних і чуйних.

Троє в Цитаделі, не рахуючи юнака Ефраїма.

Лицарі Ордену, пустоголові забіяки, вже точно не рахуються.

— Магістр… е-е… Хендрик цілковито поринув у дослідження. Манія особливого роду, якщо завгодно. Іноді я думаю, що це він заразив мене своїм інтересом — таке жагуче захоплення передається навколишнім. У тому всьому крилася смішна трагічність: Хендрик Високосний створював теорію «омфалосів», які лежать в основі особистісного мікрокосму і впливають на багатобарвність зовнішньої оболонки…

— «Омфалоси»?

Вігіла знала значення древнього слова. Омфалосами геоманти називали священні місця, центри космічних вібрацій мани, де зазвичай зводили храми. Саме тому Орден Зорі позначив артефакт, що переходить із рук до рук, як «омфалос», намагаючись тим самим підняти його значення в очах оточення. Але гросмейстер Ефраїм, згадуючи небіжчика-магістра, мав на увазі під омфалосами щось інше, що не має стосунку до геомантії.

— Цим словом Хендрик… гм… Високосний визначав приховану суть людини. Якщо завгодно, ткацьку майстерню, звідки беруть початок всі нитки тіні, імені та духу. Любонько, чарівники з могутнім резервом мани, подібні нам, зламують будь-яке явище, як загарбники ламають тараном браму фортеці. Ми йдемо ззовні всередину, переборюючи опір кожного захисного рубежу. В цьому наша сила — і наша слабкість. Семанти, слабкі й тендітні, діють інакше. Вони йдуть на дно, у серцевину — в пуповину! — і потім, по ниточках, зв’язках і значеннях, вибираються назовні. Їм не до снаги розбити вщент загороджувальний загін списоносців, не рознести на друзки браму й не прорватися у вежу. Але вони відразу опиняються в цитаделі — в затишному льоху із запасом продовольства або в нужнику на задвірках… У цьому їхня слабкість — і їхня сила. Отож, магістр… е-е… ну, словом, магістр стверджував, що бачить омфалос людини, пуповину особистості, як комірку із трьома бабусями-ткалями. І нитки в цих ткаль двох кольорів: чорного і білого. Далі починається чиста теорія, і я не хочу мучити вас розумуваннями давно минулих днів.

— Ви говорили про смішну трагічність…

— А хіба це не трагікомедія? Хендрик Високосний з насолодою теоретизував, а Губерт Раптовий з іще більшою насолодою бурхливо втілював теорію в реальність. Так, як це може зробити навіжений, поривчастий, простакуватий, але щирий вельможа. Орден Зорі, чорно-білі лицарі, кумедні турніри — пізніше, по смерті герцога, вони трансформувалися в не менш кумедні квести… Двобарвність чистих начал обернулася двобарвністю плащів, ідеали — грою у війну; «омфалоси», зерна особистості, втілилися в безглуздому Пупі Землі. Можливо, передбачення цього й призвело… м-м… магістра до фатального кроку з балкона. Хоча я думаю, що Хендрику допомогли зійти вниз, за поруччя. Є багато підступних способів, а семанти — найслабші маги на світі, вони не вміють опиратися чи запобігати.

— Ви гадаєте, смерть магістра — результат замаху? Хто міг бажати смерті безневинному теоретикові? Знаючи, що цим викличе на себе гнів і помсту всесильного герцога…

— Хто? Наприклад, герцогиня. Флора д’Естрем’єр не зупинилася б перед убивством, якби це несло вигоду. Найняти вмілого кобника-аконіта, замовити отруту, від якої в людини, що стоїть біля поруччя балкона, виникне, скажімо, нудота й непереборне бажання нахилитися вперед, полегшуючи шлунок… Я не майстер отрут, але за наявності часу й бажання без особливих зусиль підібрав би відповідні компоненти.

Перш ніж допити кубок і піти спати, гросмейстер Ефраїм сказав дивну річ. Принаймні, Анрі не вловила зв’язку між оповіддю про омфалічні теорії та фінальною реплікою некроманта:

— Ці події, любонько, і призвели до того, що я зацікавився некромальною родопоміччю. Так, у людській долі трапляються дивні казуси. Хендрик Високосний падає з балкона, сам або за допомогою доброзичливців, а юний Фрося ламає сімейну традицію, вступаючи на факультет некромантури університету в Патриху. Даруйте, я зовсім заговорив вас. Добраніч!

— Добраніч, ваше чорнокнижництво!

SPATIUM ХVІІ

СОН ОСІННЬОЇ НОЧІ,

або

ЧУЖА ДУША — ТЕМНИЙ ЛІС

…Ти спиш.

Ти стоїш біля поруччя балкона, високо над землею, дивлячись у небо. На тобі старомодний чоловічий костюм: камзол підбитий ватою, стьобані штани до середини стегна, панчохи, туфлі з довгими носами, берет, плащ… Плащ дуже довгий, із щільної тканини в чорно-білу клітинку. Він схожий на гральну дошку для «крультанга», розкриту перед початком партії, коли фігури ще сплять у братській шухлядці, а гравці подумки шлють один одному побажання поганих гамбітів і безнадійних ендшпілів.

Ти опускаєш погляд.

Внизу, на плитах двору, стоїть Конрад фон Шмуц. Він причепурений, як вельможа минулого століття, озброєний церемоніальною шпажкою, з якою вже якось снився тобі у вінчальному храмі. Трохи напідпитку, барон махає рукою, вітаючи або запрошуючи спуститися, і раптом міниться на виду: вузьке довге обличчя обрамляють лляні локони, завиті на кінцях. Міняється й ім’я, точніше, спершу змін зазнає титул: не його світлість, а його високість, не барон, а герцог.

Ти, Хендрик Високосний, дивишся згори вниз на Губерта Раптового, і нічому не дивуєшся. Це просто в Чуриху домоглася успіху, і у ваших тіней відросли двійники — тінь давно померлого магістра, тінь давно померлого герцога, п’ятого з роду д’Естрем’єрів. Ваші імена відкинули в минуле тіні, вузькі, як бойові клинки, глибоко проникли в плоть імен чужих. Така плутанина буває, особливо уві сні. Уві сні трапляється всяке. Потонувши в трясовині видінь, можна виявитися ким завгодно, особливо якщо старий некромант перед сном наплів сім коробів гречаної вовни і збуджений розум трансформує оповідь Фросі в низку образів — віщих, оманливих і нейтральних.

Сон-перевертень, сон-піфія.

Надто яскравий, надто пронизливий.

До твого серця прив’язано струну. Сувору, нещадну, зроблену з отруйного срібла. Тебе нудить від її запаху. Хтось далекий, сміючись хрипким сміхом злої чаклунки, обертає кілок лютні, натягаючи струну дедалі тугіше, підвищуючи звук до вереску, виймаючи серце з грудей, примушуючи нахилятися вперед, над поруччям, через них — спершу в небо, а потім і в землю.

Надокучливо дзижчить біля скроні лінива муха. Дзижчання вплітається в сон, занурюючи в холодні води глибше, ще глибше… Води обіймають тебе до самої душі. Хор співочих янголів, вишикувавшись на горбатому мосту сонця, що заходить, замість гімну «Повстань, зів’ялеє світило!» тягне речитатив Труффальда Сновиди з трагедії «Зоря»:

Що станеться, якщо на ім’я кинуть тінь,

А тінь назвати іменем якимось?

Чи є зв’язок між іменем і тінню?

Гри випадку лякаюче плетіння

Ввижається мені в поняттях неживих,

Що жити хочуть неодмінно…

У очах танцюють склисті хробачки. Це актори: вони розігрують твоє життя від колиски до балконного поруччя. Батько, скромний архіваріус, рано померла матінка, книжки, свічки, герцог, Майорат, струна під серцем, плити під вежею. І все? Так мало?! Ні, ще є «Максими», недавно вкотре перероблені, є «Великий Заповіт», який ти відмовилася скорочувати для публікації, є чернетки й начерки, є три бабусі-ткалі в тісній комірці, вони ще прядуть, веретено крутиться, вертиться…

Вколи веретеном палець — проспиш сто років.

І тінь за хазяїном містом біжить,

По імені кличе: «Агов! Стережись!

Не треба!» Але це ім’я без буття

Мені незнайоме.

Життя йде по колу. Нічого до народження. Нічого після поруччя. Крок за поруччя — народитися заново, і знову: батько, мати, герцог… «Максими», «Заповіт»…

Омфалос — пуп землі.

Місце, де ти ще звучиш, навіть якщо всюди — замовкла. Лопається срібна струна.

CAPUT XVIII

«У ЗАПЕКЛОМУ БОЮ Я НЕНАЧЕ У РАЮ — КРАЙ ДОРОГИ ЛЯЖУ, ДРУЗІ, І ВЖЕ БІЛЬШЕ НЕ ВСТАЮ…»

Прокинувшись, Анрі довго лежала, дивлячись у стелю. У гостьовій спальні Ефраїма над ліжком не було балдахіна, як у велелюбної Номочки. Зате тут був купол, розписаний побутовими сценами: мчить лісом Дике Полювання, вирує хмільний шабаш на Волосяниці, юрба невтішних чурів ховає домовика, невизнані генії, тріпочучи крильцями, віддають відьму заміж за блудного елементаля…

Що ти бачиш, вігіло?

Небо над поруччям і плити під вежею.

Думки билися на вітрі плащем у клітинку.

Досі дзижчала невидима муха.

Анрі прислухалася, вивчила тембр дзижчання, ввійшла в мана-фактуру й подумки вилаялася так, що якби її почув реттійський візник, почервонів би й згорів від сорому. Це сукала лапками й махала крильцями «мушка», яку вігіла підсадила баронові при першій зустрічі. Якимось чином уночі, перевертаючись з боку на бік, Анрі частково розбудила фасцину, поновивши, нехай і в неповному обсязі, заочний зв’язок з бароном.

Даремно, подруго!

Вібрація фасцини могла переслати частину сну, навіяного стомленій дамі розповідями балакучого гроса, квізу, що відпочиває від трудів праведних. Могло бути й навпаки, але Анрі не бачила жодної причини, чому б фон Шмуцу вночі приснилися магістр Хендрик, герцог Губерт, поруччя балкона і струна, що з вереском тягне за серце.

Уявивши собі, що Конрад фон Шмуц через неї всю ніч стояв на балконі, розмірковуючи про теорії омфалосів, Анрі з усієї сили замружилась і вилаялася ще раз.

Вона підкорилася невиразному пориву, зміцнила зв’язок, оформила дзижчання «мушки» в зображення. Під склепленими повіками спалахнуло біле світло, чорні хрести перекреслили сяйво, тріщини, розриви… Ага, є. Покої дорожньої клієнтели, у вікна заповзає світанок, і барон, незручно задерши голову, розмовляє з кимось, хто примостився на стелі. У руці квіза — кинджал. Анрі зітхнула з полегшенням: усе гаразд. Бесіда, судячи з виразу обличчя Конрада, протікає в спокійній і дружній обстановці. А решта — кинджал, стеля, надто рання для візитів година — у нашому бурхливому житті трапляється не так рідко, як здається більшості перестрахувальників. Та й допомогти баронові, якщо він потребує допомоги, зараз можна в єдиний спосіб: викликавши підкріплення в особі Просперо Кольрауна.

Уява жваво намалювала появу бойового мага трону в дрімотній клієнтелі. Пожежа, землетрус, грім і блискавка, гості стрибають у вікна, хазяїн непритомний… «Даруйте, що потурбував вас, ваша світлосте… Що? Та Генрієтта Кукіль впала в паніку… Розумію: істеричка, нервова дамочка! Смикається, де треба й де не треба…»

Вгамувавши вібрації фасцини, Анрі вирішила поспати ще трішки.

Їй приснилася комірка з трьома бабусями. На стелі комірки сидів Конрад фон Шмуц, позіхаючи. Кинджалом він колупав тиньк; із черевця барона соталася чорно-біла кручена ниточка. Нитка деренчала знайомими голосками янголів:

І тінь за хазяїном містом біжить,

По імені кличе: «Агов! Стережись!»

* * *

— У-лю-лю! — летів над полями глузливий бойовий клич.

Шестеро гнали одного.

Конрад фон Шмуц мимохіть замилувався картиною погоні. Ось вона, боротьба двох найчистіших, незмішаних начал у первісному вигляді! Чорний, як ніч, горбань, викрадач святині, конокрад і володар скреготу зубовного, намагається втекти від справедливої розплати в особі загону ідеалістів-добровольців. Просто хоч клич народного естета-символіста Базиліо Умбоні писати для «Притулку Героїв» чергову батальну картину. Якби ще в лицарів Зорі Ранкової всі коні виявилися білими! Але тут молодь недогледіла, пустила все на самоплив. Зате з плащами повний ажур: від світло-кремового до сніжно-іскристого.

Плащі красиво розвівалися на вітрі, закриваючи огляд тим, хто скакав позаду.

Вершник, схожий на Жаднюгу Вугляра, демона-охоронця копалень у Кальге, вилетів на дорогу. Клуби крейдяного пилу здіймалися з-під копит вороного жеребця. Чудовий, надихаючий контраст! Тільки чорне й біле — немов лезо іншої, принципової реальності, що не терпить півтонів, на мить розсікло кольорову тканину буденності. І нехай тепер заздрісники спробують хоча б заїкнутися, що у Всевидющому Приказі служать вульгарні солдафони, позбавлені смаку й почуття прекрасного!

Ми тим заздрісникам язички повкорочуємо…

Поруч пролунали оплески: це містрис Форзац дала оцінку тому, що відбувається. З боку холоднокровної, як віверна, містрис такий прояв почуттів був порівнянний з чудом. Зате гучний регіт Коша Малого був цілком звичайним явищем.

— Ату його!

Одинокий зловмисник на скаку повернув голову, побачив на пагорбі знайомий фургон і аплодуючих вершників, зрозумів, що захисту від колишніх попутників йому годі сподіватися, хоч на клапті розірвись — і погнав вороного до Чуми. Порівнявшись із купою валунів, горбань звернув у бік Чуриха, із трьох зол вибравши те, яке йому в цей момент здавалося найменшим…

І тут перехрестя не забарилося виправдати свою лиховісну назву.

Молода дама на гнідому коні манірно змахнула рукою, струсивши з долоні краплю металу, що зблиснула на сонці. Жеребець Рене заіржав, здійнявся дибки й завалився на бік, притиснувши ногу вершника. Немов коник-стрибунець, приколений шпилькою, вороний відчайдушно смикався на дорозі, марно намагаючись встати і не даючи вибратися Кугуту, що опинився у пастці.

— Наздогнали? Топчуть?! — перепитувала з фургона Аглая Вертенна.

— Збили зубаря! Шкода, коняку скалічили…

Погоня завершилася. Шестикратна перевага добра вступила у вирішальну фазу перемоги над злом. Настав час спускатися й закінчувати дитячі ігри. Зараз морок буде скинуто в пітьму — сумнівний каламбур розвеселив барона, — світло засяє над землею, торжествуючи, а слідом, як у повчальному мораліте, на сцену вийде Всевидющий Приказ ex machine, заарештовуючи радісне добро.

Гладь Тітікурамби іскрилася сухозлотицею, насолоджуючись останнім теплом пізньої осені. По розплавленому металу озера ліниво снували рибальські човни. Сонячні зблиски грали на кінцях вудлищ, перетворюючи мирні рибальські снасті на бойові піки, а самих рибалок — у ще одне воїнство, що чекає сигналу сурми. Бо ніхто не повинен залишатися осторонь під час великої битви двох начал! І ми не залишимося. Кош сестричці вуха з корінням повідкручує; граф зачитає нотацію блудному онукові, згадавши знатних предків, що перевернуться в домовинах, поіменно, а сам барон…

Внизу чудова шістка притримала коней, кроком під’їжджаючи до Рене. Добро розтягло задоволення. Пульпідору вдалося нарешті звільнити ногу — зацьковано озираючись на ходу, він закульгав геть із упертістю серійного самогубці: мотузка обірвалася, з глибини виплив, від отрути проблювався… Він боровся до останнього, не бажаючи віддавати Омфалос ні чорним, ані білим, ні Всевидющому Приказу, ні Тихому Трибуналу. Один зі світлих лицарів щось крикнув втікачеві, весело помахавши рукою: не поспішай, мовляв, далеко не втечеш!

Добро завжди перемагає Зло!

Лише одна темна хмарина затьмарювала веселковий настрій барона. Якого, даруйте, дідька загін юних лобурів погнався за горбанем?! Дуалістична боротьба чистих начал зобов’язує атакувати будь-кого, одягненого в чорне? Цілком можливо, але — тільки на території Майорату! Чи в наших ідеалістів проблеми не лише з головою, а й з географією? Чи молодим людям відомо, що Пуп Землі знаходиться в пульпідора?!

Звідки?!

Усвідомивши марність втечі, Рене Кугут зупинився: гордій-ворон не бажав виглядати смішним у очах зграї орлів-гонителів. У руках його виникла знайома шестопера. Ретрактор спалахнув блискавкою, коли Рене картинно заніс зброю для першого удару — здаватися на милість переможців горбань не збирався.

Але тут Чума ще разок виправдала лиху репутацію.

Купа валунів за спинами квесторів ожила, ворухнулася, немов велетенські пташенята-зозулята раптом надумали вилупитися з яєць. Кам’яна шкаралупа тріснула, зазміїлася розломами, оголюючи хисткі контури тіл: чудовиська? Демони? На божевільних яйцях, як на помах чарівної палички, виникли постаті вершників: чорні, чорні, чорні…

Жвалами Нефаса Єхидного блиснули клинки, вилітаючи з піхов.

Сім осідланих валунів гірською лавиною ринули на лицарів Ранкової Зорі.

* * *

Встала вона пізно.

Ніжачись у постелі, гідній королеви, і перебуваючи в трохи легковажному настрої, вігіла спробувала полічити дні, коли їй вдавалося виспатися без перешкод, і не без жалю виявила: для підрахунку цілком вистачає пальців на двох руках. Будив тато Кукіль, вередливий з похмілля, будив кашель тітоньки Есфірі, рано починалися ранкові лекції в Універмазі, кликала сурма незакінченого дисертата, дзенькав у вусі дзвіночок служби, Месроп слав виклик коли ще й на світ не благословлялося, трибунальні справи виганяли на вулицю у світанкову вогкість…

О, подруго, поза сумнівом, перелік цих блаженних днів заснути знову не допоможе! — на відміну від підрахунку зграй грифонів і легіонів сарани, що медикуси рекомендують при безсонні.

Ще раз переконавшись у перевагах Чуриха і в тому, що лише некроманти вміють по-справжньому любити життя, Анрі залишила ложе. Накинувши поверх нічної сорочки халат, люб’язно наданий гросмейстером — не Фросин, з півнями, а новий, з найтоншого, світло-лілового шовку, гаптованого гладдю, — вона визирнула з дверей спальні. У коридорчику, застигши соляним стовпом, очікувала худенька дрейгуриця. Поруч зі служницею, цілковито перегородивши прохід, стояла величезна балія, де важко колихалася темна вода. Колір води і колихання, наче в нерухомій балії хтось вовтузився на дні, збентежили Анрі, але вона не виказала цього.

Якби грос замислив замах на небезпечну гостю, він міг би це зробити сто разів і куди менш екстравагантним способом. Хоча, судячи з вдачі Фросі, балія з голодною каракатицею-вігілоїдкою цілком у його стилі.

— Великий живий товариш бажає умитися? — привітно запитала дрейгуриця, не змінюючи пози. Наготу піднятої приховувала пов’язка з китицями на стегнах, звичайна для чурихської обслуги. Мабуть, раніше, в епоху домогильного існування, поєднання тонкої талії і чималого бюста в красуні доводило до шалу юрби сластолюбців. Та й зараз, якби поруч опинився чарівник з некро… З деякими нахилами…

Невідомо, кого б із двох присутніх тут милих дам він обрав.

— Товариш дуже сильно бажає, — відповіла Анрі, строго-настрого заборонивши собі фривольність думок. Позначалися флюїди замку з трьома вежами. І взагалі, вона завжди заздрила повногрудим.

Легко піднявши вантаж, від якого заробив би грижу й портовий амбал, дрейгуриця внесла балію в спальню, а по цьому знову скам’яніла біля заштореного вікна. Застромивши палець у воду, Анрі верескнула: вода виявилася крижаною. Пошепки лаючи хазяїв, вона торкнулася долонями дерев’яних бортів, вище долонь уперлася чолом і замурмотіла «Inardescere passio», замовляння, відоме всякій сільській відьмі як «Слівце для сугріву». Правда, далеко не всяка відьма, що застосовує «Inardescere…», була в курсі 1-ї дактильєри Піросмані, що прискорює дію чотирикратно. Але щойно губи вимовили перші звуки, на дні балії ворухнулася каракатиця, вода булькнула, здригнулася, скипіла й відразу охолола до приємної температури, зашипіла і спінилась, як молоде вино.

По спальні поширився чудовий аромат лілій і асфоделей.

Подумки вибачившись перед гросмейстером за докори, Анрі скинула халат, сорочку і занурилась у балію, постогнуючи від насолоди. Бульбашки солодко поколювали шкіру, вода звивалася в джгути, масажуючи плечі й поперек. «Вранці рано, на світанні, умиваються телята, ведмежата, драконята…» Муркочучи дитячу пісеньку, що її обожнювала наспівувати тітонька Есфірь, привчаючи юну компаньйонку до охайності, вігіла згадувала, як вдавала перелякану, репетуючи нібито від жаху, коли в пісеньці з’являвся страхітний демон Дирдомий, великий любитель білувати нечупар і замазур…

— Котра година? — запитала вона в дрейгуриці.

— Малі неживі товариші часу не помічають, — зі звичайною привітністю відгукнулась та.

— Тоді принеси мою сумочку. Он там, на книжковому пюпітрі.

Уже підійшовши до пюпітра, дрейгуриця, ніби мім, що пародіює гвардійця на плацу, продовжила робити крок за кроком, залишаючись на місці й далі. На її обличчі не здригнувся жоден м’яз, губи, як і досі, складалися в посмішку, груди приємно колихалася. Але до пюпітра вона не наблизилася ні на п’ядь.

— Ну чого ж ти?!

— Малий неживий товариш іде.

— У якому сенсі?

— У зазначеному великим живим товаришем. Дякую за увагу.

Анрі мало не повідомила малій неживій товаришці, що вона думає про дрейгурів у цілому і про грудасту ідіотку зокрема. Але вчасно зметикувала, в чому річ. На службовій конекс-пудрениці лежав ряд заклять, накладених найкращими карменторами «двох Т»: анхуесцем Хосе Лісаррабенгоа та Гарсіа Кривим, геніями рунного частоколу. Закляття «обхідних стежок», розташоване у третьому зовнішньому пучку, не дозволяло мерцеві, повсталому чи піднятому, без особливого дозволу доторкнутися до артефакту трибуналу: навіть схованого в сумці, скриньці або навіть якби його проковтнула велика рогата худоба. Навіть найкращі наміри живого трупа мостили йому дорогу скатеркою-самокруткою, поки він не повертав назад або не втрачав решту сил, падаючи поблизу недоступної мети.

Виконавши блокуючі паси, Анрі замкнула третій пучок на себе.

— Малий неживий товариш іде, — повторила дрейгуриця, зробила вирішальний крок, взяла сумочку й віднесла вігілі. — Малий неживий товариш виконав наказ із честю. Малий неживий товариш пишається собою. Дякую…

— Так-так, я знаю. Дякую за увагу.

— …За увагу.

На покришці пудрениці, підкорюючись наказові, проступив диск сонця із двома променями, що проростали з його центру. Промені задумливо тріпотіли, намацуючи вірне положення. Судячи з цього тріпотіння, полудень минув приблизно півтори години тому. «Добряче подрімала!» — вкотре втішилася вігіла й раптом зрозуміла, що бентежило її під час купання.

Дрейгуриця була яскравою брюнеткою!

* * *

— Агнешко, стережися!!!

Рудий гомолюпус репетував так, що його напевно почули навіть небіжчики в Чуриху.

У барона заклало вуха, як від близького вибуху піроглобули. Але застереження спізнилося. Кам’яні кришки личин обсипалися з коней, схованих чарами від цікавого погляду, — і клин чорних вершників урізався в ряди білих, перекидаючи, мнучи, перемішуючи два ворогуючі кольори. Вигадливі ієрогліфи битви, запеклої і швидкоплинної, поплямували картину. Приблизно так, плямуючи тушшю альбомний аркуш, підписувався на старість знаменитий графік Вайда Мейнен, створюючи цикл офортів «Para bellum».

Хмара пилу огорнула перехрестя, затулила картину бою.

— Діточки!..

— Пані та панове! Прошу всіх залишатися на місці. Я можу вас не впізнати.

Конрад уперше чув, щоб людина говорила подібним тоном — відсторонено-владним, без інтонацій, схожим на брязкіт. Так міг би розмовляти залізний голем або геральдичний монстр з герба, якби йому було дано заговорити. А проте, ці дивні слова вимовив Ернест Рівердейл, граф ле Бреттен, неуважний дідок-теоретик.

На обличчі графа проступило трохи моторошне передчуття щастя, настільки нелюдського, що воно здавалося швидше мукою, яка спотворює риси, чаклунством, що перетворює обличчя на морду. Ніздрі затріпотіли, вивертаючись назовні. Пахло кров’ю, здобиччю хижака — чи жертвою, принесеною в дарунок невблаганному чудовиську, — і бритвенно-гострий нюх радів, усмоктуючи солодкий аромат. Конрадові привиділося, ніби зіниці старого зробилися вертикальними, як у змії, але він не взявся б стверджувати це з цілковитою певністю. Ні, граф не обертався на звіра, не приймав образ демона. Усе в ньому залишалося колишнім, звичайним, але поєднувалося тепер у порядку, обумовленому зовсім іншими законами, ніж ті, що споконвіку личили людям.

Порядок мінявся від вдиху до видиху, встановлюючи правила і знову їх відкидаючи за новою, перекрученою доцільністю.

Рівердейл-старший з моторністю гарпії злетів на сідло свого коня, присівши розкарячкувато, дурнувато розставив руки. Лопатки графа здибилися, настовбурчили тканину камзола; по тілі пройшло кілька хвиль судом, і ле Бреттен упав у дорожній пил, м’яко приземлився рачки. Він торкався землі коліньми й ліктями; пальці лівої руки стиснуті в білий від зусилля кулак, лише мізинець стирчить гострим сучком. Безглуздий мізинець чомусь вжахнув барона найбільше. Конрадові перехопило подих, йому було гидко навіть дивитися, як граф прожогом мчить схилом пагорба. Навряд чи хтось із лжеквесторів зумів би наздогнати незграбного дідка верхи: найжвавіший скакун пасував перед Рівердейлом.

Але аж ніяк не фантастична швидкість, з якою рухався граф, викликала в шлунку спазми і змушувала очі сльозитися, аби тільки не бачити того неподобства. Щось розладналося в тілі ле Бреттена. Ця метаморфоза на бігу шукала найприйнятнішу форму, з невблаганністю долі наближаючись до перехрестя. Його сіятельство біг на двох, на трьох, на чотирьох кінцівках; мчав стрибками над землею, високо злітав у повітря, рухався боком, по-краб’ячому, залишаючи за собою густий шлейф пилу. Він горбився сильніше, ніж Рене, потім раптом витягався в струну, скособочившись, виконував запаморочливі перекиди…

Очі відмовлялися таке бачити.

Барон не знав, яким зусиллям змушує себе дивитися.

На бігу в руках графа виникли два клинки: коротка, дуже широка шпага й дага з вибагливою гардою. Мить — і клинки перетворилися на розмиті кола, з мерехтінням обертаючись у всіх можливих і неможливих площинах. Так оберталися на льоту метальні «айстри» Рудольфа Штернблада, але тут ще й руки старого виверталися під немислимими кутами, всупереч можливостям суглобів.

Здавалося, в особі графа прокляття перехрестя Чума знайшло матеріальне втілення.

Від такого видовища Конрада занудило ще більше. Він злякався, що зараз ганебно обблюється просто перед супутниками, але, на щастя, у цей момент чудовисько, закусивши дагу зубами, врізалося в гущавину бійки на перехресті.

* * *

Когось іншого цей факт залишив би байдужим — зрештою, чому б служниці не виявитися брюнеткою, або шатенкою, або зовсім бритоголовою?! Але досвідченій мантисі колір волосся дрейгуриці говорив багато про що. У пам’яті сплив «Заупокійний корпус» — найнебезпечніший, найризикованіший звід мантуалій, що регламентує зв’язок між поводженням мерця, посланого до об’єкта чужою волею, і найближчими подіями життя об’єкта! Це вам не боби по трояндових пелюстках розкидати, і не священну грязюку п’ятами місити, вбачаючи в безформних ляпках прообраз майбутнього чиряка на сідниці… Мало хто з мантиків насмілювався вдатися до «Заупокійного корпусу», бо спостерігати спонукуваного чужою волею небіжчика, перебуваючи в безпосередній близькості від неприємного гостя, і холоднокровно робити висновки з його дій міг лише кваліфікований, а головне, негидливий майстер. Прокляття, в цьому Чуриху забуваєш, з ким маєш справу…

Посланий мрець наявний.

Чужа воля наявна.

Об’єкт наявний.

І фінал: якщо мрець-мантуал — брюнет, значимість прикмет посилюється втричі!

Отже, що ми маємо з дрейгуриці? Мрець стоїть за дверима — чекай дорогих гостей. Мрець входить у будинок — гості квапляться, бояться спізнитися. Мрець дарує стоячу воду — кого чекаєш, можеш не дочекатися. Мрець іде за наказом і бере з дозволу — складний комплекс опосередкованих натяків: настав час встати сонцю зі сходу, час не чекає, той, кому вночі снився балкон, повинен визирнути у вікно…

Овал Небес!

Балкон уві сні.

— Відсунь штори! Негайно!

Рухаючись, як героїня опери Вінченцо Белліні «Сомнамбула», дрейгуриця з нелюдською ретельністю відсунула спершу ліву штору, потім — праву, домоглася гарного розташування складок і заходилася підв’язувати штори крученим шнуром. Анрі ладна була вбити служницю вже вдруге. А заодно й естетів-чурихців. З вікна відкривався знайомий до оскоми краєвид: берег моря, скелі, вітрило серед хвиль і буревісники в хмарах. Вітрило глузливо то зникало, то з’являлося, немов вікно вагалося, вибираючи: парне воно, чи непарне?

— Відчини вікно!

Нестерпно довго прововтузившись із клямкою, дрейгуриця нарешті розчахнула стулки. У спальні помітно посвіжішало, по шкірі Анрі пробіг мороз. На жаль, пейзаж не змінився: скелі, море, вітрило. У гросмейстера Ефраїма було своє уявлення про красу. Зосередившись, вігіла швидко з’ясувала, що не в змозі зняти аплікативний морок. Для цього був потрібен допуск; інакше чури-хранителі, яких у Чуриху розплодилося над усяку міру, розтягали стираючі чари по кутках.

Про всяк випадок Анрі напружилася, вчепившись у борти балії.

Ні, в двобої між чарами і чурами перемога залишилася за останніми.

— Балкон! Тут є балкон?

— Малий неживий товариш радий заявити…

— Коротше!

— Малий неживий…

Квапитися в Чуриху не вміли. Довелося дочекатися, поки дрейгуриця виголосить заготований пасаж до кінця, і з’ясувати причину задоволення малої неживої. Балкон у гостьовій спальні був. Вискочивши з балії, накинувши халат на голе тіло, забувши підперезатися й вихором вилітаючи на балкон, вігіла молила Вічного Мандрівця про єдине: щоб з балкона відкривався реальний, справжній краєвид, а не триклята маринела з парусом!

Її молитву було почуто.

Вчепившись у поруччя та почуваючись ожилим персонажем сну, Генрієтта Кукіль дивилася й не знала: радіти їй чи бити тривогу?

* * *

Ослухатися барон і не подумав. Сказано Рівердейлом: «Усім залишатися на місцях!» — отже, залишаємося й дивимося здалеку. Справа не в тому, що знатністю роду граф випереджає барона; і старший теж ні до чого. Якби на пагорбі з’явився хоча б і повсталий з могили Губерт Раптовий, герцог д’Естрем’єр — дворянин і обер-квізитор Всевидющого Приказу, барон навряд чи обрав би шлях сліпої покори його навіженій високості!

Просто Конрад глибинною розшуковою жилкою чув: кого слухати, а кого слухатися. Більшості дворян було б корисно прослужити в Приказі рік чи два: уміння вести за собою, у потрібний момент без вагань віддаючи лідерство, — надзвичайно корисна якість. Неймовірний ривок графа з вершини в гущу битви лише підтвердив правильність рішення.

Однак супутники барона мали щодо цього власну думку.

— Діточки! Убивають!

— Рудий! Гнати хн’ах мурда-мурда! Ми допомагай!

З-за спини Малого, судомно вчепившись у борт фургона, визирав Ікер Тирулега. Він намагався видобутися назовні, але наче незрима сила раз по раз відкидала його назад, у безпечне нутро карети. Упертюх Тирулега не припиняв спроб. Міцне дерево кришилося під побілілими пальцями енітимура, по обличчю старого котилися великі краплі поту: неймовірним напруженням усіх душевних сил ловець снулів боровся з проклятою агорафобією, що загострилася в мить небезпеки. Там, унизу, гинув його внук, а дідусь Ікер не міг прийти на допомогу маленькому Санчесу! Конрад майже фізично відчував, як фобія раґнарита відступає під тиском сталевої волі старого, але повільно, надто повільно…

— Уб’ють же…

— Граф сказав: чекати…

— Уб’ють!

— Барон сказав: перекинемося…

— Граф сказав! Барон сказав! Вічний Мандрівець йому сказав! Зараз, діточки, зараз, тримайтеся, ми швиденько… — бурмотіла, вовтузячись у глибині фургона, Аглая Вертенна.

«Що вона там робить?» — дивувався барон.

Раптом, ще більше розширивши діру в полотні, назовні вивалився один із бабиних клумаків і бухнувся в пилюку. За клумаком пішов саквояж графа, невідомо чий клунок, торбина Коша, плетений кіш, що належав, очевидно, Марії Форзац, похідна скринька самого барона, друга скринька, третя…

Якби це бачив Любек Люпузано, камердинера б шляк трафив.

«Що ж ти дієш, ти ж поважна жінка?!» — мало не крикнув обер-квізитор, поспіхом розвертаючи кобилу та відводячи її вбік, щоб не забило ноги поклажею. Полотно відірвалося з двох країв, оголивши ребра й черево фургона. Карга шаруділа всередині й була схожа на Лихо Однооке, що навісніє від бажання обдарувати слухняних діток у Мамчин День.

Голосно гавкав Лю — собаці дісталося саквояжем.

— Жени, рудий!

Баба полегшувала віз, щоб той не перекинувся, коли помчить із пагорба.

Конрад глянув униз, на перехрестя, що втопало в поросі. Нічого не можна було розібрати: окремі відблиски сталі, метушливий рух, як у розворушеному мурашнику, лемент, приглушені ватою відстані. Ось із хмари вилетів темний лицар і тарганом помчав геть, скособочений у сідлі, притискаючи до грудей поранену руку.

Його ніхто не переслідував.

Барона обвіяло вітром. Містрис Форзац, яка за своєю звичкою мовчала і про яку всі забули, щойно Конрад відсторонився, кинула коня вперед, змусила перескочити через купу речей. Лю, басовито гавкнув і рвонув слідом за хазяйкою.

— Куди ви?! Стривайте!

Ну що ти вдієш із цими цивільними?! Секунду барон вагався: мчати за самовільною містрис, чи лишатися? І тут побачив ще двох вершників. Двоє спостерігачів, що стежили за лжеквесторами від клієнтели, поспішала приєднатися до битви. До людей на пагорбі їм тепер не було ніякого діла.

Обходячи загін ліворуч, бездоріжжям, чорні ідеалісти мчали на підмогу.

Тієї миті, коли барон вирішив скакати навперейми, зміїне сичання розірвало повітря біля самого вуха Конрада. Ближній вершник сіпнувся й почав завалюватися набік, чіпляючись за повід пальцями, що дедалі слабшали.

— Діточки!

Рука Аглаї Вертенни, занесена для кидка, стискала друге веретено, але вцілілий лицар Вечірньої Зорі був уже надто далеко.

— Я його візьму! Давайте вниз… Тільки обережно!

Останні слова барон кричав через плече, женучи кобилу вслід лицареві, що віддалявся. Тішила дотепна реприза: знову обер-квізитор переслідував чоловіка в чорному. Але цього разу Конрад збирався дістати втікача за всяку ціну. Під копитами — суха трава, вибоїни, ями. Кущі дружинника кидаються назустріч, намагаючись затримати. Кобила спотикається, у грудях паскудно тьохкає — ні, нічого, вирівнялася. Чорна глянсова спина попереду: хітин жука-трупоїда. Шкода, арбалета немає. Добро, Зло — химері під хвіст!

— Стій!

Чорний озирається, притримавши коня, розвертається назустріч. Довгий палаш залишає піхви, верескнувши розлюченою єхидною. Обличчя вершника зовсім молоде, безвусе. На кінчику носа кумедно висить крапля поту. Він дуже схожий на корнета Лефевра: не розгубленого юнака, яким був корнет у холі «Обителі героїв», а самовпевненого, зухвалого насмішника, що бажає зажити слави дотепника перед офіцерськими зборами. Обидва — хлопчиська; обидва повні вщерть самовпевненості.

Що це змінює?

Нічого.

* * *

Відстань була надзвичайно велика.

Втім, для тих, хто вміє ловити елементалів повітря й лоскотати їх під пахвою кінчиком нігтя, такі дрібниці не відіграють особливої ролі. Як відомо, від лоскоту елементалі — мова про «протяги», що не досягли повної фази дорослішання — вигинають спинку дугою, як коти, і сягають найвищого просвітлення. Якщо, підсилюючи або послаблюючи вплив, правильно підібрати кривизну опуклості, можна перетворити слабкий людський зір на орлиний.

Для людей, що чекали на крейдяному пагорбі й серед яких вігіла з радістю впізнала барона Конрада, огляд затуляла хмара пилу. Але для глядача, що стоять на балконі однієї з веж Чуриха, краєвид відкривався чудовий і повчальний. Як казав товстун Месроп у хвилини хандри:

«Щоб ви так жили, як вони виживуть!»

З власної ініціативи, понад обов’язковий для вігілів курс «сизача» — силового затримання чарівників, — Анрі час від часу відвідувала факультатив з дотичного рукоприкладства. Інтерес її був академічним, стосувався теорії та історії ратних практик; лише таких горлохватів, як, скажімо, Інгвальд Холєра чи Грегор Прочанин, тренували для військових справ «сухо», без застосування Високої Науки. Минулого літа заняття на факультативі проводив Крістобальд Скуна, уславлений гіпнот-конверер, батько-засновник храму Шестирукого Крі. Виклавши методики засвоєння бойових навичок гомобестій, у фіналі семінару гіпнот поділився таємним: невдачами на початку творчого шляху.

«Був молодий, — відверто сказав маг. — Хотів тут і зараз, усе й відразу».

Він розповів, що до гомобестій, частковий гуманізм яких полегшує поєднання психо-лекалів, прийшов через роки, а спершу замахнувся на неможливе. Піднявши руку, Анрі запитала:

«Кого саме, шановний колего, ви взяли за типологічну основу? Великих бійців минулого? Хижих тварин? Демонів?»

Відповідь змусила її прикусити язика.

Як вихідний зразок Крістобальд Скуна взяв геральдичних монстрів!

Йейл (герб д’Естрем’ерів) — рудувато-чорний антилопоїд з іклами вепра-сікача і вбивчими рогами козлотура, закріпленими в шарнірних гніздах черепа, через що роги оберталися на всі боки без руху голови. Жахливий енфілд (герб Пепінідів) — паща лисиці, груди хортиці, тіло лева, передні лапи орла, задні лапи та хвіст вовка. Симпліциссимус (герб династії Реттінгів) — далекий родич дракона з лапами сокола і хвостом, закрученим у смертельну петлю з наконечником піки. Опінікус (герб дому Малабрюйерів) — грифон-мутант, в якому лев’яча частина взяла гору над пташиною. Щуральд (герб древнього роду Куролесингів) — кровожерний лебідь із дзьобом у вигляді зубатої щуки й клешнями рака замість крил. Альфін (герб Баданденської тиранії) — гриватий тигр із вухами віслюка, жалом змії та двома пазуристими лапами сови. Лютий анталоп, вогняноокий пес-рогач баргест, кочет-зміеног абраксас…

Гербів вистачало для найзбоченіших комбінацій.

Перші два десятки добровольців, намагаючись у хвилину бойової люті ототожнювати себе з кошмаром геральдики, набули воістину дивовижних властивостей. Але на жаль, вади взяли гору над досягненнями! У мирному житті нещасних переслідували страшенні розлади тіла й розуму, Шестирукому Крі довелося розробити складнющий курс відновлення, рятуючи друзів, що дали згоду на експеримент. Найвищі покровителі гіпнота насилу владнали ряд справ, списавши криваві бійки, вчинені бідолахами, на епідемію амокоїдальної берсеркії, що панувала тоді в Реттіі, Мірондалі та гірській частині Південного Анхуесу.

«Розум людини неспроможний тримати під контролем таку трансформацію, — сумовито зітхнувши, підбив підсумок Крістобальд. — Тут можливий лише найпростіший домінант: захищати цих, губити тих… Об’єктів захисту не повинно бути надто багато, інакше домінант пливе. Якщо ситуація різко змінюється, геральдильєрос — „одержимі геральдикою“ — не здатні змінити поведінку, пристосовуючись до обставин. Кому потрібен боєць-психопат, якого навіть сигнал сурми не змусить відступити або вдарити на інший фланг? Чудовиськам місце на гербах: там вони безпечні й навіть привабливі…»

Вивчаючи біографії квесторів, Анрі з’ясувала, що Джеймс Рівердейл пройшов навчання в гомобестіарії храму Шестирукого Крі. В архівних даних промайнули уривчасті відомості про те, що дід квестора, граф ле Бреттен, значився серед близьких друзів Крістобальда Скуни. Зараз він багато років не полишає родового маєтку, його вважають відлюдьком…

Дивись, подруго.

Дивись і не відвертайся.

Граф-відлюдько, привид юнацької гордині гіпнота Скуни, на перехресті Чума дотримується найпростішої домінанти: захищає цих і губить тих.

Чи не час викликати Просперо Кольрауна?

З молодих квесторів після раптової атаки із засідки відносну боєздатність зберегли лише двоє: молоденька вовчиця, вся в крові, та командор загону, дуже схожий на Конрада замолоду. «Герман, стратег-універсал», — зметикувала вігіла, підтягуючи за хвостик додаткового елементаля, лоскочучи його нігтем і збільшуючи чіткість зображення. Зараз вовчиця, підібгавши хвоста, задкувала, скиглила від жаху перед ожилим кошмаром вовчих снів, а командор мотав головою, намагаючись списати побачене на результат контузії. Решта квесторів, поранених, вибитих із сідла, була скинута в мальовничу купу: хто зовсім нерухомий, хто ледь ворушився.

Затуляючи безпорадних молодиків, гриз дагу й злобно клекотів чарівний дідок, один погляд на якого міг довести випадкового глядача до божевілля.

На цей момент барон з товариством устигли покинути вершину пагорба, а тому не бачили головного, що відкривалося для Анрі з балкона. Рибальські човни на озері Тітікурамба причалювали до західного берега, і рибалки в чорному, з піками напереваги, готувалися взяти участь у забаві.

Вігіла закинула голову до неба й оглушливо заіржала.

Де б не ховався зараз розумник-Гіббус, віслюк повинен був почути.

SPATIUM XVIII

ПОКАЗАННЯ АНДРЕА МУСКУЛЮСА, ЛЕЙБ-МАЛЕФІКА

або

ДВАДЦЯТЬ ДНІВ ПО ТОМУ

— Де перебували ви, добродію?

— Коли вігіла Кукіль заіржала на весь Чурих, я перебував у Вежі Досліджень, у лабораторії для мирної праці за номером 36-фіс.

— Ви були сам?

— Ні. Зі мною були Наама Шавазі, близнюки Крученики, Растіньйоль і Растіньяк, а також магістр Нанус Пумпільйо, більш відомий як Фальш-Дудар.

— Чим ви займалися?

— Я перевіряв усіх присутніх на наявність прихованого поганого прикусу, здатного поза їхнім бажанням впливати на хід експериментів з оперативної умбрології.

— Продовжуйте.

— Почувши іржання, я підійшов до вікна, з якого пані Шавазі люб’язно зняла художній морок, і побачив, як віслюк вігіли Кукіль летить до балкона Вежі Вічних Покоїв.

— Вас це не здивувало?

— Анітрохи. Я знав, що віслюк вігіли — мірабіл.

— Звідки?

— Коли ми вперше зустрілися, Анрі… м-м… вігіла Кукіль була верхи.

— Ви в курсі особливих властивостей мірабілів?

— Моріс Джаррі, мій приятель — спадковий тулпаролог. Він розповідав, що три ячмінні поля, які спустошують за правильного вигодовування лошака-мірабіла, якимось чином трансформуються на рівні Найвищих Емпіреїв у єдине поле, можливе лише теоретично. Його властивості на практиці дозволяють мірабілу використати складки тріадного просторово-часового континууму, згідно з «Конвергентним динамікумом чудес» Ейзельберта Шеффена…

— Досить. Що було далі?

— Я побачив, як вігіла Кукіль скочила на віслюка і помчала вниз, до далекого перехрестя. Там ішов бій, і я подумав, що це досить пікантне видовище…

— Ви про бій?!

— Ні, я про Генрієтту. Верхи на мірабілі, з балкона Чуриха, в самому шовковому халатику на голе тіло, без пояса… Вітер бив їй в обличчя, і халат, строго між нами, більше нагадував плащ.

— Досить. Що ви побачили потім?

— Коли халат почав нагадувати плащ?

— Ні. Ми говоримо про подальший розвиток подій.

— Я побачив, як услід вершниці з балкона Вежі Таїнств, розташованого значно вище й лівіше, полетів Фрося.

— Хто?!

— Гросмейстер Ефраїм.

— Він упав з балкона?

— Ні. Він прийняв Подобу. Я вперше зустрівся з наявністю виплеканої Подоби не в мисливця на демонів, а в некроманта. Багато хто замолоду мріє про це. В принципі, тут нема нічого недоступного, але Подоба плекається багато років, на це витрачається купа сил, і більшості набридає, вривається терпець і вони полишають пусту забаву. Я сам, пригадую…

— Яку Подобу прийняв гросмейстер?

— Чорно-білий ворон з яскраво-червоним чубчиком. Дуже великий.

— Що після цього зробили ви?

— Я хотів левітувати, але пані Шавазі мене відмовила через збурення тонкої структури ніхіль-спатіуму. Тоді я й Растіньйоль Крученик навели східчастий місток-чарівничок від вікна до перехрестя: повільніший і більш трудомісткий спосіб переміщення, але нас хвилювала надійність.

— Ви пішли за вігілою Кукіль і Ефраїмом Клофелінгом?

— Так.

— Хто припинив бій на перехресті?

— Вони перестали битися самі.

— Чому?

— А ви уявіть себе на їхньому місці! З боку сумнозвісного Чуриха до вас летить гола валькірія на скаженому віслюку, за нею — рябий ворон завбільшки з корову плюс розмах крил, і, нарешті, по містку-чарівничку через сходинку скаче ставний чоловік у самому розквіті сил, з важким табуретом у руці. Я забув сказати, що прихопив з лабораторії табурет…

— Табурет? І все?

— Ще я блискав очима. Фахівці мого профілю вміють дуже переконливо блискати очима.

— Вірю. Як події розвивалися після втручання вашого обмеженого миротворчого контингенту?

— Рибалки, які виявилися прикордонною вартою Майорату, попередженою заздалегідь і залишеною в другій засідці, забрали своїх поранених і відвезли в човнах на той бік озера. Квесторів з ушкодженнями різного ступеню важкості ми доставили в Чурих. Точніше, у розташовану поруч із замком кадавральню. Загін барона фон Шмуца пішов за нами. Перед цим барон повернув палаш лицареві Шарлю Лефевру, побитому особисто його світлістю, і вибачився.

— Звідки вам відоме ім’я лицаря?

— Барон запитав, чи не родич він з корнетом Францом Лефевром, названим сином полку кінних пращників. Юнак відповів ствердно.

— Рене Кугут пішов за вами в Чурих доброю волею?

— Ви про горбаня? Знесилений, він лежав неподалік від перехрестя, майже непритомний. Рибалки щосили намагалися відвезти його в Майорат, але пан Кугут не дався. Він кричав, що живим не здасться, що ніколи не повернеться до цієї… е-е… він щось таке говорив про юдоль скорботи, терни ганьби й трагічну любов. Я не особливо вслухався у його крики.

— Лицарі Зорі Вечірньої наполягали?

— Так. Але пан Кугут казна-звідки вихопив гострий предмет, украй неприємний з вигляду, й почав погрожувати самогубством у разі його насильницької екстрадиції. Барон фон Шмуц сказав мені, що юнак на межі нервового виснаження, і що він палко жадав особистої зустрічі з профосом Дозору Сімох. Я подумав… Ну, байдуже, що я подумав. Важливо, що я запропонував панові Кугуту їхати з нами, і по нетривалій бесіді він погодився.

— Представники Майорату заперечували?

— Категорично. Але тут прокинувся граф ле Бреттен, і вони припинили дозволені розмови.

— Ви вже тоді знали, що Рене Кугут — Чорний Аспід, владика Майорату?

— Ні. Він зізнався пізніше.

LIBER IV

ГЕНРІЄТТА КУКІЛЬ,

ВІГІЛА ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

І КОНРАД ФОН ШМУЦ,

ОБЕР-КВІЗИТОР ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

CAPUT XIX

«КРАЩЕ БУТИ НА ПОГОСТІ, НІЖ УДОМА, ТАМ, ДЕ ГОСТІ ВЖЕ СОБІ ПАНУЮТЬ, ЯК ХОТЯТЬ…»

— Вже пізно, — сказав гросмейстер Ефраїм, знявши знамениту тюбетейку і витираючи нею лисину. Золоте шиття дряпало шкіру, залишаючи червоні смужки, але це, судячи з блаженної усмішки, анітрохи не бентежило старого некроманта. — Пані, ви, мабуть, стомилися? Моя гостьова спальня у вашому розпорядженні. Упевнений, ваш чудовий віслюк легко доставить вас до вежі!

Гіббус тихенько заіржав, тішачись компліментом.

— А ви, ваше чорнокнижництво? Мій мірабіл без зусиль донесе двох!

Швидко зметикувавши, що рано зрадів, Гіббус форкнув і вдав, начебто вмирає з голоду. Увіткнувшись мордою в зарості болиголова, він голосно заплямкав, пускаючи зелені бульки. Будь-який конюх, що не знається на природі мірабілів, кинувся б рятувати дурну тварину від отруйної їжі, але хазяйка поставилася до примх віслюка без інтересу. Таких, як Гіббус, вівсом не годуй, дай зжерти торбу бішениці, корито цикути чи об’їстися блекоти. Анрі в цьому випадку дивувало інше. Фрося, звичайно, двожильний, тягнеться — не рветься, але в його поважному віці відпочинок потрібен навіть найбадьорішим, вщерть сповненим мани чарівникам. Он, бичок-мускулюс — ширший, ніж довший, як і кожен послідовник Нихонової школи, а позіхає на весь рот…

Посадивши тюбетейку на належне місце, Ефраїм заперечно похитав головою.

— Я, голубонько, хотів би спуститися до озера. Тут чудові краєвиди, особливо місячними ночами. Кажуть, випари Тітікурамби подовжують життя і виліковують сорок вісім смертельних захворювань, включаючи плямисту хандру. Дощ, на щастя, припинився, погода чудова…

— Дозвольте скласти вам компанію?

Ця божевільна ідея навідала вігілу, як арешт-команда Тихого Трибуналу: без попередження, поставивши перед фактом. Гросмейстер не подавав жодного знаку, що бажав би прогулятися вдвох; навпаки, Фрося був бездоганно люб’язний, піклуючись про відпочинок стомленої дами. Але серце підказувало — глава Ради в душі був би не проти перекинутися з гостею слівцем за відсутності свідків.

— О, пані! Вважатиму за честь!

Повз них, прямий і строгий, немов жердину проковтнув, пройшов барон фон Шмуц, похмуро покусуючи зірвану гілочку дружинника. Знявши капелюха, він коротко вклонився гросмейстерові, потім — Анрі, підтримуючи версію їхнього суто службового знайомства, і поїхав до будиночка, де розмістили недужого від контузії стратега Германа. Бездоганно вдягнений, він розповсюджував складний аромат парфумів, у перуці з буклями та косицею і викликав у кожного менш охайного та манірного спостерігача почуття меншовартості. Малий зріст лише підкреслював загальну поважність, випромінювану фон Шмуцом: у його присутності хотілося зсутулитися й відмовитись від підборів.

Дивлячись услід обер-квізитору, грос шанобливо цокав язиком.

— Дуже, дуже достойна людина! Раніше я з меншою довірою ставився до Всевидющого Приказу. Підкреслю, на відміну від Тихого Трибуналу! — якому завжди й беззастережно довіряв…

Політичні лестощі личили Фросі, як віслюкові — намордник.

Зате гостинність Клофелінга виявилося вищою за будь-які похвали. Під розміщення поранених він виділив замкову кадавральню — зграйку чепурних будиночків і службових флігельків, розташованих нижче по схилу за Вежею Досліджень, між Чурихом і західним берегом озера, у чудовому гаю криптомерій. Селити гостей у замку грос відмовився. «У нас все-таки не готель, — вибачився старий, розводячи руками. — Не цей… як його? „Обитель героїв“! Вибачайте…» Поки брати Крученики командували бригадою дрейгурів, організовуючи доставку квесторів до нового місця проживання, спритна Номочка розганяла від кадавральні сварливу чергу мешканців долини. Бажаючих з вигодою продати передчасно померлого родича на службу некромантам виявилося більш ніж достатньо. Схоже, вони стікалися сюди із завидною регулярністю, і дощ не був їм перешкодою.

— На сьогодні прийом закінчено! — кричала Сестра-Могильниця. — Приходьте за тиждень! Добродію, ваша сухотна кузина почекає на льодовику! Я кому сказала: за тиждень!

— А чому цих приймають? — доскіпувався впертий добродій, тицяючи пальцем у дрейгурів з ношами, на яких лежали непритомні квестори. — Несправедливо! Як своїх, так позачергово, а як наших, то прийом закінчено!

— Ці живі! — поясняла Номочка, насилу стримуючись від рукоприкладства. — Їх лікуватимуть!

— Ага, живі! — не здавався галабурдник. — Знайшли дурня! Знаємо ми ваше лікування…

Сама Анрі по нетривалій розмові з квізом і гросом поквапилась залишити перехрестя, від гріха подалі. Із загону барона її міг викрити галасливий, відчайдушний Кош Малой, з яким вони пили кофій у «Скриньці д’Оро», а також Марія Форзац, містрис мовчазна, але недружелюбна. Знайомство з бароном легко виправдати службовими зв’язками, але так «зустріч друзів» викликала б надто сильні підозри. Поквапитися слід було ще з однієї причини: віслюк, тремтячи від пережитого збудження, зчепився-таки з ненависним са-пеєм. Іржання, гарчання, вишкірені ікла, миготіння копит, зойки двох жінок, що віддають накази розлюченим тваринам… Уривки заклять, що їх творив малефік з найкращих спонукань, без найменшої користі трепотіли в повітрі: у мірабіла й са-пея був занадто високий захисний бар’єр, а підсилювати чари Мускулюс не наважувався, боячись зашкодити. Повиснувши на шиї віслюка, Анрі не давала Гіббусу злетіти і згори атакувати пса; вчепившись у зашийок Лю, містрис Форзац заважала собаці мертвою хваткою стиснути щелепи на горлі ворога. Коли тварин на превелику силу розтягли, обличчя містрис, зазвичай невиразне, випромінювало таке знавісніння, що Анрі всерйоз почала побоюватися за своє власне горло.

Але «дама за сімома печатями» не промовила жодного слова, якщо не брати до уваги команди: «Лю, поруч!» — і рушила до непритомного сина. Поклала голову Кристофера собі на коліна, склепила повіки й затихла.

Пес лежав біля ніг хазяйки, хрипко пихкаючи.

Втім, сутичка тварин декому пішла на користь. Разом з бригадою дрейгурів на перехресті з’явився й Фернан Терц, вдаючи, що аж палає з цікавості, чи справді палаючи — рідкісний випадок, коли личина й сутність збіглися. Мабуть, якби барон побачив лжестряпчого тут і зараз, міг би й вибухнути від такого сюрпризу. Але барон витріщався на бійку, а Терц не розгубився: миттю роздягнувшись до підштанків і не зважаючи на зливу, хитрун затесався між дрейгурами, підхопив ноші разом із одним з «умовно-живих» і вийшов у кадавральню. Недбала хода, воскова привітність на приємно-дурнуватому обличчі, олово тьмяних очей, механічний ритм рухів — Анрі навіть засумнівалася, чи живий профос.

Зовсім інша людина стала, дякую за увагу…

— То ми йдемо, любонько? — перебив її спогади Фрося.

Анрі кивнула.

* * *

Над вечір небо очистилося. Висипали перші, найдопитливіші зірки. Світлячки з мерехтінням, вдивлялися в суєтні справи, що діялися на твердіні земній. Присівши на ґанку, відтягуючи зустріч з Германом віч-на-віч, барон милувався сяючим дивом. У місті рідко дивишся на небо; значно частіше клянешся Овалом Небес, поминаючи його доречно й недоречно. Зараз небесне склепіння скидалося на бархотку королеви, підморгуючи з глибин розсипом діамантів.

Велич таїнства, — проспівав би трубадур.

Мир і спокій, — зауважив би скромний міщанин.

Скоро ніч, — почухав би потилицю випадковий подорожній у чистому полі.

У кожного знайшлося б чим пом’янути день, що минав. Зате кілька годин тому, коли над лиховісним перехрестям разкрились безодні небесні — слів бракувало, та й непотрібні вони були, слова…

…Складалося враження, що там, нагорі, прибиральниця, ніби їй руки покорчило, заходилася терти шваброю брудні хмари. Раз по раз дурепа викручувала ганчірку в підставлене відро, на дні якого за дурнуватим збігом виявилася земля. Мокрі до нитки, лицарі Вечірньої Зорі жалобною процесією віддалялися до берега Тітікурамби, несучи поранених на ношах, зроблених зі списів і плащів. Чорні страждали: їм до шалу хотілося забрати й кульгавого пульпідора, але врешті-решт довелося йти ні з чим.

«Чи часом не чурихці дощ наслали? — відсторонено думав Конрад, намагаючись привести до тями племінника: Герман сповз із коня йому на руки і знепритомнів. Мабуть, від радості, що бачить любого дядечка. — Цілком могли: щоб вояки трохи охололи. Якщо так, чаклун-темпестор у них страх який нетямущий. Сидить, мабуть, у вежі, ледар, і вусом не веде. Битва скінчилася, час би й сонечку виглянути…»

Насилу піднявши молодого стратега, барон розщібнув ремені, стяг з Германа зім’яту кірасу, роздер, не церемонячись, комір сорочки. Посадив, притуливши спиною до валуна — справжнього, а не псевдокаменя, що випадково відбився від загальної «кладки». Дощ, наївний цілитель, старанно поливав контуженого; порох перетворювався на грязюку. Баронові доводилося тримати племінника, щоб той не з’їхав у калюжу. Груди стратега важко здіймалися й опадали, обличчя спотворювали неприємні суми, викривляючи знайомі риси; очі під повіками жили окремим життям, як у сплячого, котрому сниться страшний сон.

Поруч, анітрохи не соромлячись, по-вовчому зализувала поріз на руці руда дівчина, абсолютно гола після зворотного перетворення. «Агнешка Мала», — згадав Конрад, відзначивши, що дівчина гарна собою, і нагота їй до лиця, оскільки виглядає зовсім природною. Рука дівчини для стороннього глядача сприймалася швидше як ліва передня лапа, але це Агнешку не псувало. Немов підслухавши чужі думки, руда змовницьки підморгнула баронові й заходилася нарешті одягатись у що попало. Як не дивно, частково одягнувшись, руда стала виглядати набагато більш визивно, ніж доти.

— Дозвольте, я допоможу вам.

Над Конрадом, сріблястою тополею над кущем верби, навис старець, шляхетного вигляду. Непристойно високий, прямий, з охайною борідкою, де ще збереглися смолянисті нитки. Дивився старий із щирим співчуттям. По вишитій тюбетейці, сивих кучерях і халату незнайомця струменіла вода, але він не звертав на зливу анінайменшої уваги, немов аскет-дощовик із секти «Aqua-vita».

— Буду дуже вдячний… — промурмотів барон, встаючи й машинально обтрушуючи коліна.

Старець нічого не робив і не говорив. Він уважно подивився на Германа — і той розплющив очі! Погляд у горе-командора був каламутний, безтямний. Фон Шмуц-молодший заворушився, але якось невлад: жужелиця раптом забула, для чого їй потрібні лапки.

Згадавши репутацію тутешніх чарівників, барон здригнувся.

— Не турбуйтеся, прошу вас, — посміхнувся старець зі значною часткою іронії. — Юнак живий. А ми не робимо бідриоганів з живих. Ці конвульсії — наслідок удару в голову… м-м… метальною булавою, якщо не помиляюся. Запаморочення, втрата координації рухів, розфокусований погляд. Всі симптоми наявні. Ваш родич?

— Племінник.

— Рада вас бачити, бароне! Яким вітром?

Вперше Конрад мав щастя зустріти вігілу при виконанні в одному шовковому халатику й босоніж. Халатик Генрієтта без особливого успіху намагалася загорнути, але робила це не надто переконливо, з помітним кокетуванням. Прикритися личиною вона й не подумала.

Барон відзначив подібність поведінки Генрієтти Кукіль і рудої гомулюпусиці Агнешки й трохи почервонів.

— Дозвольте відрекомендувати вам, гросмейстере: барон фон Шмуц, обер-квізитор першого рангу. Ми з його світлістю знайомі по службі. Бароне, перед вами — Ефраїм Клофелінг, глава Найвищої Ради некромантів Чуриха.

Барон церемонно вклонився. І ось цей змоклий до нитки усміхнений старигань, вбраний, як євнух у ла-ланзькому сералі — найбільший з нині живих некромантів?!

— Радий, щиро радий знайомству, — звеселився гросмейстер, немов усе життя мріяв пригорнути до грудей співробітника Всевидющого Приказу. — Пане барон, ви не в курсі: з якого приводу зчинилося побоїще?

— Дозвольте спершу висловити вам свою подяку, мессір…

«Ваше чорнокнижництво!» — лиховісним шепотом підказала Анрі, краще обізнана в титулуванні чарівників.

— Коли б не вчасне втручання вашого чорнокнижництва… — обер-квізитор уже збагнув, хто був той величезний ворон, що так хоробро спікірував на поле бою і ввів сторони конфлікту в ступор.

— Та годі вам! — засоромився Ефраїм Клофелінг. — Тут усі свої. Не мені дякуйте, а пані Кукіль. Вона перша помітила, що тут негаразд…

«Пані Кукіль» із найсерйознішим виразом обличчя зробила офіційний реверанс, від якого її халатик…

Конрад квапливо перевів погляд на гросмейстера.

— Причина баталії, ваше чорнокнижництво, пов’язана з проведеним мною розслідуванням, і я не вповноважений…

— Звичайно, друже мій! Таємниця слідства над усе!

— Але, беручи до уваги неоціненну допомогу вашого чорнокнижництва…

Розповідь зайняла не більше трьох хвилин. Барон був лаконічний: правда, сама правда, нічого, крім правди. Листи від «доброзичливця». Прозорий натяк на зв’язок квесторів із Чурихом. Побоїще в «Обителі героїв». Збір стурбованих родичів.

Слідство і припущення про інсценування. Виїзд навперейми; зіткнення на перехресті.

— Гм, загралися добрі молодці, — замислено посмикав старий мокру бороду. — Мало їм місця в Майораті?

На слова про листи й можливу причетність Чуриха до описаних подій гросмейстер демонстративно не звернув уваги. Конрад теж вирішив не загострювати питання: не час і не місце. Це клопіт Тихого Трибуналу, нехай Генрієтта й розбирається, якщо вважатиме за потрібне.

— Наше відомство цього так не залишить, — запевнив некроманта барон. — 3 Ордена Зорі суворо спитають.

Гросмейстер з розумінням закивав:

— Не сумніваюся, друже мій! Але, з вашого дозволу, я вас залишу. Поранені вимагають догляду. Я вже викликав команду доставки.

Вислухавши новину, барон мало не вчепився старому у вилоги халата. Поранених — у Чурих?! Старі не покинуть молодь на піклуванні некротів, і він, Конрад — перший. А, з іншого боку, куди ще? Не в Майорат же! Серед чурихців, можливо, знайдуться медикуси… Відверто кажучи, Конрад погано уявляв собі повсякденне життя «гроболазів»: ввижалися всілякі могильні жахи та скреготіли жовтими зубами синяві упирі. Але вибору не було: у Чурих — то й у Чурих. У гніздо некротів нас доля ще не закидала, але все колись трапляється вперше.

Барон озирнувся.

Погляд вихоплював з навколишнього окремі картини. Розрізнені, вони не бажали складатися в єдине полотно. Наче не молодшого фон Шмуца контузило, а старшого.

…Чорний ієрогліф над білим, розпластаним на землі: забувши про агорафобію, Ікер Тирулега схилився над двоюрідним онуком. Не врятувала Санчеса Панчоху знаменита злодійська спритність, підвела весела вдача…

…Марія Форзац на колінах застигла над нерухомим сином. Сірий балахон Кристофера зливався з землею; здавалося, що безкровне обличчя виринало просто з рідкої грязюки. Поруч жалібно скиглив Лю, норовив лизнути бідолаху в ніс, у губи…

…Баба Вертенна діловито й уміло перев’язувала внучку Лайзу. Рана в боку молодої жінки кровоточила, пов’язка швидко набухала червоним. Проходячи повз неї, гросмейстер Клофелінг клацнув пальцями — немов когось підкликав — і кров перестала юшити.

Рухаючись далі, великий некромант горбиться: жест відібрав більше сил, ніж могло здатися спочатку.

…Малефік з вігілою чаклували над Джеймсом Рівердейлом. Біля них, на підстеленому плащі, ігноруючи негоду, спав змучений бойовою трансформацією граф ле Бреттен. Мирно похропуючи, старий аристократ не залишав онука навіть зараз. Склавши графові компанію, на краєчку плаща нудьгував Рене Кугут, незручно витягнувши вперед відтоптану ногу. Із крис краденого енітимурського капелюха стікали краплі води, наче сльози чудовиська.

Горбань знайшов правильне місце: граф опам’ятався, коли чорна гвардія зажадала забрати пульпідора з собою, і миттю заснув знову, щойно лицарі Вечірньої Зорі забралися геть.

— …Дурепа хвостата, перцю тобі в ніс! Ну, вчудила — так вчудила!

Руда вовкулачиха злякано зіщулилася перед старшим братом, який репетував на всю свою знамениту горлянку.

— Муфта облізла! Мізків — як у землерийки!

Барон тактовно відвернувся, не бажаючи бути свідком виховного процесу. Кош був сердитий не на жарт, і Конрад його чудово розумів. Втім, у Германа така родинна нагінка ще попереду: нехай тільки отямиться!

Від Чуриха до Чуми поспішала ціла процесія. Попереду, розхлюпуючи черевиками рідку грязюку, важким підтюпцем трюхикали два близнюки-здоровані в однакових каптанах і мішкуватих штанях. Злісні некроти? Зовсім не схожі, але хто ще міг з’явитися на заклик гросмейстера? За близнюками вервечкою крокували голі люди з ношами. «Де вони так швидко зібрали стільки нош? — здивувався барон. — Чи чурихцям не вперше транспортувати поранених?»

«Не вперше. Тільки не поранених…» — зловтішно відповів внутрішній голос.

Придивившись, барон виявив, що голі рятувальники теж, м’яко кажучи… Не зовсім живі. Відкриття важко було віднести до розряду приємних; і дощ відразу здався значно холоднішим.

Підкорюючись командам, послужливі мерці снували полем бою, вкладаючи квесторів на ноші. Лю гарчав, намагався кинутися на близнюків-чаклунів чи вхопити за литку найближчого небіжчика, але вигуки Марії Форзац приборкували пса. Один із чурихської обслуги здався Конрадові навдивовижу схожим на стряпчого Фернана Терца. Барон мимоволі протер очі, але мрець кудись згинув, і фон Шмуц махнув рукою.

Цей крючкотвор скоро снитися почне…

— Ми скористаємося вашим фургоном, пане барон! Он та жінка не бажає, щоб її сина несли дрейгури.

— Фургон у вашому розпорядженні! — Конрад згадав про багаж, викинутий на вершині пагорба. — Заодно прихопимо особисті речі. Ви не виділите вантажників?

Сидячи на ґанку, Конрад згадав слухняних «вантажників» і посміхнувся. Буде про що розповісти колегам після повернення! А декому з недбайливих лікторів накажемо брати з дрейгурів приклад. Нехай чухають потилиці, поки обер-квізитор не подав начальству рапорт з проханням про впровадження досягнень некромантури…

Овал Небес виблискував над головою.

Зараз він нічим не нагадував те сіре дрантя, що сочилося дощем над стурбованими живими, пораненими, що стогнали, й працьовитими мертвими.

* * *

Після дощу раптово потеплішало.

Дурманний запах мокрих криптомерій паморочив голову. Тригранні шильця хвої, вигнуті на кшталт крихітних серпів, встеляли землю. Дикі сливи вгиналися під вагою плодів, нагадуючи вагітних жінок; під ними злякано колихалися мітелки сивого місканта. Дрібні хризантеми ховалися в заростях бузини, немов побоюючись, що пізні гості кинуться робити з них хризантемові ляльки для осіннього «фарсу Імен» або обірвуть листя на салат. Озброївшись малярною щіткою, густо змоченою в срібному молоці, місяць білив стежки, намагаючись не пропустити жодної темної смужки, змастити кожну зі старанністю, гідною кращого застосування. Іти такими світлими стежками, поступово спускаючись униз, до вологого й холодного подиху Тітікурамби, було страшнувато. Не треба мати атестата мага найвищої кваліфікації, щоб пам’ятати, куди ведуть білосніжні диво-дороги, бруковані плитками благих намірів, і що чекає на подорожніх у кінці, де холодно, тихо й дуже глибоко.

Анрі загорнулася в повстяну бурку, яких на складі кадавральні знайшлося безліч, намагалася не думати, для кого ці бурки запасалися, і розуміла, що її легенда тріщить по швах.

Квестори рано чи пізно повинні були опинитися в Чуриху. Захоплені некромантами чи приїхавши з власної волі, нидіючи в підземеллях чи зустрінуті хлібом-сіллю, у кайданах чи на волі — в кожному разі вігіла не розгубилася б. Але сутичка на перехресті й особливо раптова поява загону Конрада, плутали всі плани. Під час відправки поранених розумник-барон уникав Анрі, намагаючись не виказати їх більш близького, ніж декларувалося вголос, знайомства; Фернан Терц спритно викрутився, уникнувши зіткнення з фон Шмуцем, але…

Не варто покладати особливі надії на вічну прихильність удачі.

Грос спостережливий.

А вигляд добросердного старця, гуляки й сибарита, оманливий. Будь-якої секунди гросмейстер здатен обернутися дзьобатим вороном-гігантом або іншим лихом. Так само невідомо, на що перетвориться симпатія Ефраїма Клофелінга, щира чи вдавана, коли він дізнається, як його одурили. Із добрими намірами? Авжеж, але про цю бруківку вігіла згадувала хвилину тому. У ситуації, що склалася, Чурих виявиться поза обвинуваченнями й докорами, чистий перед законом і короною, але образливість і злопам’ятство — якості, що супроводжують великих магів частіше, ніж це пропонує клятва Аз-Зілайля…

— Бурхливий видався деньок, — озвався гросмейстер.

І додав з натяком, немов проник у саму суть побоювань Анрі:

— Клянуся мудрим Аз-Зілайлем, я знову почуваюся молодим. Сутички, несподіванки, підозри, непрохані гості, випадкові союзники… Нічні прогулянки під місяцем з прекрасною дамою. Мовчання, в якому криється безліч запитань — непоставлених, але пекучих, як перець. О, де ви, мої золоті літа?! Ви, голубонько, звісно, мучитеся здогадами: навіщо юні шибайголови опинилися в небезпечній близькості до Чуриха, підступного й жахливого? Я правий?

— Ні, ваше чорнокнижництво, — Анрі вирішила підтримати тон бесіди. Іронія дозволяла у разі провалу списати неправду на жарт. Але краще обійтися правдою, відміряною, як лікувальна отрута, в суворо прописаних дозах. — Ви надто зраділи моєму профілю мантиси й забули про головне: я — вігіла Тихого Трибуналу. Нас навчають робити висновки з отриманих відомостей. Навіть з найжалюгідніших і розрізнених. Упевнена, квестори їхали до вас у зв’язку з останніми чурихськими експериментами. Засідка не входила в їхні плани: лицарям Ранкової Зорі, світлим ідеалістам, і на думку б не спало порушити «Заповіт», перенісши квест за межі Майорату. Тепер моя черга цікавитися: я права?

Гросмейстер розреготався.

Плечі бурки, високо підняті й загнуті догори гострими кутами, робили його схожим на Ангела Дитинства, що з’являється перед поганими хлопчиськами і бридкими дівчиськами раз на рік, відбираючи подарунки й настановлюючи на шлях доброчинності. Зірвавши колосок місканта, Ефраїм розтер його між пальцями і з насолодою вдихнув терпкий аромат. Обличчя старого, все в складках і зморшках, було навдивовижу безтурботне. Місяць не поспішав тицьнути щіткою в цю рельєфну маску, вибіливши її на кшталт обличчя майданного фігляра, і Анрі поділяла обережність нічного світила.

— Ви розумниця, пані. Бачу, ви чудово інформовані про правила квесту і принципи Ордену Зорі.

Анрі прикусила язика.

Але грос не став розвивати успіх, допитуючись, чого б це раптом вігіла вивчала «Заповіт» лицарського ордену, найбезглуздішого з усіх існуючих під небесами. Він зітхнув і продовжив із щирою прямотою:

— Я обіцяв нашим дурникам сприяння. Добровольцям треба приплачувати, а тут самі з’явилися, самі запропонували… Я запитував: звідки вони в курсі новітніх досліджень? Мовчать, як води в роти понабирали. На зборах Номочка відрадила мене виявляти надмірну цікавість. Треба користуватися прихильністю долі: якщо здобич сама йде в руки… м-м… Даруйте, любонько, порівняння вийшло невдале. Ви, чого доброго, знову запідозрите мене в людожерстві й танцях на кістках. Проте, я досі збентежений: з яких каналів квестори отримали відомості про тіньову трансплантацію? Намагався дізнатися — марно…

— Рада допомогти, колего. Один із квесторів, злодій Санчес Панчоха, був присутній у таверні «Осел і ружа», коли ви з братами Кручениками вербували такого собі Гвоздила. Гадаю, Санчес обізнаний і про подальшу долю Гвоздила. Якщо він довірився некроманту Кристоферу Форзацу, то для мага відповідного профілю неважко зробити ряд далекосяжних висновків. Як версія, влаштовує?

Раптово озирнувшись, Ефраїм двома кроками скоротив відстань до небезпечно інтимної. Довгі руки некроманта обійняли Анрі, лагідно, але наполегливо пригорнули до грудей некроманта, а сухі губи по-батьківськи — ну, майже по-батьківськи — цмокнули в чоло.

Між двома бурками, своєю та тросовою, виявилося тепло аж до тремтіння в колінах.

На щоках Анрі спалахнув густий рум’янець: мабуть, від спеки.

— Дякую, голубонько! — ледь відсторонивши вігілу, але не поспішаючи відновити статус-кво, Ефраїм розчулено кліпав. Очі великого некроманта зволожилися, на кінчику носа блищав пилок від місканта. — Ви просто диво! Я неодмінно відпишу Месропу, щоб він підвищив вас у чині! Чи в ранзі? У чому там вас підвищують? Втім, це не так важливо. Кликуша сам знайде, як зробити вам приємне, якщо прохання Ефраїма Клофелінга ще щось означає!

Давши дамі спокій, він відвернувся й тихо шморгнув носом.

Можна сказати, схлипнув від повноти почуттів.

«Прикидається чи ні?» — гадала вігіла, відчуваючи заздалегідь, що це плодів не принесе. На жаль, подруго, винуватити нема кого. Ти сповістила гроса щодо вашого знайомства з Гвоздилом і службового інтересу до чурихських тіньових досліджень, прийнявши на себе частину тягаря профоса Фернана Терца… Дозор Сімох має бути щасливий: віга з Тихого Трибуналу покриває їхню людину. Але що робити, якщо Ефраїм запитає: пані, звідки вам відомі імена двох квесторів? Як ви з’ясували, що один із них — кваліфікований некромант?!

Будемо сподіватися, бурхливий деньок послабить спостережливість Клофелінга, як послабив він стриманість Генрієтти Кукіль.

Ох, язик за ґрати заведе…

* * *

— …Значить, цього вас у Браваллі навчали, юначе?

Контужений Герман похмуро мовчав, дивлячись у землю й уникаючи зустрічатися очима з розгніваним дядечком. Крізь бинти на чолі випинала чималенька ґуля, наче юний стратег намірився від великого розуму народити з голови Ахінею-Войовницю, як зробив це колись велетень Пресикаель. Велетня можна було зрозуміти: він прагнув мати нащадків, а дружини мати не бажав. На жаль, на той момент прагнення Пресикаеля не здійснилися — йому втретє відмовила Повзуча Благодать. Це вже пізніше, зачавши за допомогою лівої литки, серцевої надмірності та милості Нижньої Мами…

Втім, ґуля Германа не мала відношення до народження нової войовничої Ахінеї. Та й розміри самої ґулі були скромніші, ніж здавалося на перший погляд: під пов’язкою ховався лікувальний компрес. Перев’язувала бідолаху добра цілителька, виняткової краси пані — зі звертання до неї колег-некротів Конрад довідався, що кличуть даму Сестрою-Могильницею. З цього моменту побоювання барона за здоров’я племінника різко посилилися.

Можливо, тому обер-квізитор і був зараз такий суворий з Германом.

— Ви, добродію мій, розбурхали пів-Реттії! Вашою справою займається не лише Всевидющий Приказ, а й Тихий Трибунал! Рідні мало розум не втратили, оплакуючи загиблих дітей і внуків! А хитромудрі бовдури чистять біле пір’ячко… Добре, на зусилля квізиторів і вігілів, а також на горе близьких людей вам начхати — як істинним лицарям Світла й Добра! Ідеали над усе. Але ж думати вас учили?! Принаймні, особисто вас, юначе?! На факультеті фундаментальної стратегії, який ви незрозумілим для мене чином зуміли скінчити з відзнакою. Ворушити розумовим м’язом? Прораховувати наслідки?

— У нас був план! Гарний план, — Герман підвів голову й поморщився від болю, що лунко вдарив у скроні.

— Невже? — в’їдливо перепитав фон Шмуц-старший. — Якщо це гарний план, то я — Вічний Мандрівець! Результат, як то кажуть, на лиці. На вашому, пане стратег, і у ваших товаришів. Вас ніколи не вчили, що все геніальне — просте?

— Вчили…

— Погано вчили! Такий громіздкий задум просто зобов’язаний був провалитися. Запам’ятайте, складні інтриги процвітають лише в баладах. А на практиці… Хвала небесам, що ви не обрали простий шлях! Тоді наслідки могли виявитися значно сумнішими.

— Звідки ви знаєте, дядечку?

Судячи з гримаси, що спотворила риси Германа, командор нарешті втямив, що любий дядечко, сварячись, багато чого не договорює. І добре, що не договорює, бо з сорому згориш і за вітром порохом розвієшся.

— Це мій службовий обов’язок — знати й передбачати. Гаразд, небоже, вважай, легко відбулися. Посидите під домашнім арештом…

— За що?! Ви не маєте права!

— Про права згадав? Тобі перелічити статті Зводу, під які підпадають ваші дії? — барон звівся на ноги. Він стояв перед червоним, як варений рак, племінником, руки в боки й грізно погойдувався з п’яти на носок. — Прошу дуже, мені не важко. Заподіяння майнових збитків другого ступеня. Сподіваюся, Трепчик з радістю підтвердить збитки, підвищить ступінь до десятого. Порушення громадського порядку третього ступеня. Провокація, мета якої — навмисне введення в оману співробітників Всевидющого Приказу й Тихого Трибуналу. Перенесення суто локального квесту за межі екстериторіального Майорату, що є…

— Досить, дядечку…

— Більш ніж досить! Германе, я не прихильник особливих заходів. Просто дай слово, що ти і твої друзі не будете залишати межі… е-е… кадавральні без мого дозволу.

Герман теж підвівся. У голові стратега запаморочилося, він похитнувся, і барон поквапився підтримати племінника. Погляд побитого собаки, сором, розчарування, образа на долю…

Досить передбачуваний вираз. І все-таки щось не подобалося Конрадові в позі, в обличчі Германа, у впертих складках на чолі, під самим бинтом. Може, контузія дається взнаки?

— Даю слово честі, — виразно мовив молодий стратег.

— От і добре. А тепер лягай-но спати. День був тяжкий, тобі потрібен відпочинок.

Барон допоміг племінникові зійти сходами: того хитало, наче під ногами була не тверда земля, а палуба фрегата, що бореться з бурею. Зовнішні двері будиночка, а також внутрішні, що вели в одну з двох кімнат, не замикалися. Але слово честі для барона було надійніше за найкращі засуви.

Просте дерев’яне ліжко, охайно застелене, мабуть, становило раніше всю обстановку кімнати. Лише зараз, через появу несподіваних мешканців, сюди принесли міцний табурет і скриню для одягу. Гостро відчувався свіжий запах трав: чебрець, полин, щось іще. Барон не дуже знався на ботаніці. Головне, пахло приємно. От якби горіли ароматичні свічки або хазяї розприскали флакон парфумів, тоді звичайно…

Герман важко опустився, майже впав на ліжко.

— Сам роздягнешся, чи допомогти?

— Сам… Дякую, дядечку.

— Добрих снів. Видужуй.

Барон вийшов, обережно причинив за собою двері.

Завіси виявилися ретельно змащені: анінайменшого скрипу.

SPATIUM XIX

КАДАВРАЛЬНЯ ЧУРИХА

або

СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

Кадавральню в Чуриху заснував Бенедикт Прагматик, VI-й гросмейстер Ради.

Чарівник середньої руки, але надзвичайно кмітливий і підприємливий, Бенедикт будь-яку ідею заздалегідь вважав мертвонародженою — і тому втілював у життя з натхненням і кипучою енергією, гідними генія некромантури. Сам він ідей не генерував, вважаючи це жеребом людей несьогосвітніх, яких і в очі й позаочі називав «моїми славними ідіотусами». Таких людей гросмейстер знаходив по всіх куточках населеного світу, приймав — із неабиякою часткою співчуття — в Чуриху і брав у роботу. Будь-яку вироблену ними ідею, творчу чи адміністративну, Бенедикт спершу ховав, відправивши відповідні обряди, а згодом доглядав за могилкою і міркував:

«З якого кінця підняти мерця?»

Чурих при ньому процвітав.

Будь-який практикуючий некромант скаже вам, що його магічний профіль вимагає зовнішніх витрат і завзяття, непорівнянних, скажімо, з підготовкою до роботи бойового мага, ясновидця чи погодного темпестора. При позірному достатку кадаврів — себто, трупів — для наукової роботи підходить далеко не всякий небіжчик. А підходящого зовсім не так легко роздобути, як вважають дилетанти. Охоронні чари цвинтарів, протидія метрів ритуальних послуг, які опечатують місця поховань, мерзенна якість трун і ґрунтові води, через що кадавр псується тілом і вдачею раніше, ніж ти до нього дістанешся. Муміфікування і кремація, увійшовши в моду з кінця минулого століття, значно ускладнили ситуацію на ринку тіл, ряд лжегуманістичних законів вступив у конфлікт із природними потребами некромантів…

Словом, якщо вірити прислів’ю, сто разів упрієш, поки дрейгура злелієш.

Хто був автором ідеї створення кадавральні, історія замовчує — звичайна річ для періоду влади Бенедикта Прагматика. Але настав чудовий день, коли всі ворони, граки, щиглі, горобці й навіть солов’ї Чурихської долини заспівали в один голос. Тривала ця одностайність недовго, за місяць птахи повернулися до повсякденного щебету, каркання та булькання, проте справу вже було зроблено. Дивуючись осмисленості пташиного граю, населення довідалося і гарно запам’ятало, що коли в кого є зайвий небіжчик, а зайвих грошей, навпаки, катма…

Звикнувши до сусідства із замком некромантів, жителі долини поставилися до ситуації з дещицею чорного гумору. Збираючись вечорами сьорбнути пивця й викурити люльку, бондарі й орачі, кушніри, пічники та рибалки навперебій радили один одному з’їздити до мудрих некротів, торгонути любою бабусею. Чоловікам вторили жінки, збираючись біля криниць чи на призьбах. Лузаючи насіння, молодиці пліткували про дурнів-гроболазів, які за своїм чаклунством геть-чисто забули про пристойність і сімейні чесноти. Бортника Кумбу Спориша придавило сухим деревом — на похороні родичі й гості помирали зо сміху, уявляючи, як замість могили кладуть Кумбу на віз, везуть до Чуриха і довго сперечаються про ціну, перш ніж ударити по руках. «Шапка золота, не менше! — голосніше за всіх реготав Кумбин зять, моторний красень Фішка, любитель хмільного солодкого меду і партії в „сударика“. — Тесть, тьху-тьху, аби не зурочити, мужик кріпкий, метикований! Дорогого коштує!»

Він же вночі й викопав покійного бортника та відвіз до кадавральні.

На почин, так би мовити.

Шапку золота, звісно, Фішці не насипали. Але гонорару за проданого тестя цілком вистачило на тиждень безпробудного пияцтва. Решту грошей заповзятливий красень програв у «сударика». На сороковини смерті бортника його відгамселили так, що ходив по селу розкарячком, стогнав уголос і чіплявся до дружини з нескромною пропозицією: ходім, мовляв, з лопатою на цвинтар! Там ще багато хто з родини задарма боки пролежує…

За два роки до кадавральні проклали нову, бруковану дорогу: щоб вози не грузли в багнюці. Долиною прибуткова справа не обмежилася — возили зблизька, возили здалеку, виявивши, що «товар» дорогою до Чуриха зберігається чудесним чином і додаткових заходів для збереження не вимагає. Прискіпливість некромантів до якості пропонованих кадаврів що не день зростала. Зледащілі чурихські маги крутили носом, побачивши старих, нехай навіть міцних і придатних до застосування; ретельно з’ясовували біографію покійного, вивчаючи життєвий шлях. У обслугу замку кого попало не брали, прагнучи поєднувати тілесну вправність із ґречністю та привітністю душі. А вже для експериментів залишали найкращих, найсвіжіших, сповнених чеснот — суворіше, мабуть, відбирали тільки в королівську гвардію.

Відбір, як це не дивно, позитивно позначився на кількості клієнтів. Кожний, хто зумів вигідно продати кадавра, вихвалявся на весь голос: а мій же, мій… дядько, тітка, невістка, дівер! У нашому роду всяк — козак! І мертвий смертю нехтує! Ого-го!!!

Таких поважали.

Та і з першого погляду було видно: віддаємо родичів у гарні руки. Кадавральня радувала око: затишні, чистенькі будиночки, доріжки між ними просипано білим піском, лагідний шерех криптомерій, мальовничий спуск до озера, піщаний пляж; до слова, рідкість — у інших місцях берег Тітікурамби був скелястий. Чудові льодники для зберігання тіл, де цілодобово грала класична музика — чиясь ідея, як завше, з успіхом реалізована гросмейстером Бенедиктом. Дослідження довели, що гармонія композицій, здебільшого різноманітних «Requiem» і «Marche Funebre», на третину скорочує манозатрати на віталізацію об’єкта. Музиканти наймалися живі: по-перше, дрейгурам елефант на вухо наступив, по-друге, сезон у Чуриху для скрипалів і фаготистів виходив вигідніший за службу в благодійному оркестрі Фрідріха Бьорке, відомого мецената.

Додайте до цього молоденьких відьмочок — слухачки початкових курсів факультетів некромантії билися за право літнього стажування в кадавральні Чуриха.

— Ідилія! — сказав Адальберт Меморандум, дипломований поет і штабс-секретар Ложі Силаботоніків, проїздом відвідавши Чурих.

Тут він написав оду «Повстань-но, фатумом благословенний!», випив горобинової, заповів своє тіло місцевому комірникові й надвечір виїхав. Втім, заповіт за сім років по тому переписав, вирішивши упокоїтися в мавзолеї, вибудуваному вдячними шанувальниками.

Перед від’їздом віршомаз затримався біля воріт, дивлячись, як на спеціально відведеному майданчику дрейгури начищають ваксою тіні. Ритмічно миготіли щітки, кисло смерділа в коробах вакса, тіні піднятих, сизі під променями пізнього сонця, наливалися дивною, опівнічною чорнотою, і посмішки на задоволених обличчях дрейгурів ставали широченними, як шаровари ландскнехтів. Питання про склад вакси залишилося без відповіді: крім сажі, туди входив таємничий «оживляж» — комплекс заздалегідь підготовлених настоїв. Всмоктуючи наваксовану тінь протягом тижня, дрейгур потім служив не за страх, а за совість, уп’ятеро довше звичайного.

Якби гросмейстером Чуриха того дня був Ефраїм Клофелінг, він прочитав би поетові цілу лекцію про тіні, як проекції тілесних доль на тканину світобудови і варіанти їх використання. Але Фрося надягнув гросмейстерську мантію в залі торжеств Вежі Досліджень лише десять років по тому.

Врешті-решт поет так і від’їхав невігласом.

CAPUT XX

«МІЖ ДЕРЕВ ГУЛЯЮТЬ ТІНІ, І ЗБЕНТЕЖЕНІ РОСЛИНИ ВОРУШАТЬ КОРІННЯМ: ЯК ЖЕ ТАК?..»

У тиші почувся близький плюскіт хвиль. Озеро нагадало про себе й знову замовкло, насолоджуючись спокоєм. З гілки дерева зірвався вухатий пугач-пересмішник, чхнув, наслідуючи звуки озера, хрипко ухнув баритоном: «Голу-у-уба-а-а!», вочевидь маючи на увазі недавню тираду Ефраїма, і схопив пазурами необережну мишку. Вистава, як вважав пугач, заслуговувала нагороди не менше, ніж слова нерозумної вігіли, що пройшла повз смачнющу мишу зі злочинною байдужістю.

Спускаючись до Тітікурамби, гросмейстер з хвилину про щось міркував.

— Послуга за послугу, — нарешті кинув він.

Анрі обпекло відчуття близькості чогось непоправного. Немов крилатий хижак навис над головою, а втікати нікуди. Строго нагримавши на себе (ич, розпустилася, яка тендітна!), вігіла постаралася повернути самовладання. Прикмети не обіцяли небезпеки чи лиха. Навпаки, і пугач, і міскантний пилок на носі гроса, і обійми випадкового кавалера — все обіцяло швидке здійснення бажань (щоправда, обтяжене плодоносними зливами, помноженими на велику кількість хвої під ногами). Треба буде домовитися з гросом: якщо писатиме Месропу щодо заохочення, нехай випросить місяць відпустки…

— Пані, вам відомо, що один із ваших супутників — профос Дозору Сімох?

— Хто? — машинально відгукнулася Анрі, і лише потім збагнула, що обрала найгіршу відповідь з усіх можливих.

— Хто? Ну, звісно, не малефік, — з незлою іронією відгукнувся Ефраїм. — Профос Дозору на королівській службі? Блокатор — дійсний член лейб-малефіціуму? Нонсенс і безглуздя! Наш шкідник чистий, аки агнець перед закланням… е-е… даруйте, згадав. Надзвичайно невдале порівняння. З огляду на сумні обставини, що привели пана Мускулюса в Чурих, рекомендую нам обом тричі підстрибнути на лівій нозі, аби уникнути пристріту!

Грос незграбно заскакав і став схожий на біса-трясовинника, коли той перестрибує з купини на купину. Анрі не залишилося нічого іншого, як наслідувати приклад старця. Над головами людей веселився негідник-пугач. Смачно повечерявши мишкою, від чого настрій став просто чудовий, крилатий хижак радів удачі: до хліба насущного йому дісталися й видовища.

— Ф-фух… ні, ну це ж треба! — знову рушаючи до озера, старець важко дихав. Голос його став схожий на орлиний клекіт. — Ніколи не припускав, що відганятиму пристріт від профільного шкідника! Язик мій… ох, у наші літа! Ворог мій… Звісно, пані, я мав на увазі стряпчого. Як його кличуть?

— Терц. Фернан Терц. Принаймні так він назвався мені.

— І, звичайно ж, ви не стали зчитувати його мана-фактуру. Я розумію: арешт, обставини, присутність стороннього, втеча пана Мускулюса…

— Зчитувати мана-фактуру без дозволу об’єкта — порушення корпоративної етики! — вігіла намагалася вдавати ображену. — І потім, навіщо мені мана-фактура стряпчого, що прийшов до клієнта з питань банальної спадщини?

— Та мало там що… Припустимо, голова Месроп правий, і за паном малефіком водяться грішки. Припустимо, що стряпчий, відвідуючи клієнта глибокої ночі, викликає підозри. Припустимо, вони обидва вам збрехали: і Мускулюс, і Терц. Для співробітниці Тихого Трибуналу, що очолила арешт-команду, ви занадто довірливі, голубонько… Цим, до речі, ви зворушили моє старе серце.

Ефраїм на ходу підібрав довгу хвоїнку й намалював у повітрі дивну фігуру. Напевно, зобразив старе серце, зворушене довірливістю Генрієтти Кукіль. Голка криптомерії простромила серце наскрізь, після чого гросмейстер викинув її в кущі.

— Я щиро радий повідомити вам інформацію, яка може стати у пригоді Трибуналу. Отож, Чурих у давнину дістав назву від сили-силенної чурів, які тут водяться. Замок просто кишить цими крихітними бестіями, спритними, пустотливими, але безмежно відданими місцю перебування. У нас немає необхідності зчитувати мана-фактуру гостей, нехтуючи корпоративною етикою й ризикуючи викликати невдоволення колег. За нас це роблять чури. Кожна людина, потрапивши в замок, своїм подихом колише шерсть найближчих чурів. А за ступенем скуйовдженості наших милих чуриків визначити рівень мани гостя простіше простого. І Номочка, і брати Крученики, і ваш покірний слуга давним-давно навчені такої методики…

Подробицями методики Анрі вирішила не цікавитися. Якщо грос стверджує, що це так, залишається лише повірити. Не зі стелі ж він узяв секрети Терца?

— А яке відношення має мана-фактура до членства в Дозорі Сімох? Ви говорите загадками, ваше чорнокнижництво…

— Аж ніяк! У кожного з нас, пані, — я маю на увазі майстрів Високої Науки — свій рівень і спектр накопичуваної мани. У когось вищий, у когось нижчий, в одного мана чиста, як сльозинка дитини, в іншого — сповнена ефірного лушпиння і грудок… Знову ж таки, позначаються профіль і кваліфікація. Наприклад, семанти, цілком дієві чарівники, мають незначний запас мани. Але навіть у звичайної людини — теслі, бондаря, кондитера — рівень властивої йому мани не буває нульовим, інакше кажучи, нейтральним. Нульової позначки досягають тільки…

— Я знаю, — перебила Анрі, побоюючись, що лекція затягнеться до ранку. — Нейтральний рівень зустрічається у шмагів, що потерпають від вродженого «синдрому псевдомани». Чисте, невиліковне зеро, що викликає ряд провокативних видінь. Нам на семінарі читали…

— Хто читав? — зацікавився гросмейстер. — Гальдор д’Альвейя? Вінченцо Трембіта? Лисий Чушик?

— Матіас Кручек, доцент Реттійського Універмагу. Три роки тому.

— О, вам винятково пощастило! Приват-демонолог Кручек — один з найкращих теоретиків. Сфера його інтересів набагато ширша, ніж можна собі уявити… Тоді, можливо, ви знайомі з роботами Кручека, що розглядають механіку перетворення мага в блокатора Дозору? «Квашені чари»? «Феномен антимани»? «Блокація як прикладна семантика»?!

— Мені дуже соромно, ваше чорнокнижництво. Я читала архівні витяги, та й то у вкрай обмеженому обсязі.

— Вам нема чого соромитися, це зовсім не ваш профіль. Я маю на увазі мантичну кваліфікацію, бо на місці співробітників Тихого Трибуналу приділяв би значно більше часу вивченню механізму блокації! Час, витрачений на суху теорію, цілком скуповується на практиці. Ну й союзників, нехай навіть діючих без огляду на закон і корону, варто знати ліпше…

— Союзників? Ви маєте на увазі Дозор Сімох?

— Вас це дивує? Тихий Трибунал розслідує злочини, пов’язані з обтяжуючим застосуванням магії. Дозор Сімох по мірі сил карає зловживання Високою Наукою. З погляду Чуриха, який громили як перші, так і другі, різниця між вашою службою та орденом-невидимкою доволі умовна. Чи будете ви після цього стверджувати…

Гросмейстер лукаво підморгнув вігілі і змінив тему:

— Головне інше: відповідно до класичного теормагу, опуститися нижче нульового рівня мановмісту для людини неможливо. Але, виходячи з гіпотез Матіаса Кручека — цілком можливо. Принципово нова якість, що досягається при переході на від’ємні рівні. Мана мінус першого ступеня, у мінус десятого… Антимана. Отож, нещасний чур, чиєї шерстіи торкнувся подих псевдо-стряпчого, облисів. Замість того, щоб стати пухнастим відповідно до рівня мани Фернана Терца, він постраждав від стригучого лишаю — вздовж хребта, на боках…

— Бідолашний! — щиро поспівчувала Анрі.

Згадався «Лобний Сонник»: «Якщо вам приснилося, що інша людина або доброзичливий нелюд укрився лишаями, то вам докучатимуть проханнями про матеріальну допомогу. Якщо ж лишай передався хворому з вашої провини, цілковитої або часткової, ваші таємниці стануть відкриті для цікавих». Хотілося б знати: той факт, що профос Дозору опинився в Чуриху за явного сприяння, можна зарахувати, як часткову провину?

Щоправда, це не сон, хоча схоже на кошмар…

Ефраїм Клофелінг раптом зупинився, щільніше загорнувся в бурку й подивився кудись за спину вігіли, у ніч і темряву. Обличчя старого виражало зосередженість і, як не дивно, дитяче задоволення, з яким хлопчисько-бешкетник жартує з однолітка та регоче з недотепи, що втрапив у халепу.

— Пане Терц! — голосно й чітко сказав гросмейстер. — Ви не хочете приєднатися до нашої прогулянки?

* * *

— Имм-ми-и… мии-и… м-м!

З боку будиночка, розташованого по сусідству, долинали дивні звуки — наче хтось намагався говорити із кляпом у роті. Врешті-решт виходило жалібне мукання корови, негодованої й недоєної.

Сповнений співчуття, Конрад пішов глянути, в чому справа.

Криків і лайки за вечір він устиг наслухатися вдосталь. Сестра-Могильниця виявилася досвідченим медикусом: красуня вправно зупиняла кровотечі, зашивала рани кривою голкою лиховісного вигляду, вправляла вивихи й мастила садна пекучим зіллям. От тільки про те, щоб зняти пацієнтові біль, вона не думала. Видно, звикла працювати з мерцями, яких хоч ріж, хоч їж — однаково нічого не відчувають. Добросердий гросмейстер зрештою не витримав цієї вакханалії та залучив до справи близнюків-здорованів як анестетів-знеболювачів. Лише тоді крики й прокльони стихли.

Але щоб хворий мукав?

— Ум-м-ммих!.. хми-и…

Перед ґанком будиночка на дощатому столі — на таких обряджають небіжчиків — лежав блудний онук графа ле Бреттен, Джеймс Рівердейл. Його обережно притримували за руки-ноги двоє широкоплечих, пикатих дрейгурів. Брати милосердя однаково посміхалися й не давали хворому сіпатися. А над Рівердейлом-молодшим, умостившись на високому сосновому пеньку, чаклував пульпідор Рене Кугут. Темрява не була для горбаня перешкодою: на лобі в нього яскраво сяяло знайоме Конрадові «третє око». Ретрактор, перетворившись на надзвичайно складний інструмент із безліччю щипчиків, лопаточок, пінцетів і зовсім незрозумілих відростків, зеленаво світився на кшталт болотяного вогника.

Сімейна реліквія Кугутів повзала по обличчі пораненого з металевим хрускотом.

«Треба ж, — з повагою подумав барон. — Ледь самого залатали, взявся інших лікувати!»

Права нога Рене біліла свіжим лубком. Поруч стояв притулений до столу костур. Навколо костура бундючно походжали два трупіали. Цих птахів, інакше званих коров’ячими яструбками, тут водилося без ліку. Оперення трупіалів, блакитнувате на грудях і з зеленим відливом на спинках, у ділянці голови та шиї було вугільно-чорним, що викликало в барона неприємні асоціації. Колись він хотів тримати вдома такого птаха, в клітці, та навчити вітатися: «Добр-рого р-ранку, добр-родію!» Але знайомий птахолов відрадив: трупіали виявилися страшенно незалежними, не піддавались дресируванню. Навіть яйця вони підкидали в гнізда іншим птахам.

«Якщо самка покине зграю, — розповідав птахолов, — жоден ніжний друг не супроводить її, не тужить за нею, жоден задушевний чи люблячий голос не привітає її повернення…» З’ясувалося, що відсутність ніжності та взаємної прихильності в трупіалів доходить до найвищого ступеня — цілковита незалежність виражалася правилом: «Всяк робить, що йому завгодно».

Після цього обер-квізитор перейнявся до коров’ячих яструбків щирою неприязню.

— Киш! — крикнув він на птахів, проганяючи геть.

На щастя, це не завадило лікареві працювати з пацієнтом.

— Щелепу вправили, перелом за три дні зростеться… — бурмотів Рене, намагаючись відволікти й підбадьорити квестора. Однак той відволікатися не бажав: по-вовчому блискав очима, мотав головою, змушуючи ретрактор хрустіти вдвічі голосніше, і мукав з погрозою, немов бугай, що побачив суперника.

Барон згадав, як Рене лікував його флюс, і перейнявся душевним розумінням.

— Ось із зубками гірше, зубки нам вибили добрі люди… Вдало приклалися, нічого не скажеш… Ас’сарадх бонтхур адверсус мандибула!..

— Ммих-х… ннах-х…

— Фрагіум целер д’харна! Нічого, виростимо, моххар аліцуї дентес рекреато… Будуть як нові… Ар’х’ям вітус глоріано н’остр!

— Мммм…

— Зачекайте пару хвилин, я закінчую!

Останні слова адресувалися баронові.

— Ад’самор гінгіва! Н’юмба кавум ос!

— Иммм!!!

Квестор глухо завив, очі його мало не вилізли з орбіт.

— Ваша світлосте, не відмовте в люб’язності! — Рене обтрусив руки, немов юний лобуряка, який хвилину тому здумав порпатися в мурашнику. — Розтопчіть цю гидоту, бо я зі своєю ногою…

На мить баронові привиділося: під столом ворушиться мерзенна тінь, схожа на клубок п’явок-привидів. Конрад поквапився розтоптати гидоту, як просили. Старався він від душі й припинив забивати підборами в землю, лише коли під ногами утворилася ямка завглибшки пальців зо три.

— Дякую вам. Зараз зафіксуємо щелепу — і бай-бай… Агов, приятелю, потримай йому голову, — скомандував Кугут найближчому дрейгуру.

Коли процедуру (на язик так і просилася: «екзекуцію») було закінчено, і дрейгури віднесли квестора, який кволо опирався, горбань із зусиллям підвівся, спершись на костур.

— Мені сказали, ви вирішили оселитися в одному будинку зі мною?

— Цілком правильно.

— Чому, ваша світлосте? Випадкова примха? Велика любов до скромного пульпідора?

— Нехай буде велика любов, добродію. Давайте я допоможу вам дійти.

Розмовляти можна було й тут, у темряві, але чурихська кадавральня наводила на барона нудьгу. У будинку він почувався звичніше. У Рене знайшлася свічка; пульпідор запалив її, потерши ґніт між пальців. Свічку барон прилаштував на скрині; підсунув табурет ближче до ліжка, на якому влаштувався Кугут.

— Мені пощастило, — без довгих передмов повідомив обер-квізитор. — Я бачив унікальне видовище: Чорний Аспід лікує білого лицаря. Начебто співчуття і допомога ближньому — не ваша справа. Чи я помиляюся?

* * *

— Як ви дізналися, що я стежу за вами? — похмуро поцікавився Фернан Терц.

Профос вийшов з-за стовбура криптомерії, густо оповитого плющем. Багряне вдень, листя плюща зараз, у примарному світлі місяця, нагадувало плями засохлої крові. «В-ви-и! в-ва-а…» — відгукнувся згори пугач-пересмішник, але профос насупив брови, гілка під нахабним пугачем хруснула, і птах зірвався з дерева, розсудливо полетів геть.

— Добраніч, — відповів чемний гросмейстер. — Я радий вас бачити. Ви не повірите, але я дійсно…

Терц зробив жест рукою, показуючи, що гідно поцінував ввічливість звертання.

— І все-таки, ваше чорнокнижництво? Мені здавалося, я зробив усе можливе…

— Ви все робили бездоганно, пане профос. Мені допомогла чиста випадковість, якої ви не могли передбачати. Річ у тім, що я — син Бруно Клофелінга, мага-духівника при дворі герцога Губерта.

— Вмієте викликати духів з безодні? — профос дозволив собі відверте глузування. — То це багато хто вміє… Чи серед безтілесних створінь у вас є інформатори? Корисні, досить корисні знайомства!

— Я б сказав інакше, колего, — слово «колега» у вустах гросмейстера звучало зовсім природно. — Замолоду я пішов усупереч волі батька, знехтував сімейною традицією, але дещо зі спадкових здібностей зберіг донині. Якщо в людини на плечі сидить даймон, пазуристий упертюх-даймон, штовхаючи на різні сумнівні вчинки — я бачу цього даймона. Я чую його шепіт, безгучний для інших. На вашому лівому плечі сидить даймон образи і помсти. Образа застаріла, до неї ви звикли, а з бажанням мститися успішно справляєтеся, тримаючи даймона у вузді. Ви — сильна людина, пане профос. Мені не хотілося б знати, яка біда штовхнула вас на шлях блокатора, давши життя даймону на плечі… Але пам’ятайте: ваш даймон здатен викрити вас, незважаючи на всі зусилля блокації.

— Що ж мені робити?

Безпорадність запитання вразила вігілу. Таким вона бачила профоса вперше.

— Уникати спадкових духівників, навіть якщо вони змінили профіль. Або позбутися даймона. Я розумію, це важко, майже нереально. Приборкати себе — іноді це непосильне завдання навіть для досвідченого венатора, який легко впокорює найбільш диких дітей геєни.

Складалося враження, що двоє літніх чарівників — теперішній і колишній — говорять про щось добре знайоме їм обом і приховане від невтаємниченого слухача. Анрі доводилося бути присутньою при схожих бесідах: поети, актори, солдати, мандрівники — люди, раніше незнайомі, знаходили спільну мову відразу, без перешкод, і вігіла через це почувалася зайвою, недоумкуватою ледаркою, квапилася залишити таке товариство.

Зараз піти було нікуди.

— Я б із задоволенням спустився до озера, — по тривалій мовчанці мовив Терц. — Ви запросили мене скласти вам компанію. З даймоном чи без, я згоден.

— Звісно! Прошу…

Ефраїм посторонився, щоб профосові було зручно крокувати поруч із ним. Стежка була неширока, і Анрі пішла позаду. За правилами етикету даму належало пропустити вперед, але етикет загубився вночі. Схил став пологіший, подих озера підступив, захолодив скроні. Під ногами шарудів пісок.

— Сподіваюся, пане профос, ви… е-е… задовольнили свій службовий інтерес до Чуриха?

— Цілком, ваше чорнокнижництво.

— Без наслідків, неприємних для нас обох?

— На сьогодні — так. Суть чурихских досліджень в галузі умбрології мені зрозуміла. Я розраховую, що практику тіньових експериментів на добровольцях буде вами припинено до більш повного теоретичного обґрунтування.

— Можете бути впевнені.

— Чурих відмовить квесторам у обіцяній трансплантації?

— Безумовно. Нам необхідно якомога ретельніше вивчити зв’язки «супутників». Плутанина з іменами, летаргія та інші небажані наслідки зводять нанівець всі позитивні сторони трансплантації! Крім того, квестори постраждали в сутичці, а кризовий період після пересадки тіньового фрагмента дуже тяжкий. Навіть цілком здорова людина проводить у ліжку не менше трьох днів…

«Кидало то в жар, то в холод, — згадала Анрі розповідь Гвоздила. — Від нестерпної сверблячки мало не збожеволів…» Справді, від дурнуватої сутички на перехресті була й користь: хитромудрий грос, не порушуючи букви угоди, відмовить квесторам на законних підставах. Турбота про здоров’я поранених, протипоказання, обставини, що випадково відкрилися некромантам… Якщо знадобиться, можна, не називаючи імен, згадати інтерес до чурихської умбрології з боку Тихого Трибуналу й Дозору Сімох. Словом, не бачити квесторам додаткових тіней, як власних вух!

Вігіла ледь чутно захихотіла.

— Цікаво, кому призначалися «чудові руки» теслі Єндри Драмбаля? — кинула вона в спину Клофелінга. — Забіяки й баламута, чию тінь ми приборкували всією компанією? Небожеві барона? Щоб краще керував?

— Джеймсу Рівердейлу, — не оглядаючись, байдужо відповів гросмейстер. — Бійці часто бажають мати додаткові руки. Хоча особисто я рекомендую їм запасну голову. Але вони не вірять. Їм навіть рідна голова здається зайвою.

— А що замовила Агнешка Мала? Третю ногу? Додаткові сідниці? Восьмі ікла?

— Це якраз неважливо, — втрутився Фернан Терц, не давши гросу відповісти. — Важливо інше: що обіцяли квестори Чуриху за допомогу? Я правий, ваше чорнокнижництво? На місці глави тутешньої Ради я б обов’язково підкреслив, яку велику послугу я роблю лицарям Ранкової Зорі, беручи участь у їхній шляхетній справі… І призначив би за свою доброту підходящу ціну.

Чоловіки зупинилися, дивлячись один на одного. Вони були дуже схожі: рельєфні обличчя, худорлявість, звичка нахилятися вперед, вдивляючись у співрозмовника. Профос Дозору і гросмейстер Найвищої Ради некромантів цілком могли здатися батьком й сином, які посварилися через дурницю. І Фрося за необхідності, мабуть, з успіхом зумів би вдати з себе дамського лікаря-ненажеру чи багатенького сибарита, п'яницю й насмішника, як Терц легко вдавав стряпчого.

«Це більше, ніж личина, — думала Анрі. — Це особи. Різні обличчя тієї самої людини. Ось що треба забирати в тіней: обличчя…»

— Я призначив ціну, — сказав Ефраїм Клофелінг. — Велику Діну.

— Велику для вас? Чи для них?

— І для них, і для мене.

— Яку, якщо не таємниця?

— Які таємниці між нами… У разі перемоги вони гарантували мені вільний доступ до Омфалоса.

Ні, це не було маскою, личиною чи одним із запасних облич. Профос дійсно здивувався. Схоже, Терц очікував чого завгодно, але тільки не цього.

— Навіщо вам знадобилася пуста цяцька?

— Її виготовив мій батько, Бруно Клофелінг. За наказом герцога Губерта.

Старий зняв тюбетейку, зім'яв її в руці й тихо додав:

— Омфалос — це все, що залишилося від магістра… Е-е… Хендрика Високосного. Певною мірою це і є сам магістр.

* * *

— Я знав, що ви здогадаєтеся, — спокійно кивнув Рене. Тіні на обличчі горбаня гойднулися, опливли патьоками туші. — Коли ви зрозуміли, що я — Чорний Аспід?

— Почав підозрювати, коли ви повідомили, що ваш медальйон — Пуп Землі. Упевнився ж остаточно, коли ваші соратники на перехресті вдарили в спину квесторам, а вас не стали звинувачувати в крадіжці святині. Та й білі не випадково погналися за вами. Ви знайомі?

— Особисто? Ні. Але в столичній галереї Ордену є зображення всіх владик Майорату. Вони напевно впізнали мене за портретом. Що ж до співчуття й допомоги… Чорний Аспід, що втік з Майорату, викравши Омфалос — особистість суперечлива. Я вже не той, яким був, займаючи Цитадель. А як чаклун-медикус, я давав клятву.

Влетівши в кімнату, шестикрилий метелик-пилкоїд закружляв навколо свічки. По стінах застрибали чорні танцюристи, вихиляючись та підскакуючи. Недобре примружившись, Рене Кугут спостерігав за згубним танцем метелика. Барон хотів відігнати дурну комашку від полум'я, але спізнився. Легкий тріск, хмарина нудотно-солодкавого диму — і танець на стінах припинився.

— Ваші соратники були впевнені, що ви діяли в інтересах… м-м-м… темних ідеалів? Ваша відмова повернутися в Майорат їх помітно збентежила…

— О, так! — гірка усмішка скидалася на кривий поріз від ножа. — Спершу мої доблесні гвардійці вирішили, що я просто втік, прихопивши Омфалос. Загалом, правильно вирішили. Засідка на Чумі — вона була на мене, а не на квесторів. Але коли гвардійці побачили, як я втікаю від лицарів Ранкової Зорі, ведучи їх просто в пастку — впевнений, вони були в захваті! Ще б пак! На їхню думку, я діяв, як саме втілення Зла: підло, підступно, віроломно, порушуючи правила й нехтуючи заборонами… Обдурив усіх двічі: втік із крепундією, змусивши соратників спорядити погоню. А потім, відкрито переодягшись у кольори Темряви, виїхав назустріч квесторам, спровокував світлих на напад поза територією Майорату й заманив у засідку, призначену для мене! Геніально підлий план Чорного Аспіда! Упевнений: дурники мною пишалися…

Тон Рене неприємно різонув слух барона. Раніше Конрад не помічав за пульпідором зарозумілого презирства.

— А насправді?

— Я вже казав вам. Вона вмирає, я хочу врятувати її! Овал Небес, коли ж ви нарешті повірите в мою щирість…

— Я вірю вам, вірю! — поквапливо перебив Кугута барон, відчуваючи, що сентиментальний Чорний Аспід зараз впаде в істерику. Напевно, служіння Темряві не минає марно. — І готовий допомогти. Я тільки одного не розумію: навіщо ви вплуталися в ці ігри? Юнак із пристойної родини, освічений чаклун, досвідчений пульпідор… Світло-Темрява, Добро-Зло, квести — за великим рахунком, просто хлоп'яцтво, забави дорослих невігласів, даруйте за прямоту. Ви розумний і діловитий, могли б…

— Розумний? Діловитий? Чаклун із пристойної родини?! — Рене вже кричав, люто бризкаючи слиною, і обер-квізитор відсунувся подалі. — Подивіться на мене, ваша світлосте! Я горбата потвора! Той квестор, якого я лікував, якщо не помиляюся, графського роду. Їхній командор — ваш родич, так? — дворянин. А що скажете про білого квестора-некроманта, магістра й повного мага?! Він мій одноліток! І ви ще запитуєте…

Барон прикусив язик. Негарно вийшло. Почав розмову, не подумавши — тільки аби заговорити пульпідорові зуби, відволікти від слизької теми… Забув, твоя світлосте, хто з вас двох — фахівець із замовляння зубів?

— …Орден Зорі — єдиний орден, де для лицарського статусу не обов'язково бути дворянином! І я став лицарем! Чорним Аспідом! Втіленням темного боку рівноваги! Я досяг усього, чого може досягти людина мого походження і становища. Дворяни й маги, лицарі Вечірньої Зорі, служили мені, виконували мої накази…

Голос Рене набрав сили, став глибшим, у ньому пробилися владні нотки. Горбань більше не кричав, він говорив, промовляв: упевнено й велично. Кімната наповнювалася похмурою силою, як флакон аптекаря — отрутою; полум'я свічки злякано скулилося перед Темрявою, що підвела голову. Здавалося, ще трохи — й тонкі стіни пристановища не витримають, розваляться картковим будиночком під напором зсередини.

— О, цей солодкий тягар влади! Тягар слави! Тягар Темного Владики!

Раптово пульпідор замовк і знітився, наче Темрява, що зійшла на нього, покинула свого обранця. На грудях Рене, добре помітний у розщібнутому комірі сорочки, брався чорно-білими плямами медальйон. Омфалос нагадував пухир, налитий зсередини гноєм.

— Моїм кумиром з дитинства був Губерт Раптовий, — ледь чутно проказав горбань. — Я завжди хотів хоч крапельку бути схожим на герцога. Краса, сила, титул, слава… Що ж, я наблизився до ідеалу настільки, наскільки можливо: лицар Ордену Зорі, переможець Білого Голуба, Чорний Аспід… Треба піднятися на вершину, щоб звідтіля побачити: все даремно. Мураха перед драконом — ось хто я в порівнянні з ним. Горбатий чаклун — простолюд, що намислив про себе казна-чого… А вона, як і раніше, вмирає: день за днем, рік за роком. Орден, Заповіт, ідеали… Начхати! Я хочу врятувати її. Це все, чого я хочу.

— Ви хотіли передати крепундію Дозорові Сімох. Вірно?

Кугут тужно кивнув.

— Мабуть, я в змозі вам допомогти. Я знайомий з Гувальдом Мотлохом, верховним архіваріусом Дозору Сімох. Після повернення в столицю я міг би…

— Ви не жартуєте?!!

— Ні. Не скажу, що ми з верховним архіваріусом — близькі друзі… Але я спробую звести вас із ним. Якщо, звичайно, капітул Дозору не буде проти. І не треба мені дякувати! — Конрад жестом зупинив Рене, який побагрянів і почав задихатися від збудження. — Я ще нічого для вас не зробив. Почекайте результатів.

— Візьміть її.

Рене вимовив це так, немов розлучався з коханою.

— Хоча б на ніч. У вас вона буде в більшій безпеці. І потім… Я не хочу сьогодні бачити сни.

— Улещений вашою довірою, юначе, — барон не втримався і дозволив собі на йоту більше в’їдливості, ніж варто було. — Але я б порадив вам просто зняти медальйон і покласти поруч, на табурет.

— Візьміть, прошу вас!

«Зрештою, не такий уже й кошмар мені снився, — зітхнув фон Шмуц. — Хіба що наприкінці. З певної точки зору, це навіть цікаво…»

На жаль, аргументи не відзначалися переконливістю.

— Гаразд, я візьму. Вранці поверну.

— Храни вас Повзуча Благодать!

— Вам шкідливо нервуватися, юначе. Лягайте-но краще спати. У всіх нас видався тяжкий день. Хвала Вічному Мандрівцеві, він скінчився, і не так погано, як міг би. Добраніч.

Забравши свічку, барон залишив Чорного Аспіда наодинці зі здоровим сном.

SPATIUM XX

ТАЄМНИЦЯ, ЩО ВПАЛА З БАЛКОНА

або

СПОГАДИ ЕФРАЇМА КЛОФЕЛІНГА

Колись, давно-давно, Ефраїму Клофелінгу виповнилося тринадцять років.

Зараз у це важко повірити. Але клаповухий, незугарний, худий попри всі зусилля мами, бабусі й доброї куховарки Тільди, підліток, улюблений син духівника Бруно, теж не йняв би віри теревеням про старезного гросмейстера-некроманта. Фантазії язикатих брехунів-трубадурів — ось як іноді виглядає життя людське, якщо дивитися не ззовні, а зсередини, як в’язень з темниці чи пташеня з яйця. Між двома іпостасями — сором’язливим юнаком і товариським старцем — пролягла прірва; але саме в тринадцятий день народження виникла перша тріщина, перший розлам майбутньої безодні.

Втім, зрідка, дивлячись у вікно на озеро Тітікурамба й бачачи за озером лиховісні вежі Чуриха, Ефраїм мріяв, як одного разу, могутній і переможний, у всеозброєнні магії, він завоює гніздо жахливих некротів і зробить його справжньою колискою Високої Науки, що творить чудеса в ім’я життя на землі.

У долі є почуття гумору.

Збігаючи сходами Цитаделі, стрибаючи через сходинку й насилу втримуючись від жагучого бажання з’їхати вниз по поруччі, — що, звичайно, негідно дорослої людини! — Ефраїм міркував про таємницю. Про таємницю глибин душі, відповідальну й, поза сумнівами, виняткову. Мабуть, у кожного в такому важливому віці є таємниця. Він здогадувався про це, але це його нітрохи не засмучувало. Далеко не кожен володіє секретами сильних цього світу, зовсім не кожного привітає милостивим потиличником його високість, п’ятий герцог д’Естрем’єр, — і вже точно не кожному лагідно посміхається Хендрик Високосний, чий злет породив пліток більше, ніж подвиги Нихона Сивочола.

Таємниця ховалася за частоколом пліток, лукаво підморгуючи дурням у щілину.

Крім таємниці, Ефраїма дуже турбували примхи Янці, онуки куховарки Тільди. Доведись йому порівнювати володіння таємницею з Янциною симпатією, обираючи, і майбутній гросмейстер завагався б, чому віддати перевагу. Розповісти таємницю куховарчиній онуці означало здобути прихильність серденяточка, як кликав дівчину тато Бруно, посміюючись із синового захоплення. Тато розумівся на серденяточках; знання чарівного предмета в родині Клофелінгів було спадкоємним, як духовидіння. У тринадцять років такий скарб, як Янця, був дуже привабливим. Але догодити предметові захоплення можна й простішим способом — наприклад, подарувавши ланцюжок із золотим гомолюпусом. А таємниця, один раз виказана, миттю втрачає цінність, як скромна дівка — цнотливість.

Син Бруно був розважливий не по літах.

Захоплений міркуваннями, розігнавшись над міру, він налетів у дверях, що вели у двір замку, на причепуреного, мов павич, коротуна — цей дворянин прискакав учора на світанку на особисте запрошення герцога. Незважаючи на малий зріст, гість міцно стояв на ногах. Юному чарівникові здалося, що він врізався в стіну фортеці. До того ж, Ефраїм розбив нижню губу об тверде, глянцево блискуче чоло гостя. Губа напухла, загрожуючи незабаром стати пухким оладком.

— Перепрошую, пане, — насилу вимовив Ефраїм.

— Перепрошую, ваша світлосте, — суворо виправив коротун, але на самому дні його льодистих, блякло-блакитних оченят ховалася незла усмішка.

— Перепрошую, ваша світлосте, — слухняно погодився Ефраїм.

Він згадав ім’я і титул дворянина: тато говорив з Карлом Беркадором, радником його високості, про приїзд Огюста, барона фон Шмуца, чоловіка суворого, із принципами, але відданого й педантичного. Ще тато казав, що для герцога дуже правильно заручитися сприянням барона у нинішній делікатній справі. Про саму справу Ефраїм нічого не дізнався, бо був вигнаний з батьківських покоїв. Теж мені, змовники! Нас хоч вогнем катуй, хоч допитними чарами, ми нікому ні слова, ні словечечка…

— Скажи жінкам, нехай намастять тобі губу конопляною олією, — додав барон, чоловік суворий і з принципами, перш ніж звільнити дорогу.

Кивнувши й відразу забувши про жінок з їхньою олією, Ефраїм стрілою вилетів у двір.

Сонце, лагідне сонце початку осені, набирало в пригорщу золотої води та бризкало на замок. Сонце по-материнськи любило Орден Зорі, пестячи його осередок усіма доступними способами. Здавалося, ще трохи, й замок вигне спинку, замуркотить, немов кошеня. Цитадель не була фортецею в буквальному значенні цього слова: навряд чи б тут вдалося витримати правильну облогу або штурм. Губерт Раптовий наказав звести подарунок, іграшку, скриньку, де можна з задоволенням проводити дозвілля в приємному товаристві або займатися науковими дослідженнями — але при цьому зовнішній вигляд замку повинен ясно свідчити про лицарство, шляхетність та високі ідеали. Дивні, розпливчасті вказівки доводили будівельників до божевілля, але заперечувати або сваритися з Раптовим ніхто не ризикнув. Побудували, як їм звеліли, і вийшло добре.

На погляд Ефраїма, це було дещо краще за нудну неприступність родового замку д’Естрем’єрів.

Тринадцятилітній ювіляр закрутив головою, озираючись. За його спиною, у дверях, забитим у поріг цвяхом стирчав барон Огюст, так ніби забув, куди збирався йти. Далі, біля криниці, із запалом жестикулюючи, герцог Губерт про щось розмовляв з духівником Бруно та огрядною, негарною пані у вбранні сивіли, гаптованому зірками та лавровим листям. Пані звали Есфірь Кольраун, і була вона надзвичайно, до непристойності молода: ледь більше двадцяти років. Приїхала вона в кареті два дні тому. Це тато дав його високості пораду — звернутися до хуської сивіли. Незважаючи на молодість, казав тато, Фіра має винятковий талант ясновидіння, і ніхто краще за неї не складе гороскоп на дитину. Крім того, Фіра вміє зберігати таємниці. «У нашій ситуації…» — сказав тоді тато, замовк, простяг довгу руку, вхопився за відстовбурчене вухо сина й витяг спадкоємця з-за штори.

Тож, окрім імені, Ефраїм нічого не довідався ні про сивілу, ні про нашу ситуацію. Точніше, це тато думав, що син нічого не довідався. А в сина була таємниця, і таємниця багато чого могла підказати.

Не тільки молоденькі сивіли вміють зберігати секрети.

Ми теж не в тім’я биті.

Нікого з лицарів Ордену на подвір’ї не було. Турнір, коли двоколірні бійці поспішали схрестити списи во славу ідеалів і тим; самим закласти черговий камінь у невидимий підмурівок світобудови, завершився наприкінці літа; наступний буде навесні. Щодо лицарів думка Ефраїма роздвоювалося й вагалася, як людина, що зустріла доппельгангера. Він був присутній при бесідах магістра Хендрика з татом і його високістю, він щиро вважав лицарів дурниками, нездатними гідно поцінувати витонченість чародійної думки, зате майстрами перетворювати будь-яке відкриття Високої Науки на посміховисько. Але під час турнірів, коли вершники врізувалися один в одного, герольди вигукували імена переможців, славлячи по черзі Зорю Ранкову чи Вечірню, а ряди бійців у чорно-білих плащах виголошували заздоровниці Хендрику Високосному й Губерту Раптовому, й луна металася подвір’ям замку, а грудаста Янця із захватом і обожнюванням дивилася на струнких героїв, часто кліпаючи пухнастими віями…

У такі хвилини переконання піддавалися серйозному перегляду.

Знявши берет і почухавши потилицю — дурна звичка, якої мама марно намагалася позбавити улюбленця, — Ефраїм вирішив підійти до криниці, випробувавши ранковий настрій батька: прожене чи ні? Але доля розпорядилася інакше. Тупий удар тіла об бруківку двору вийшов тихим і зовсім не страшним. Секунду майбутній гросмейстер тупо дивився на зламане тіло магістра Хендрика, яке здригалося; потім він ступив крок назад, начебто збирався ще раз зіткнутися у дверях з бароном фон Шмуцем, розбивши губу, потім вибігти задом наперед сходами до спальні — і час піде назад, усе повернеться, і можна буде виправити, попередити, допомогти…

Ні.

Таємниця вмирала на бруківці, звалившись із балкона.

— Лікаря! Швидше!

— Магістр! З балкона…

І бринів у золотому повітрі осені крик Губерта Раптового:

— Бруно! Врятуй її, Бруно! Благаю…

Маг-духівник уже біг від криниці до магістра, що розбився. Ніколи Ефраїм не бачив батька таким зосередженим, і ніколи більше не побачить.

CAPUT XXI

«Я СПИТАВ ЧАКЛУНА: ЧОГО В ЛЮДСТВА ЗДАВНА НА ЗДОРОВИЙ НА ГЛУЗД ЗАВЕЛИКА ЦІНА?»

Світ розтинали прямі лінії, ділячи все навколо, до обрію, на чорно-білі квадрати. Квадратами, як сомнамбули, повільно рухалися постаті двох кольорів, що викликали зубний біль; деякі з них здавалися баронові невиразно знайомими. Величезну гральну дошку здибили пагорби й переліски, будинки та замкові вежі; вдалині блищала смоляна гладінь озера.

Притулок божевільних героїв завбільшки як цілий світ.

Конрад роздвоївся: він одночасно перебував на дошці, охороняючи Чорного Короля — і спостерігав за подіями осторонь. До Короля наближалися дві білі постаті: Лицар і Звір. Їхнє сяйво засліплювало.

— Добродію, вам шкідливо так сильно сяяти. Вигорите вщент і знесилитеся, — чемно звернувся барон до Білого Лицаря.

Лицар не відповів; лише мотнув головою і голосно зарипів заіржавілими латами.

— Вам тут не місце, добродію, — барон не залишав спроб умовити Лицаря. — Нам усім тут не місце. Пропоную розійтися по-доброму…

Лицар потягнув із піхов довгого меча. Він тягнув і тягнув, а меч не закінчувався й не закінчувався, витягнувшись, напевно, на цілу лігу. Разом з мечем витягалася й тоншала рука Лицаря: от-от перетвориться на павутинку та обірветься.

Збоку до Чорного Короля крався Білий Звір. Барон погрозився Звірові пальцем, маючи намір заступити дорогу, але тут із кущів вискочив Чорний Донжон з палаючою зубчастою верхівкою і з бойовим кличем упав на Звіра.

— Дрюк капловухий! — репетував Донжон, ляпаючи чавунними губами-віконницями на верхній бійниці; він підім’яв Звіра під себе й тепер скручував йому лапи. — Придушу ду…

— …рбаса! — на цьому вигуку Конрад прокинувся.

За стіною кипіла люта метушня, чулося гарчання і здавлена лайка. Іржавими латами зі сну голосно зарипіли двері. «Непорядок: у будиночку Германа завіси змастили, а тут забули», — відзначив барон, підхоплюючись із ложа та дістаючи з-під подушки кинджал. Вчорашня ніч повторювалася. Зараз до кімнати ввійде Ікер Тирулега зі спійманим снулем, Конрад, не розібравшись, зажене старого на стелю…

Замість Тирулеги у дверях мовчазним привидом виник Білий Лицар. Упавши з вікна, світло місяця облило постать гостя розплавленим воском, сріблом блиснуло на лезі кривого ножа, торкнулося обличчя…

— Що ти тут робиш, Германе? Ти хворий. Негайно повертайся в ліжко!

— Омфалос!

— Що ви собі дозволяєте, юначе?! Хочете, щоб гросмейстер Клофелінг із вас дрейгура зробив? Ану, швидко…

Велетенською лялькою-хитунцем Герман гойднувся вперед. Мовчки він спробував лівою рукою вхопити дядька за горло. Обличчя, що ніби опливало воском, опинилося зовсім поруч, ґудзики очей тьмяно блищали з безжалісною байдужістю. Заворожений цим видовищем, обер-квізитор ледве встиг ухилитися. Герман навскоси змахнув ножем, розпоров рукав нічної сорочки барона й зачепив дядькову руку.

Зараз стратег-командор був дуже схожий на власного татка, Хальдриґа Розбійника, під час нападу білої гарячки.

— Любий племінничку, — просичав барон, відчуваючи, як темна лють скипає десь у закутку душі. Такого з обер-квізитором раніше ніколи не траплялося. Доводилося частину уваги витрачати на контроль мерзенної хвилі, не даючи шаленству підкорити розум. — Добром прошу: вгамуйся…

У відповідь Герман різонув дядька ножем по щоці. На щастя, завдяки безсумнівній перевазі малого зросту, Конрад зумів пірнути вліво. Важче виявилося цієї миті не розпороти племінникові живота довгим, гострим як бритва, анхуеським клинком. Права рука, здобувши чудесну самостійність, пропонувала здоровому глузду поступитися і дати їй, руці, одним витонченим аргументом завершити суперечку, після чого можна буде лягти спати далі. Змусивши заколотницю-руку коритися, барон спіймав момент, коли контужений стратег промахнувся, сильно розвернувся боком, — і від усієї вдячної душі приголубив Германа ліктем по ребрах.

Аби уникнути продовження цього неподобства, він підсік племінникові ноги.

Від гуркоту, з яким упав стратег, будиночок здригнувся.

— Шумний ви, добродію… — пробурчав барон, і відразу з ніяк не меншим шумом звалився на підлогу: підлий лицар Добра смикнув дядечка за ногу. Ножа стратег упустив. Зараз він, сопучи та пихкаючи, намагався навалитися зверху, причавити й дістатися нарешті до жаданого медальйона.

— Омфалос!

Конрад вивернувся, відкотився до стіни. Крепундія на грудях відчутно пульсувала, наче друге серце. Саме від неї здіймалася хвиля, що каламутила розум. Щойно барон усвідомив це, як відразу полегшало, лють відступила — а з очей бризнули осінні зірки. Кулак стратега поцілив у вилицю, немов таран — у фортечну браму. Нічого не бачачи, приголомшений ударом, барон мимоволі відсахнувся.

Щось грюкнуло в стіну біля вуха: кулак чи нога.

— Припинити! Всевидющий Приказ!

Потрібна була коротка мить перепочинку. Владний, хоч абсолютно безглуздий у даній ситуації вигук зробив свою справу: Герман загаявся, і обер-квізитор прийняв рішення. Дуже не хотілося бити племінника по контуженій голові. Але іншого виходу барон не бачив. Будемо сподіватися, непритомність позитивно вплинула на впертого родича.

Ідея без зволікання втілилася в життя.

Барон мало не вивихнув кисть: голова племінника виявилася просто кам’яною, їй-право. Сам факт контузії залишався загадкою: булава повинна була розбитися об череп стратега, як скло. Ставши над непритомним Германом на коліна, Конрад без церемоній здер з юнака сорочку, мішком напнув на руки, зведені за спиною, і туго стяг зап’ястя довгими рукавами. Відсапавшись, знайшов у багажі запасний ремінь: для ніг. «Чи не перестарався я часом?!» — тривожно тьохнуло серце. Ні, дихає. Хвала Вічному Мандрівцеві, заступникові бешкетників. Так, з одним світочем упоралися — саме час глянути, що діється в пульпідора.

Морщачись від болю, Конрад штовхнув двері.

У коридорчику крутилася чорна маса: хрипіла, тупала, нерозбірливо гарчала й бурмотіла. Барон позадкував. Кинджал залишився під ліжком, а пертися на таке голіруч — дякую красно! Навіть знаючи, що посмертно тобі дадуть «Героя Вітчизни» з бантами й рюшами…

— О, світлосте! А в мене сестриця з глузду з’їхала. Довелося в’язати. Ну, куди її тепер?

Маса розпалася на два фрагменти: один стояв, другий лежав.

— Несіть у мою кімнату, Коше. Схоже, у нас спільний клопіт. Мені теж довелося зв’язати свого племінника.

— Та ну! — невідь чому зрадів рудий гомолюпус. — Ото діла!

І штовхнув вовчицю, що скавуліла: без злості, але сильно.

* * *

Місячна доріжка бігла чорною гладдю озера.

— У архіваріуса Землича не було сина. У нього була дочка, Хендрика Землич. Природна семантиса, самоучка, кохана Губерта Раптового, магістр Ордена Зорі, предмет ревнощів її високості Флори д’Естрем’єр. Ось і вся таємниця, проста, нудна й очевидна, як будь-який секрет під Овалом Небес. Коли Хендрика розбилася, упавши з балкона, вона носила дитину.

Хотілося стати на доріжку з жовтого подрібненого світла й утекти далеко-далеко. Туди, де дрімає стомлене за день сонце. Де трубадури співають про любов та ненависть, горе та щастя, і можна слухати, сумуючи або захоплюючись, не думаючи про якусь Хендрику Землич, що вмерла за сивої давнини, в яскравому світлі дня, у присутності жменьки людей.

Сива давнина зняла тюбетейку і зібгала в кулаці.

Стало добре видно: гросмейстер Ефраїм неймовірно, страшенно старий. І навряд чи довго протягне. Маги з високим рівнем особистої мани живуть довше за звичайних людей і своїх скромніших колег. Але не набагато — на третину, іноді на половину звичайної тривалості життя. Достатньо, щоб заслужити заздрощі; недостатньо, щоб заслужити заздрощі, які межують із ненавистю.

У гаю над озером цвірчали цикади. Раніше їх не було чутно, а зараз ніби невидимий диригент вийшов до оркестру, постукав паличкою об пюпітр із нотами й змахнув руками: нумо! Легкий вітер доносив пахощі хвої, диких лілей, легкої прілі.

Вітер збирав усе це багатство в долонях і ніс над озером до Майорату, де й досі стояв іграшковий замок, височів балкон і холонула вночі бруківка двору, на якій померла Хендрика Землич. Принцесо на бобах, тебе украв, зжер і перетравив дракон часу, змій пліток, залишив у людській пам’яті сміховинне чудо-чудовисько — ось він, автор «Максим» і «Заповіту», магістр безглуздого ордену, фаворит навіженого, дурноверхого, ексцентричного герцога…

— Пізніше, ще до того, як остаточно посваритися, я запитував батька: що він зробив, підкорюючись наказу Губерта? Адже врятувати Хендрику не зміг найгеніальніший медикус! Та й зроблене батьком не можна назвати порятунком… «Я зробив омфалос», — незмінно відповідав Бруно Клофелінг. Він брехав, вірніше, казав не всю правду: створити омфалос, пуповину особистості — комірку з трьома бабусями, як називала його Хендрика — не до снаги магові. Думаю, тут зіграла роль вроджена здатність самої Хендрики до магосемантики…

Риба хлюпнулася біля берега.

Старий замовк, вслухаючись: пізній рибалка, чия пам’ять переповнена спогадами про колишні здобутки й невдачі, і новий улов навряд чи щось додасть до скарбниці.

— Помираючи, вона почала провалюватися у власний омфалос, зводити гинучу особистість до точки, де народження і смерть — ще безглузді, неіснуючі поняття. Не запитуйте, як вона це робила: я не знаю. Дії геніїв часом нагадують диво. Це потім приходимо ми й розбираємо диво на частини, пояснюючи, пристосовуючи, перетворюючи на буденність… Або не перетворюючи. Так само я не знаю, що зробив мій батько для консервації омфалоса Хендрики Землич. Бруно Духовидець не поступався мені сьогоднішньому майстерністю, хоча наша майстерність — різна. Можу лише припускати, що життя Хендрики було замкнуте в коло. Раз за разом, замкнувшись у омфалосі, в комірці з трійцею древніх ткаль, вона рухалася від народження до смерті, й знову, знову, по колу, як ходить старезний кінь навкруг коловорота маслоробки…

— Від народження до смерті? — раптом перепитав Фернан Терц.

— Ваша правда. Фінальним порогом був момент консервації: до смерті, реальної смерті, як я гадаю, залишалося хвилин десять-двадцять. Можна замкнути життя в кільце — але тільки якщо в оправу кільця не вставлено чорного алмаза смерті. Ви повинні пам’ятати історію Аманди Ланів’єр, Принцеси-Мрії, котра в такий спосіб провела понад рік у домовині із зачарованого кришталю…

— Так, я пам’ятаю, — з дивною інтонацією відповів профос Дозору Сімох.

— Медальйон, що його Губерт Раптовий до кінця своїх днів носив на грудях — омфалос Хендрики Землич. Одного разу Герцог прохопився, що хотів би проспати весь відведений йому час. Бо, мовляв, бачить сни, де Хендрика жива: вони знову знайомляться в архівах університету, розмовляють, кохають одне одного, засновують Орден Зорі, щасливі… Так, звісно, у снах кохана герцога теж помирала, але ніколи не до кінця — все починалося спочатку. На той час я вщент посварився з батьком, зрадив сімейну традицію і вступив до Патрихського університету. Мене цікавила некромальна родопоміч. Сподіваюся, ви розумієте, чому…

Риба хлюпнула ще раз, дозволивши гросмейстерові обірвати фразу на півслові.

— Ви навели як приклад Принцесу-Мрію, — Фернан Терц сів на пісок, зовсім не дбаючи про чистоту одягу чи небезпеку застудитися. — Тоді ви повинні знати, що псевдо-життя, замкнуте у внутрішнє кільце, потребує захисного кокона. Кришталева домовина? Припустимо. У випадку із Мрією ми мали не омфалос, а повноцінне тіло, і то — якби князь Елоїз спізнився на тиждень-два, замість весілля він справляв би похорон нареченої… Що за кокон оберігає омфалос Хендрики?!

— Це просто, як усе геніальне, — сумно посміхнувся гросмейстер. — Ви в курсі, що медальйон — Пуп Землі лицарів-квесторів? Квінтесенція діяльності Ордена Зорі? Я б додав: об’єкт поклоніння…

Анрі здригнулася.

Вирізаний із колоди грубий бовван жалюгідний і безглуздий. Але минають роки, десятиліття, століття… Кваліфікований маг чудово знає, що таке — намолений ідол. Вулкан, що спить до часу, готовий будь-якої хвилини пролитися розпеченою лавою. І реальність навколо колишнього боввана набуває ряду додаткових властивостей, що викликають здригання в будь-якого мантика.

— Авжеж, любонько, — підбив підсумок Ефраїм, для якого переляк вігіли не лишився непоміченим. — Ви все зрозуміли вірно. Намоленість, виток за витком — ось що береже омфалос великої семантиси. Батько помер двадцять три роки тому; гадаю, він був би радий дізнатися, що його припущення блискуче підтвердилися. Намоленість берегла Хендрику Землич довше, ніж можна було сподіватися.

— Вам не страшно, ваше чорнокнижництво?

— Страшно, любонько. Тому я й заправив від квесторів як плату за послугу доступ до реліквії. Хотів подивитися, що трапилося з омфалосом за цей час. І знищити його, якщо знадобиться, давши спокій нещасній жінці.

— Ваш батько припускав такий результат?

— Навряд чи. У першому заповіті герцог Губерт звелів поховати медальйон разом із ним. Потім, кажуть, він переписав заповіт, хоча я не впевнений, що це правда… Герцогиня Флора була жінкою мстивою. Вона не знала, що криється в медальйоні чоловіка, але ревнощі винахідливі. Її високості напевно було приємно після смерті чоловіка передати медальйон у повну власність Ордену Зорі. Святиня гультяя-чоловіка, пам’ять про жалюгідну повію — іграшка дурнів і ледарів. Такою помстою можна пишатися.

Осіння муха втрутилася в розмову діловитим дзижчанням біля вуха Анрі. Це невлад ожила фасцина, підсаджена баронові. Тембр дзижчання, низький і басовитий, свідчив багато про що. Але вийти на прямий контакт? Показати взаємну фасцинацію — викрити значно тісніший, ніж задекларовано, зв’язок…

Службові турботи здавалися зараз безглуздими і дріб’язковими.

— Що з вами? — одночасно запитали Ефраїм Клофелінг і Фернан Терц.

* * *

— Некисло ти племінничка приклав, світлосте, — шанобливо гмикнув Кош.

Він кинув зв’язану сестру на підлогу поруч із байдужим Германом. Вовчиця виверталася мало не навиворіт, силкуючись звільнитися від пут; її звіриним тілом котилися великі брижі, як від вітру — по воді озера. Агнешка пристрасно прагнула перетворитися, але заважали мотузки, міцно стягаючи лапи й пащу. Спростовуючи власне прізвище, вовчиця була велика: вагою та розмірами як доросла дівка.

І як із нею Кош упорався?

«Схоже, сильно вас по фізіономії приголубили, пане! — в’їдливо відгукнувся внутрішній негідник-голос. — Сам Кош, судячи з його комплекції, на такого звірюку обертається, що ведмідь зі страху посивіє!»

— Вкусила, зар-р-раза!

Малой ще разок стусонув сестру та заходився зализувати рану на передпліччі — точнісінько як удень Агнешка.

— Давайте, перев’яжу.

Барон відкрив саквояж — у пошуках прокип’ячених бинтів, які Любек зазвичай видавав хазяїну в необмеженій кількості.

— Скажіть, Коше… А правда, що на гомолюпусах усе заростає, як, даруйте, на собаках?

— Брехня. На собаках поганіше заростає.

— То, може, бинтувати не треба? Я про вашу руку.

— Треба. Покусала ж, стерво!

— Чому б вам не змінити вигляд? Щоб прискорити процес загоєння? Я, звичайно, пов’язку накладу, але якщо є дієвіший засіб…

— Вигляд змінити? Обернутися, значить?

Рудий богатир дивився на Конрада, розгублено кліпаючи.

— Та не вмію я, — засмучено зітхнув він і з безнадією розвів лаписьками. — І радий би…

— Не вмієте?! — сторопів фон Шмуц. — А яким же чином ви сестру здолали?

— Не чином, а мотузкою. Агнешка у вікно скочити намилилася, а я ззаду навалився, скрутив і зв’язав. А мотузка в мене з собою була. Як відчував: придасться.

— Ви були в людській подобі?!

— Авжеж, у людській. Як би я їй інакше лапи в’язав? Нічого, я звичний! Не лише сестрицю побороти можу, коли припре. Я й татка, бувало, ламав, і дядьків…

— Але ж ви перевертень? Гомолюпус?!

Не припиняючи розмови, Конрад діловито взявся до перев’язки. Сліди від зубів були глибокі, але накладати шви, на щастя, не було потрібно.

— Ага, гомолюпус. Тугіше бинтуй, не боїсь! Вовкулака я з діда-прадіда. Тільки в родині, воно… Не без виродка, значить. У тебе, світлосте, племінничок, у нас — я. З вовками жити — по-вовчому вити, а в мене з цим ділом — лихо! Не вмію. Я інакше обертаюся, просто зовні не видно. То дурень дурнем, то розумний — аж страх! Розумним цікавіше, зате дурнем жити простіше. Кручусь помаленьку…

«Не бреше!» — шостим чуттям зрозумів барон. Тепер ставало зрозуміло, чого рудий здоровань морозив дурість за дурістю, а потім раптом підказував таке, до чого обер-квізитор сам навряд чи додумався б. Дурень-перевертень, значить?!

— А зараз ви як? Розумний — чи?

— Чи дурень?

Кош задумався, скуйовдив чуприну здоровою рукою.

— Не знаю! — заявив він і підморгнув баронові підозріло весело. — От ти зараз який, світлосте: розумний, чи дурний?

— Я? Та хто ж вам таке сам про себе скаже, Коше?!

— А я, виходить, відповідай? Розумний ти, світлосте, а дурний, як я…

— Постривайте! Вас же сестра покусала! Значить, ви тепер повинні справжнім гомолюпусом зробитися…

— Нє-а, — ліниво мотнув Кош кудлатою головою. — Не повинен. Кусали мене тищу разів… Сам просив матусю: цапни, мовляв! Ніякої користі…

Вовчиця тим часом примудрилася звільнити від мотузок пащу й нишком гризла пута на передніх лапах. Сподівалася, не помітять. Наївна! На те й Всевидющий Приказ, щоб пильнувати. Та й любий братик не дрімав. Удвох з рудим барон зробив ще одну «перев’язку» — наново замотав пащу Агнешки, яка запекло пручалася. Цього разу укусів вдалося уникнути: Конрад наочно переконався, як дурень-перевертень ламав і татка, й дядьків, і ще, напевно, півзграї…

За цією метушнею обидва пропустили повз вуха гамір у коридорі й озирнулися лише коли в кімнату боком протиснувся Рене Кугут, спираючись на костур.

— О, зубар! Не спиться?

— Ви з ними… впоралися?

— Не боїсь, упоралися! І чого вони сюди ломилися, не знаєш?

— Хотіли забрати ось це, — барон вказав на медальйон, який було видно в комірі сорочки.

— Медаль? Хвіст облізлий! Ох, дурень я, дурень! — Кош голосно ляснув себе долонею по лобі. — Я ж сестриці сам і розповів! Як збиралися на пошуки, як зубаря зустріли… І про медаль теж! Агнешка мені ще про якийсь… фалос?

— Омфалос.

— Ага, про ам-фалос бовкнула! Він їм для всесвітнього щастя сильно потрібний.

— Панове, ви вже вкотре врятували крепундію і, швидше за все, моє життя. Я в неоплатному боргу…

— Та чого там…

Рипнули зовнішні двері.

— Кого там ще біси несуть?!

У коридорі затупотіли розмірені кроки.

— Благаємо пробачити за перерваний здоровий сон, — пролунало крізь двері. Ледь запізніло почувся ввічливий стукіт. — Малі неживі товариші просять у малих живих товаришів дозволу ввійти. Скажіть малим неживим товаришам: ласкаво просимо!

— Мерці! — сіпнувся Рене, мало не оглушивши вовчицю костуром.

— Дрейгури, — з виглядом знавця виправив барон. — Не бійтеся, вони мирні. Я сьогодні мав задоволення командувати двома: винятково працьовиті й законослухняні хлопці. Мабуть, хазяї Чуриха прислали з’ясувати, що за галас. Заходьте!

— Скажіть малим неживим товаришам: ласкаво просимо! — наполягали в коридорі.

— Ласкаво просимо!

На порозі виник худорлявий, кощавий дрейгур, як завше, в самій пов’язці на стегнах. Очі ходячого небіжчика неприємно блищали. Винувате в цьому було, скоріш за все, місячне сяйво.

За спиною парламентера манячіли тіні ще кількох.

— Переконливо просимо малих живих товаришів повернути важливий предмет… предмет… важливий. Предмет називається Пуп Землі. Омфалос. Так, Омфалос. Віддати. Просимо. Дуже переконливо. Настійливо, так. Украй.

— Хрін вам, а не ам-фалос! — гаркнув на непроханих гостей Кош. — Ану геть звідси!

— Малим неживим товаришам не потрібен хрін. Хрін є. Потрібен Омфалос. Просимо віддати. Настійливо…

Дрейгур ступив уперед, звільняючи прохід. Слідом за ним у кімнату почали заходити, штовхаючись, інші мерці.

— Наказую негайно покинути приміщення!

Знадобилося зусилля, щоб голос прозвучав гідно.

— А то викину, — насупившись і закочуючи рукави, похмуро додав Кош.

— Малі неживі товариші не можуть покинути. Потрібен Омфалос. Віддайте.

Мерці заповнили більшу частину кімнати, вкрадливими кроками насуваючись і оточуючи «малих живих товаришів». Вони дуже старалися не наступити на зв’язану вовчицю й Германа, досі непритомного. Від цієї запопадливості мороз пробігав поза шкірою.

— Зробіть же що-небудь! — заверещав Рене. Не встоявши на ногах, він повалився на ліжко барона. — Її не можна віддати цим трупам!

— Припинити паніку! — відрізав барон, не відчуваючи, однак, особливої впевненості. — Зараз вони підуть…

— Вони не підуть, — заперечив говіркий дрейгур. — Вони хочуть Омфалос. Вони хочуть і вони хочуть.

— Мало чого ви хочете! Забирайтеся геть!

— Я кажу чарівне слово. Дайте, будь ласка. Дякую за увагу…

«Анрі, де ти?! Наваляться купою, задушать… Чари, ходячі небіжчики — пані вігіло, це по відомству Тихого Трибуналу! А „двох Т“ ніколи немає, коли вони потрібні… Прорватися до дверей? Стрибнути у вікно, рятуючи медальон? Ох, Анрі, блудна чарівниця…»

Звикнувши у службових справах не розраховувати ні на чию допомогу, барон дивувався химерній надії на всемогутність Генрієтти Кукіль.

Зовсім нерви нікудишні стали…

Раптом рудий дурень-перевертень заревів ужаленим під хвіст несвезлохом, згріб у оберемок найближчого дрейгура та жбурнув його на інших. Двоє впали, збиті на підлогу, але решта насувалася. Відразу дві руки потяглися до крепундії. Бити покійних було ніяково, соромно, а головне — марно; але нічого іншого не залишалося. Мерці відсахнулися від барона, що вступив у сутичку.

Вони намагалися дістати медальйон здалеку. Поруч навіснів Кош, розкидаючи чурихську обслугу, як гравець — колоди в «Забійнику», але вперті «товариші» вставали і йшли до мети.

У правому вусі бридко задзижчала сердита муха, відволікаючи увагу. Конрад вилаявся, струшуючи з себе особливо настирливого дрейгура, і дзижчання оформилося у виразне запитання:

— Бароне, що у вас відбувається?!

Голос вігіли Кукіль бринів тривогою.

* * *

Білі мухи роїлися в нічній темряві.

Кружляли над берегом озера, над чорною водою, над піском, просіяним крізь пальці часу; бриніли крильцями, сукали лапками, спускалися на гальку і знову вирушали в політ. Басовите дзижчання складалося в «Et incarnatus est» — п’ятиголосий хор із трагедії «Зоря», сповнений тихого, глибокого смутку, коли плавна скорбота теми проходить у супроводі подихів скрипок і розміреної ходи органа. Мухи збивалися в снігові пластівці, починаючи крутитися колесом; колесо витягувалося в овал, на кшталт дзеркала, всмоктуючи блідо-жовте світло місяця. Дзеркальце пудрениці в руках вігіли ловило блискучі, спритні зайчики й посилало в ненаситний овал, сприяючи зміцненню структури.

Мало-помалу в «дзеркалі» проступила картина: кімната, тісно набита мертвими і живими, як гарбуз — насінням.

Тільки насіння не б’ється між собою.

Знявши криптування з підсадженої баронові «мушки» і розвертаючи фасцину для панорамного огляду, Анрі сама, власними руками ламала об коліно легенду проникнення в Чурих. Навіть сільський дурник легко зрозуміє: буває, що два співробітники особливих служб Реттії, випадково знайомі за минулими справами, опиняються в одному місці. Але взаємна фасцинація виразно свідчить про намір, змову, таємну мету: тут потрібен дозвіл високого начальства. А гросмейстер Ефраїм — далеко не тупак…

На щастя, гросмейстер не загострював увагу на слизькій темі. Що там подумав Ефраїм Клофелінг, що відзначив і приберіг на майбутнє — невідомо, але він вдивлявся в «бліде верцадло» так, немов від цього залежало існування Чуриха. Чоло старця перетнула роздута вена, роздвоюючись, немов рогатка біля краю тюбетейки; стиснутий рот перетворився на шрам. Поруч із гросмейстером стояв, напружено сутулячись, Фернан Терц. Кумедно, але зараз профос Дозору дуже нагадував стряпчого, стурбованого позовом на користь хазяїна «Обителі героїв», жертви підступу гостей.

— Хтось перехопив контроль над дрейгурами, — нарешті вимовив гросмейстер. Вена на його чолі загрожувала лопнути. — В чурихській кадавральні… Над моїми дрейгурами…

Крижаний і рівний, його голос був схожий на стилет, готовий увійти під ребра.

— Шукайте! — звелів профос Терц, беручись за раму обома руками. — А я тим часом візьмуся до ниток… Вибачте, вігіло, тут завелика відстань…

Рама під його пальцями деформувалася, вигнулася, перетворюючись на арфу. Просто поверх зображення кімнати, де коїлося неподобство, натягнулися струни: почасти — з жил, почасти — срібні. Нігті профоса страховинно подовжилися, стали плектрами: такі «пазурі» арфісти надягають на пальці для підсилення звуку, але у випадку з Терцом це викликало здригання. У будинку малефіка, коли Анрі прийшла «заарештовувати» Мускулюса й застала лжестряпчого під час безмовної сутички, нічого схожого не відбувалося. Напевно, простір дійсно позначався на майстерності блокатора: у малефіка справа вершилася на відстані витягнутої руки, а тут між профосом і двічі повсталими дрейгурами розкинувся гай криптомерій.

Анрі ладна була заприсягтися, що профос не творить ніякого чаклунства: він вдирався в саме серце чарів вігіли, перекроюючи їх для власних цілей. Нічого не створюючи, він видозмінював і використовував.

Струни заспівали, повертаючи мушиний хор назад.

Мелодійна тема рушила з кінця до початку, спотворюючись дорогою.

Усе, що відбувається, здавалося сном, втіленим кошмаром: заколот піднятих мерців у серці Чуриха. «Бачиш арфу уві сні, — запізніло згадала Анрі, — в нещасті будеш втішений…» «Лобний сонник» зараз не викликав довіри. Зате беззастережну, майже дитячу довіру викликав гросмейстер Ефраїм: черпаючи місячне світло долонями, він спрямовував полонені промені собі під ноги, й на піску утворювалася мерехтлива калюжа. Вона пінилася, булькала, народжувала бульбашки, які оформлялися у крихітні будиночки, флігельки, пухнастий краєчок гаю — так дитина зводить із мокрого піску цитадель. Образ-макет кадавральні ріс, як на дріжджах. Вперше Анрі бачила, як буквально за хвилину будують «Via Lactea», «Чумацький шлях», прокладаючи стежку по вектору чужого впливу з трьома змінними.

— Ага… — бурмотів грос, по-дитячому закусивши губу. — Чую…

Арфа раптом заграла танцювальну, в якій від трагічного хору залишилася хіба що партія басів. Крізь струни-прути, немов вігіла зазирала не в кімнату, а в темницю з в’язнями, стало видно: дрейгури облишили спроби забрати в барона медальйон. Жваві мерці м’ялися, ритмічно тупотіли; один механічно вигукнув: «Ходи боком, ходи жваво!», до смерті налякавши горбаня, що скорчився на розстеленому ліжку й замовк. Ще двоє дрейгурів почали присідати, клишоного викидаючи вперед то ліву, то праву.

— Є! — кумедним фальцетом верескнув Ефраїм, указуючи на крайній південно-східний будиночок, де над дахом блищала каламутна перлина-зірка. — Ось він!

Швидко зіставивши макет зі справжнім розташуванням помешкань, Анрі зметикувала: в зазначеному будиночку перебуває Марія Форзац з непритомним Кристофером, квестором-не: кромантом.

— Кристофер опам’ятався? — запитала вона.

— Ні, — промимрив Ефраїм. — Якби опам’ятався, мені було б простіше…

— Тоді чому?

— На нього щось тисне… Щось біле, в іскрах, як сніговий замет… Тисне і вимагає… Погано чути, я поза цими вимогами, мене ніби нема…

Останні слова гросмейстер вимовив так, що Анрі поспівчувала білому заметові, який наївно думає, начебто Ефраїма Клофелінга немає. Було шкода молодого некроманта. Маг, чаруючи в непритомному стані, дуже важко переносить чуже втручання, особливо вороже. У нестямі захисні бар’єри стають вразливими, кришаться, як черствий хліб; мана-фактура оголена, болісно реагує на спектральні зміни. Якщо врахувати, що квестор серйозно постраждав у сутичці…

Напевно, про те саме думав і гросмейстер, налаштовуючись перед втручанням. Він присів над ляльковим будиночком, витканим із місячного світла, поплював на долоні, немов ремісник перед роботою, і, намагаючись не доторкнутися до вогника, звів долоні з боків перлини-зірки.

Було помітно, як сніжно-білі іскорки просочуються назовні між старечих пальців.

— Вони ще танцюють? — запитав Ефраїм, маючи на увазі непокірних дрейгурів.

— Так, — видихнув Терц, прискорюючи темп гри. — Покваптеся… Тут якийсь побічний вплив… Важко відстежити призначення: воно майже безсенсове!..

— Добре…

Нічого хорошого Анрі не бачила.

Підтверджуючи її песимізм, звідкись долинуло собаче виття. Тужливе, протягливе, воно несло очевидну загрозу. У журливих вібраціях відчувалася гармонія: нетутешня, інфернальна, пронизана дивним ритмом, подекуди схожим на ритм танцювальної Терца, але глибшим. Ефраїм відсмикнув долоні від зірочки, наче обпікся, і знову взяв вогник у обійми. Збився профос, шукаючи серед струн арфи потрібну й не знаходячи. Вігіла не відразу зрозуміла, що виття долинає здалеку, з-за гаю, і водночас із «Via Lactea», з образу будиночка, де замерзав під заметом квестор-некромант, нерозважливо намагаючись підкорити дрейгурів своїй — чи ж своїй? — волі та спрямувати на мету, як тупу, криву, погано оперену, але все-таки стрілу.

Виття посилилося, досягло кульмінації і змовкло, обірване в зеніті.

Перлина в долонях старця згасла.

За огорожею струн арфи завмерли дрейгури. Мить, ще одна, і «умовно-живі» потяглися до виходу з кімнати, невлад бурмочучи: «Дякую за увагу! Дякую… за…» Хода в них розладналася, руки теліпались, але кімната порожніла з приємною швидкістю. Незабаром там залишилися тільки безумовно живі, з різними ступенями потрясіння.

— Справжній са-пей! — блідий від утоми й захвату, мовив гросмейстер. — Овал Небес, я багато читав про цих собак, але побачити са-пея в дії! Захищаючи сина хазяйки, він збив ауру впливу… Фантастика! Всі некротальні акценти подавлені до шостого шару. Думаю, зараз Кристофер спокійно спить.

— А ось нам навряд чи вдасться склепити повіки, — без особливої радості повідомив Фернан Терц. — То що, колеги, рушили назад?

Арфа профоса розвіювалася димом за вітром.

Здохла муха валялася на піску, біля ніг вігіли.

SPATIUM XXI

СХОДЖЕННЯ В ТЕМРЯВУ

або

ЖИТІЄ РЕНЕ КУГУТА, ПУЛЬПІДОРА Й ІДЕАЛІСТА

Схильність до чаклунства як природне вміння накопичувати й трансформувати ману рідко передається спадково. Шанс, що син чаклуна теж народиться чаклуном, не такий великий, як думають профани. Це тільки в дрімучої відьми з хутора Волохачі дочка або внучка — відьма, і край. Баби — діло тонке, особливо з простих. У простих дитя й на снігу здорове народиться, а в інших і в теплій спальні марніє. Авжеж, якщо обоє батьків чарівники, шанс отримати спадкоємця-чарівника помітно підвищується. І все-таки династій, де з покоління в покоління народжуються винятково діточки, схильні до Високої Науки, кіт наплакав.

Сотня родин на всю Реттію.

У сусідніх державах — не більше.

Рід Кугутів належав до згаданої сотні. Сім колін вправних пульпідорів у чоловіків, сім колін чутливих гербамедис у жінок. Особливим знанням теорії, дипломами й атестатами, так само, як і надзвичайними надлишками мани, Кугути похвалитись не могли. Проте кілька століть підряд, починаючи із пращура Петрока Забіяки, вони успішно замовляли землякам зуби й лікували пронос із золотухою. Порятунок від флюсу — і послаблюючий відвар упокійника бадьорого, замуровування дупла в гнилому іклі — і мазь radicula spumare із зігріваючим ефектом; висаджування зубної розсади — й суха суміш кінамуму, зірколиста, а також piperis kayana, що у поєднанні з рунною «шептухою» проганяє геть солом’яну трясцю.

На життя вистачало, і життя, зауважимо, безбідне.

Рене народився в Охломисі, містечку на південному сході Реттії, неподалік великого портового Навіполіса. Тут з’являлися на світ і всі попередні Кугути. Чубатий, чорноокий Ренька ріс паливодою та пробийголовою, не поспішаючи осягати премудрості сімейної науки, як старший брат Петрок, названий на честь знаменитого предка. Він волів ганяти з однолітками тінистими вуличками Охломиса, лазити через паркани — красти сусідські груші й горіхи, шпурлятися колючими каштанами в заїжджих «ціпов’язів», що приїхали торгувати медом і борошном; до посиніння хлюпався в річці Хохлушці, чистій і холодній, запускав у відчинені вікна місцевим куртизанкам дрібних черепашок-летяг, до останнього рубався з дружками в «буц», витрачаючи на гру монетки, подаровані матір’ю, — або ходив битися з такими, як сам, лобуряками з північної околиці, іменованої в народі «Варяженка».

Батько дивився на вихиляси нащадка крізь пальці: підросте — перебіситься, за розум візьметься. Так воно врешті-решт і сталося, але за доволі сумних обставин.

Втікаючи з саду пекаря Розенблюма й рятуючись від розлюченого пса, Рене навернувся навзнак з височенного паркана, просто об кругляк бруківки. Додому його дотягли приятелі, сумирні й перелякані. Сам Ренька йти не міг. Уміння матері вистачило лише на те, щоб утамувати біль, який розривав спину, за допомогою заговореного відвару маку. Спішно послали по Трістана Франінгера, ліцензованого медикуса-костоправа, що жив за два квартали від будинку Кугутів.

До чарівництва Тристан таланту не мав, зате мав диплом лікарської гільдії.

Високий і стрункий медикус, більш схожий на гвардійського капітана, довго цокав язиком і тяжко зітхав, оглядаючи Рене. Супився, відводив очі, не бажаючи зустрічатися поглядом з батьками хлопчиська. На щастя, він був добре знайомий з «Трактатом про спину» великого Алі Хуссейна, убитого туристанськими фанатиками за вилікування єретички Бібі-ханум. Костоправ розтер хворому спину грубою ганчіркою, змоченою оліями фурбійуна, рути й півників, попередньо зігрів забите місце компресами, потім наклав пов’язку з олеандра з пильнувальником, сагапеном і бобровим струменем. Ідучи, Трістан рекомендував упродовж двох тижнів пити відвар чорного нуту з аїром.

Наступні півроку запам’яталися Рене як суцільний кошмар, що складався з неможливості рухатися, міазмів покаліченого тіла, регулярних візитів Трістана й болю, що повертається разом із ним. Медикуса хлопчик вважав безжальним екзекутором, катом, що через день приходить мордувати жертву.

Однак Трістан Франінгер свою справу знав: за півроку Рене встав з ліжка.

Дошкандибавши з батьковою допомогою до великого дзеркала, він з розпачу закричав. Страхітливий горб знівечив, викривив колись пряму спину, перетворив непосидющого хлопчиська на балаганне страховидло. Медикус запевняв, що згодом, якщо Рене регулярно виконуватиме приписи, горб зменшиться і буде не дуже помітний — хоча, звісно ж, не зникне цілком. Він, Трістан, і так домігся дива: у дев’ятьох випадках з десятка подібні каліцтва приковують людей до ліжка на решту життя.

Минуть роки, й Рене усвідомить: його каліцтво насправді не таке й велике і схожий він швидше на дуже сутулу людину, аніж на горбаня. Але тоді, ридаючи, лаючись, він ніяк не міг втямити: чому батько з матір’ю мало не моляться на медикуса, чому посміхаються крізь сльози?! Чому радіти, якщо життя закінчилося?!

Він каліка! Посміховисько!!! Назавжди, навіки…

Проте, Рене швидко видужував, старанно виконуючи призначені Трістаном вправи. Спершу по кілька хвилин, довгих і болісних, а пізніше — годинами висів на поперечині (підтягуватися медикус заборонив категорично!), прогинався назад до хряскоту в багатостраждальній спині, стаючи на носки, тягся до неба кінчиками пальців, спав на твердих дошках… Виходити на вулицю довго не наважувався, побоюючись кпинів, а ще більше — співчуття недавніх товаришів по іграх і забавах. Замість колишніх відчайдушних витівок він з головою поринув у вивчення сімейної науки. Емаль і пульпа, корені й голівки зубів, гінгіва й мандибула, флюси й пульпіти, періодонтити й пародонтози, неправильні прикуси та виразки порожнини рота, флуктуації аури й дентат-намовляння, володіння зачарованим ретрактором та фінальний відкат-імпульс болю, що дозволяє відновити витрати мани…

Наука виявилася складною, межувала часом зі справжнім мистецтвом. Але Рене вчився так само завзято, як продовжував боротися з триклятим каліцтвом. Батько не міг нарадуватися на сина; часом, коли Кугут-старший думав, що малий не бачить, на очі йому наверталися сльози розчулення й гордості. За рік Рене завзято асистував батькові, а в шістнадцять блискуче склав екзаменацію і став повноправним пульпідором. Тепер він приймав пацієнтів по черзі з батьком і старшим братом Петроком.

Юнак ходив вулицями з гордо підведеною головою: всі його однолітки працювали підмайстрами, а він вважався майстром, маючи нехай невелику, але власну практику!

І тут доля знову вирішила поглумитися над Рене Кугутом.

Горбатий пульпідор закохався. По вуха й без залишку, як властиво молодим людям. У дочку ювеліра Стешеля, юну красуню Вероніку. Ах, ці трепетні вії, ох, ці важкі коси кольору спілої пшениці, ех, ця багатообіцяюча напівусмішка, що ні-ні, та й з’явиться на губах красуні, ух, цей сором’язливий рум’янець і дівочі груди, що високо здіймаються від хвилювання…

Словом, ви зрозуміли, чи не так?

Подарунки, а також квіти з саду Кугутів — хризантеми й астралії, півонії та формозії — Вероніка приймала прихильно. Навіть кілька разів гуляла з Рене бульваром Залюблених Сердець — відомим місцем зустрічей закоханих пар. Однак коли Кугут наважився нарешті освідчитися Вероніці, та поглянула на юнака згори вниз, як на курйозний експонат у музеї, і заявила: вона не збирається пов’язувати своє життя з чаклуном-дентатом. Тобто, чаклун — це не так уже й погано. Але чаклун, який збирається до кінця днів зазирати людям до рота? Длубатися в чужих зубах? Фі! Це вульгарно й неромантично. Якби Рене був військовим (офіцером, звісно!), чи бойовим магом (краще — бойовим магом трону, перемігши на кваліфікаційному турнірі Просперо Кольрауна!), або лицарем (графом, герцогом, принцом; потрібне підкреслити), або… Тоді вона, Вероніка Стешель, либонь, трішечки подумала б.

Але — пульпідор?!

Знала б жорстокосерда красуня, який тайфун викликали її слова в душі Рене! А, втім, навіть якби знала — навряд чи повелася б інакше. Романтичні дівиці всі не без джмеликів. Їх халвою кунжутною не годуй — дай помучити залицяльника, кинути в безодню відчаю, а потім вселити примарну надію.

Рене розривався між образою — і впертістю: «Ах, так?! Я і їй, і першому-ліпшому доведу…» Швидше за все, буревій у душі вщух би рано чи пізно: не за тиждень — то за місяць-два. Знайшов би новий предмет зітхань, оженився б, зробився розсудливим…

На жаль, доля розпорядилася інакше.

В Охломис повернувся син сусідів Кугутів, Джаспер Самоходек, якого не було на батьківщині п’ять років. У місто Джаспер в’їхав на коні — на ледь живій шкапі, але це несуттєво, тим більше що вершник іменував тварину «вороним жеребцем». Сам Джаспер був одягнений у все чорне, включаючи вороновані лати та довгий меч у піхвах кольору свіжого вугілля. Вилицю блудного сина прикрашав косий шрам, безсумнівно додаючи молодикові мужності. Але найголовніше — на грудях Самоходека-молодшого солодко подзенькував лицарський ланцюг!

Такого не могло бути — родина Самоходеков ніколи не претендувала на дворянство! Та ланцюг здавався справжнім. Та й який божевільний ризикне розгулювати містом із фальшивим лицарським ланцюгом на шиї?! За підле самозванство належить десять років у земляній тюрмі з конфіскацією майна.

Увечері Самоходеки закликали сусідів у гості — і, сидячи за святковим столом, Джаспер заходився розповідати. Його дійсно посвятили в лицарі — у лицарі Ордену Зорі. Єдиного ордену, для вступу в який не обов’язково бути дворянином. Тому що лицарі Ордену Зорі стоять на варті Світової Рівноваги. А перед Світлом і Темрявою рівні всі — простолюд, дворяни, маги й навіть королі!

Підливаючи собі в кубок, Джаспер говорив про високосний квест, походи й битви, про незалежний Майорат, що не підкоряється жодному государеві, зате збирає податі з будь-якої держави…

Рене слухав з палаючими очами, боявся пропустити бодай слово. Ось воно те, про що мріялося! Можливість довести їм усім, а головне — їй, прекрасній і гордовитій! Стати лицарем, боротися, воювати не з флюсами, а з гідними супротивниками — і з тріумфом повернутися на коні, в одязі кольору ночі, з мечем на поясі та лицарським ланцюгом на шиї!

Чому в чорному?

Ну, це зовсім просто! Темрява з дитинства простягла над Рене свої аспідні крила! Каліцтво, відмова коханої, морок і розпач у серці — хіба це не знак згори?! Та й Джаспер має чудовий вигляд у темному вбранні…

Про те, чому Самоходек-молодший повернувся в тиху глушину Охломиса, а не залишився в Ордені, здійснюючи нові подвиги в ім’я опори цивілізації, байдужої до скромних героїв, Рене не замислювався. Але, з іншого боку, покинути батька, матір, успішну практику, виїхати невідомо куди? Чи приймуть його в Орден? Кому там потрібен каліка-пульпідор?! Джаспер не горбань…

Перед відходом він набрався сміливості й випросив у Джаспера «Малий Заповіт»: акуратний томик у чорно-білій палітурці зі свинячої шкіри. Звісно, на якийсь час: почитати. Ти… ви… словом, я хотів би довідатися більше.

Коли Рене перегорнув останню сторінку «Заповіту», рішення було прийнято.

Наступного ранку він вблагав відставного сержанта Рузеля, старого алебардиста, взяти його в учні.

CAPUT XXII

«ОЙ, ІЗ СЕРЦЯ РАН Я ЗРОБЛЮ ТАРАН І ЯК ЖАХНУ В НЕБЕСНИЙ ПАРКАН…»

Недогарок свічки плакав тьмяними слізьми, обпливаючи вздовж свічника. Тріскотів ґніт, вогник ледь похитувався, хоча вітру не було: ніч видалася тиха. А, яка там ніч! — з хвилини на хвилину схід наллється перламутром, немов писар-нехлюй хлюпне запашної води в чорнильницю з тушшю, оживуть птахи в кронах дерев, з-за вод Тітікурамби, вмиваючись на льоту, почне сходити заспане, рожеве сонце…

Що ти несеш нам, новий день? — запитував бард-вигнанець Томас Біннорі.

І відповідав завжди по-різному.

Барди, вони душею бачать.

Сидячи на веранді будиночка поруч із Конрадом фон Шмуцем, Анрі слухала, як Рене Кугут завершує повість про ідеали й кохання, однаково божевільні й однаково зворушливі. Паралельно з повістю, для горбаня, поза сумнівами, найсумнішою на світі, Анрі потай розмірковувала: «Схід сонця з боку Майорату — на добре, чи як?» Виходило, що в даній ситуації — чи як. Нічого конкретного. Є ситуації, коли найправильніша прикмета не вирішить за тебе: що робити і хто винуватий? Лихо мантиків, кошмар ясновидців і прокляття сивіл — ось ім’я таким ситуаціям…

— Співчуваю, — сухо сказав барон. — Вам довелося багато пережити. Це, звісно, не знімає з кожного з нас відповідальності…

— Бароне! — з докором вигукнула Анрі.

Було нестерпно бачити, як обличчя Чорного Аспіда-втікача сіріє.

Обер-квізитор подумав, розстібнув два верхні гачки камзола — подія, ще більш немислима, ніж схід сонця на заході! Потім подумав ще й вирішив приголомшити вігілу остаточно, зняв форменого капелюха, поклав його на стіл біля свічника.

— Прошу пробачення, — голос барона звучав інакше, ніж секунду тому. — Рене, я дійсно зворушений вашою історією. На жаль, я надто звик до казенних рецитацій: так і просяться на язик… Службова вада. Якби мені довелося освідчуватися дамі в коханні, я цілком міг би почати: «Цим повідомляю Вам, що справи мої сердечні прийшли до занепаду й вимагають моральної підтримки…»

«Він жартує! — Анрі була вражена. — Овал Небес! Залізний квіз жартує тут, у кадавральні Чуриха, вислухавши сповідь Чорного Аспіда! Чудо із чудес!»

Їй спало на думку, що важко знайти людей більш різних, ніж Генрієтта Кукіль та Конрад фон Шмуц. Стриманий, незворушний, церемонний, з манерами аристократа минулого століття. Він потай страждає через малий зріст, але навіть під тортурами не визнає цього… Барон уособлював набір якостей, якими доля обділила вігілу. Немов на одну шворку взяли кремезного басет-хаунда, «гончого карлика», «диванного атлета», меланхоліка й слідопита, упертюха з могутньою холкою й запаморочливим родоводом, що веде початок від дю Фулью та Селінкура — і беззаконну помісь курцхаара з дворовим пустобрехом, темпераментну, нервову, вічно голодну, з талантом брати «кров’яний слід», із чуттям, але, безумовно, з кепською вдачею.

А що?

Зійшлися ж одного разу, якщо вірити гросмейстерові, у дворі маленького замку Огюст фон Шмуц і Есфірь Кольраун, яку вігіла давно вважала своєю другою матір’ю!

Знати б іще, з якою метою вони зійшлися…

— Пані, ви впевнені в накладених вами печатях? — запитав барон. — Мені б не хотілося знову вступати в бій з нашими білими друзями. Світанок — найкращий час для лицарів Ранкової Зорі…

Кілька годин тому за допомогою конекс-пудрениці та ряду заклять Анрі опечатала двері будиночків, де зараз перебували квестори. У спектр пломбаури вона вплела іменні вібрації: вихід назовні було закрито, скажімо, для Джеймса Рівердейла, але Ернест Рівердейл міг ходити туди-назад безперешкодно. Іменні вібрації мали прямий стосунок до трійці «супутників» особистості, налаштовуючись на «номен» об’єкта у всій сукупності ознак. Накладена за правилами, печать Трибуналу впродовж доби втримала б на місці навіть чаклуна чи кваліфікованого мага середнього манорівня. На жаль, ніхіль-спатіум досі погано працював, зв’язок із Трибуналом, з відділом реєстрації пломб, був кепський, перериваючись тричі за сеанс — печаті вийшли бляклими, нестійкими, загрожуючи розвіятися за вітром будь-якої миті.

Але це було краще, ніж нічого.

— Будемо сподіватися, — ухильно відгукнулася Анрі.

— А лицарі Вечірньої Зорі? — не здавався барон, бажаючи передбачити все. — Рене, ваша гвардія не захоче повторити досвід порушення екстериторіальності? На їхньому місці, знаючи, що ви з Омфалосом перебуваєте надто близько від добродіїв квесторів, я б ризикнув…

Рене Кугут ледь осміхнувся:

— Ви не схильні до марного ризику, ваша світлосте. А чорні лицарі не такі дурні, як це може здатися при першому знайомстві. Упевнений, мої гвардійці були б щасливі, якби білі квестори напали на мене в кадавральні, відібрали Пуп Землі й оголосили себе переможцями. Найкращий результат з усіх можливих.

— Ви з’їхали… е-е… Ви не помиляєтеся, добродію?

— Ніскілечки. Вечірня Зоря в силу обраного ідеалу схильна до елегантних рішень. Особливо коли ситуація не квапить, змушуючи, як то кажуть, плисти без стерна і вітрил. Якби Омфалоса захопили тут, мої колишні соратники подали б заяву до канцелярії Ордену, звинувативши Зорю Ранкову в грубому порушенні «Заповіту» — переносі квесту за територію Майорату. А порушення, особливо грубе — прерогатива ніяк не білих лицарів. Канцелярія з’ясує, що квестори здобули Пуп Землі шляхом підступу і обману, додасть до цього інсценування замаху, зв’язок із Чурихом, конфлікт із владою…

— І що? — зацікавлено запитав барон, починаючи дещо розуміти.

— Вашого племінника з компанією відразу перепишуть в орденській «Книзі Ідеалів» по відомству Темряви. І перемога обернеться поразкою. А якщо вони оскаржать висновки канцелярії — їм звелять повернути Омфалос і через чотири роки повторити квест заново, в рамках угод. У кожному разі, Зоря Вечірня продовжує свій термін володіння Майоратом.

Раніше Анрі якось простіше уявляла собі мораль двоколірних лицарів і їхні способи боротьби за торжество ідеалів. Витончений варіант тріумфу, спокійно викладений Чорним Аспідом, нагадав, що «під місяцем і на вежах», як писав Адальберт Меморандум, є таке, що зробить один дурень і не розгребуть сто мудреців.

Молодий пульпідор замовк і почав тарабанити пальцями по поруччі веранди. У тиші цей звук пролунав з особливим викликом: немов барабанні палички вдарили в туго натягнуту шкіру, повідомляючи про смертельний номер або початок атаки. Відчувши це, Рене збився, зчепив пальці в замок і ніяково знизав плечима, вибачаючись.

— Я дуже хвилююся за крепундію, — буденним тоном вимовив він. Відчувалося, цей тон дається йому нелегко. — Вони надто довго порпаються в ній. Я не беру під сумнів високої майстерності гросмейстера, чи компетентності пана профоса, але… Я дуже, дуже хвилююся. Вони не заподіють їй шкоди?

Горбань дивився вперед, через галявину, що густо заросла запашними мірабілісами — тезками віслюка вігіли, нічними вельможами. Над довгими трубчастими віночками квітів — білих, жовтих, пурпурових, лососевих або малинових, найчастіше різних відтінків на єдиному стеблі — кружляли метелики-бражники, доп’яна впившись хмільним нектаром. Але красоти природи мало обходила Рене Кугута. По той бік галявини, за вкопаним у землю столиком, на лавці розташувався старий некромант: підсвічуючи собі роєм мушок-горюшок, Ефраїм Клофелінг втупився в медальйон. Іноді маг робив скупий, мало зрозумілий жест лівою рукою — Анрі раніше не стикалася з пасами такого високого ступеня концентрації — і знову завмирав.

Поруч із гросом нудився пустий табурет.

Навколо столика походжав профос Терц, муркочучи «Серце красуні», пісеньку доволі нескромного, хоч і захопливого змісту. Профос працював, допомагаючи Фросі без зайвих витрат мани увійти «на глибину». Відстань цього разу не заважала блокатору: його робота була зовсім непомітна сторонньому поглядові. Для стряпчого — лихо й розорення, бо хто ж заплатить за роботу, якої не видно? Для профоса Дозору Сімох — благо й прокляття долі.

— А я спершу вхопив його за комір, — сумовито зітхнув барон.

І доволі точно наспівав два рядки зачину «Серця красуні».

* * *

Конрадові було соромно.

Не розпізнати в надокучливому базіці-стряпчому профоса Дозору — півбіди. Але непристойна сцена, яку барон влаштував після бою з настирливими мерцями, коли, врятований втручанням гросмейстера, побачив пліч-о-пліч з вігілою і паном Клофелінгом цього… цю… це! Так, за вилоги він його таки хапав. І пристрасний монолог, не гідний дворянина, також був. І рукоприкладство намічалося: дякувати Генрієтті, відтягла, заспокоїла, пояснила. Пречудова дама: молода, приваблива, дотепна… Згадані якості не можна було повною мірою назвати службовими, але фон Шмуц зараз не брався розкласти все по поличках, приклеївши ярлики і давши назви. Перевірений роками метод уперше дав збій.

А в найближчому майбутньому манячів курортний Літтерн, куди хотілося б приїхати не на самоті.

Крім вибуху гніву, барона мучило сумління за ефект, справлений його запальним вчинком на Рене Кугута. Побачивши, як його світлість, до котрого Рене, за його словами, встиг перейнятися глибокою і щирою повагою, хапає за шкабарки якогось довгоносого пройдисвіта, лаючи на всі заставки, Чорний Аспід навідріз відмовився визнавати в пройдисвіті профоса. Мабуть, знову брешуть, намагаючись підступами виманити дорогу серцю крепундію. Виставили самозванця, послалися на Дозор Сімох: он навіть пан барон не вірить, битися лізе, а пан барон — чоловік мудрий, відповідальний, на державній службі й серцем чистий…

Озброївшись костуром і ретрактором, горбань був готовий захищати медальйон до кінця. Він не сумнівався, що фон Шмуц підтримає його у святій справі, а вдвох вони покажуть, де козам роги правлять, навіть Нижній Мамі, якби з’явилася володарка геєни по крепундію у силі та славі.

Конфлікт розв’язався напрочуд просто. Фернан Терц запропонував юнакові прогулятися з ним до межі гаю. Поговорити віч-на-віч. Не відразу, але Рене погодився: небезпеки від цього неоковирного чоловіка не чекав. Так вони й пішли: горбань-лицар, що спирався на костур, — і сутулий, схожий на лелеку стряпчий-облудник. Що відбулося під час короткої десятихвилинної прогулянки, барон не знав, та й ніхто не знав, але після повернення пульпідор при всіх визнав Терца профосом, привселюдно вручив йому медальйон і перепросив за нестриманість.

— Добродію, а ви можете блокувати наведену ерозію «полум’яного зіва»? — запитав наостанок Рене.

— Так, — скромно відповів Фернан Терц.

— Ще на стадії дрібних зіпсованих везикул?!

— Так.

Обер-квізитор відзначив, як перезирнулися гросмейстер Ефраїм з вігілою Кукіль: напевно, щось зрозуміли в чарівних словах, на відміну від самого фон Шмуца.

Надалі Конрад мало чим міг бути корисний: за справу взялися метри Високої Науки. Потай барон сподівався, що метри за півгодини розколють крепундію, як сам Конрад — фальшивомонетника на допиті. Дитяча, напівзабута впевненість у всемогутності чарівників, давно охолола в душі, спалахнула знову, щоб згаснути у кіптяві й диму. Метри вовтузилися, порпалися, длубалися, їхні обличчя не виражали радості чи полегшення. Аура безнадії — в аурах такого штибу барон не помилявся — висіла над столиком з Омфалосом.

Час минав.

— Генрієтто, ви говорили про намоленість реліквії, — барон не помітив, що звернувся до вігіли на ім’я, облишивши казенне «пані». — У сенсі захисної оболонки… Зізнатися, я мало що зрозумів. Який захист ідолові Пагану Велегрішному від земних поклонів та фанатиків? Яка небезпека криється в бажанні взяти сокиру й випробувати ідола на міцність? Чи для розуміння цього треба закінчити Універмаг з відзнакою?

— Не обов’язково, — посміхнулася вігіла. — Конраде, ви воювали?

— Воював. Вернська цитадель, Шепеттаур, облога Сегюра… Потім пішов у відставку й погодився на пропозицію Вільгельма Цимбала, подалася на службу у Всевидющий Приказ.

— Тоді ви зрозумієте. Намоленість — це стіни фортеці, і військо всередині, запаси провіанту, бойові маги-захисники, разом узяті. У них є сили, що протистоять агресії, є принципи, несумісні з принципами загарбників, є уявлення про життя всередині фортеці, що суперечить чужим уявленням… Тільки військо видно неозброєним оком, і стіни видно, а намоленість здебільшого не помітна. Якщо кинутися напролом, наосліп… Ви розумієте, що означає атакувати невидимі війська, у які ти не віриш, штурмувати невидимі стіни, яких, як тобі здається, не існує; вдарити сокирою по колоді, яка виявиться сплячим драконом?

Анрі вміла бути переконливою.

Конрад згадав містечко Матхельт, де чоловіки викопали з землі статую Бассарея П'яниці та почали їй поклонятися. За місяць будь-який матхельтець, станцювавши навколо статуї, без видимих причин робився п'яний і щасливий. Дружини й дочки гуляк тричі замірялися на П'яницю, прагнучи втопити чи розбити на кавалки хмільного ідола — але щораз поблизу ідола поважні матрони й скромні дівиці втрачали глузд, а з ним — і сором, віддаючись танцям і розпусті.

Пізніше, коли статую вилучив Колегіум Волхвування, помістивши в музей під заговорений «ковпак», знадобилося втручання досвідчених психотів, щоб повернути матхельтцям ясність розуму і тверезість пам'яті.

— Намоленість, як броня, захищає серцевину від зовнішніх руйнівних впливів, — продовжила вігіла, ліплячи з м'якого воску, що натік на стіл зі свічки, фігурку, невиразно схожу на мантикору. — М’яку, слабку, людську серцевину. У серці будь-якого ідола — мрія людей про ідеальне життя. Частина цієї мрії, одна з її сторін. Якби комусь вистачило сили підірвати броню намоленості — оголена, серцевина загине. Але й ми самі можемо постраждати під уламками, полягти від сліпої люті захисників фортеці, яким більше нема чого втрачати…

— Хендрика Землич загине в будь-якому разі, — сказав гросмейстер Ефраїм, втомлено масажуючи скроні. Він підійшов нечутно, виник, наче привид, змучений дух із рештками запасів «сяйва». — Сьогодні, завтра, через рік чи через п'ять… Ви, молодий чоловіче, були абсолютно праві: вона вмирає. Момент консервації розташовувався за десять-двадцять хвилин до реальної смерті; тепер він змістився. З кожним новим витком, переживаючи себе заново, омфалос Хендрики небезпечно наближається до смертного бар'єру. Зараз до реальної смерті залишилося хвилини три-чотири, і розрив стрімко скорочується. Якщо залишити все, як є… Одного разу ми одержимо сильно намолену святиню з мертвою серцевиною. Пані, ви розумієте, чим це загрожує?

Ще в Реттії барон навів довідки, з'ясувавши, що Генрієтта Кукіль — член Королівського Реального Товариства, що об’єднує магів зі спільними інтересами в галузі ідології псіреалій. Що це означає, він уточнювати не став, спіткнувшись на запаморочливому терміні. Ось, згадалося: вночі, коли вігіла встала назустріч стомленому старому.

— Я розумію, — погодилася вона.

* * *

Ще б пак, вона розуміла.

Намоленість — насамперед благання про зміну реальності. Інакше нема чого припадати до стоп кумира, волаючи, ремствуючи або дякуючи. Дай грошей! — у мене грошей нема, а я хочу, щоб були. Поверни здоров'я! — раніше я був міцніший, за дуб, а став хирлявою билиною, і мені це не до душі. Побий мого ворога! — самому мені не до снаги, і ненависть шукає виходу. Помирає мати — врятуй! Втратив роботу — о, настав на путь! Зникло натхнення — надихни! Зміни світ навколо мене, на моє хотіння, на твоє веління…

Інша реальність клубочилася навколо намоленого ідола.

Інші закони, інші правила гри.

Іноді в такій концентрації, що ідол ставав недоступний для звичайних і магічних впливів, виходячи за окреслені Вічним Мандрівцем межі буття. Зокрема, Палений Покляпець, кошмар магів, знищений великим Нихоном Сивочолом, кажуть, починався із дрібної кумирні в глушині.

Ідологія псіреалій, яку частина авторитетів Високої Науки вважала шарлатанством, а інша — панацеєю, вивчала намоленість і властивості її зворотного зв’язку з реальністю. Результати були казна-які, та й закон охороняв об’єкти поклоніння від зазіхань чарівників — інакше вчені мужі розібрали б усіх кумирів на дощечки, на камінчики.

Але дещо з’ясувати вдалося.

Саме ніжна серцевина ідола — мрія завжди ніжна! — втримувала намоленість у певних рамках, дозволяючи розширювати ореол вторинного впливу лише в обмежених, безпечних масштабах. Найширша сфера впливу штучно створених псіреалій на дійсність спостерігалася в божнику Дерриха Чадолюбця. Бездітні прохачі так намолили Дерриха своїми істеричними проханнями, що приріст населення у прилеглому до божника місті крив звичайний рівень народжуваності по країні, як бик вівцю. Зачинали старі баби, старці чіплялися до невісток і зовиць; дівиці втрачали цнотливість раніше, ніж дізнавалися, як це називається; зрілі городяни з ранку до ночі віддавалися сімейним утіхам, а з ночі до ранку юрбами сунули в борделі, доводячи себе до повного виснаження. Баби-пупорізки й лікарі-амурологи працювали, не покладаючи рук. Але за стінами міста «ефект Дерриха» починав швидко розсіюватися і вже в навколишніх селах сходив нанівець.

Ряд теоретиків — у тому числі корифей ідології Мартін Люрцик, декан факультету інтенсивного екзорцизму, і артефактолог Редрик Фішер, власник знаменитої колекції в Цюниху — розглядав і гіпотетичну можливість загибелі серцевини об’єкта поклоніння при збереженні самого поклоніння і, відповідно, високого рівня намоленості. Спрощуючи, це можна було порівняти з дрейгуром-чарівником. На щастя, приклад виходив не цілком коректним: піднятий мрець, будь він за життя самим Нихоном, не володів запасами вільної мани і не міг її концентрувати в «кишенях», як робив за життя. Це природне обмеження було описане в статті «Мертві не чаклують» за авторством Наами Шавазі, за участі Ефраїма Клофелінга. Там же розглядався і єдиний виняток із правила: «Тавро Ревітала», на яке здатні некроти П’ятого Кола, але не більш, ніж на одну-дві доби…

Навіть у теорії мрець-чарівник виглядав, м’яко кажучи, непринадно.

Що тоді казати про мертвого, але активного ідола?!

Теоретики припускали найгірше, посилаючись на Палений Покляпець. Перша фаза: повний або частковий вихід кумира в недоступні виміри псевдо-реальності. Друга фаза: переродження намоленості в злоякісну. Третя фаза: проникнення транспортних метастазів у реальність справжню і формування нових вогнищ зараження. Четверта фаза: ураження ряду важливих «органів буття» (термін ввів Мартін Люрцик) і апокаліптична перебудова світу.

Про п’яту фазу навіть не заїкалися.

— Що ви пропонуєте? — запитала Анрі. — Залишити все, як є?

— Ображаєте, пані…

Фрося повільно, немов у нього заіржавіли коліна, присів на край веранди, просто на підлогу, поруч зі стовпчиком поруччя. Нігтем грос несамовито чухав кінчик носа. На пиятику — згадала вігіла тлумачення прикмети. Від кінчика некромант перейшов до крил, потім ніготь піднявся до перенісся. Складалося враження, що сверблячка поширюється зморшкуватим обличчям старця зі швидкістю лісової пожежі.

Напевно, наслідки роботи з медальйоном.

— Зараз, на швидку руку, я не хотів би приймати необачних рішень. Тому пропоную повернути медальйон нашому другові Аспідові, після чого ви, пане, повернетеся в Майорат. Квестори в їхньому нинішньому стані навряд чи зможуть продовжити квест, а про успішне завершення й воцаріння Білого Голуба немає й мови. Тим більше, що пан барон їх заарештує, а арештанти у квести не ходять.

— Що далі? — без особливого ентузіазму поцікавився пульпідор.

— Далі? Гадаю, капітул Ордену Зорі завізує переконливу перемогу темних ідеалів, поставить собі в заслугу порятунок цивілізації… гм-м… — Фрося гмикнув з убивчою іронією. — До порятунку нам далеко, але капітулу про це знати не обов'язково. Головне: ваше правління, мій любий Аспіде, триватиме ще чотири роки. А ви, не в службу, а в дружбу, користуючись владою, забезпечите мені та ряду моїх колег прямий доступ до медальйона. Спільними зусиллями, ретельно вивчивши ситуацію, що склалася…

— Я не повернуся в Майорат.

— Перестаньте вередувати! Мова йде не про ваше бажання. Ми говоримо про речі значно серйозніші, ніж примхи молодого чоловіка!

— Я не повернуся в Майорат.

— Може, білі будуть зговірливіші? — втрутився діловитий і, як завжди, заповзятливий барон. — Якщо ми передамо медальйон їм, забезпечивши проникнення на територію Майорату й подальшу перемогу, майбутній Білий Голуб… Я маю на увазі, мій племінник… Він дасть згоду на доступ до реліквії…

Спіймавши сповнений ненависті погляд горбаня, барон затнувся й замовк.

— Беру свої слова назад, — за хвилину повідомив він. — Якщо мій племінник уночі кидається на любимого дядька з ножем… та й ви, Рене… Перепрошую. Я іноді буваю надто прямолінійний. Служба. Ще раз вибачте.

Гросмейстер припинив чухатися й невесело зітхнув.

— Із цими живими суцільні проблеми… Амбіції, погляди, принципи! Не те, що старий добрий небіжчик! — ніяких амбіцій, ніяких принципів…

— Я теж проти повернення медальйона в Майорат, — сказав, підійшовши, Фернан Терц.

Профос не чухався, але весь час пригладжував волосся, розчісував його пальцями, поправляв на скронях і ніяк не міг задовольнитися результатом. Втім, незважаючи на нервовість рухів, голос Терца звучав рівно.

— Я обіцяв молодому чоловікові, що Дозор Сімох забере останки Хендрики Землич, намолені, чи ні, й зробить усе можливе для порятунку. Не для вивчення, а для порятунку. Я тримаю своє слово. І надто добре знаю, наскільки «ряд колег» здатен захопитися «ретельним вивченням ситуації». Гросмейстере, вас я не маю на увазі.

Вклонившись некроманту, колишній стряпчий зробив крок до горбаня.

— Пане Кугут, ви розумієте, що в нашому випадку порятунком виявиться загибель омфалоса? Смерть давно померлої жінки, остаточна й безповоротна? Якби ми знайшли спосіб знищити без наслідків броню намоленості, я перший наполягав би на припиненні існування цього артефакта. Мертві повинні лежати в могилах, при всій моїй повазі до мистецтва некромантії. Мерці іноді починають вести занадто бадьорий спосіб життя — але мрець, виставлений на загальний огляд, мрець як об’єкт поклоніння… Пам’ятаєте Карійський Мавзолей, де служили молебні муміям сатрапа Мавсола і його сестри-дружини Артемії? Чим це скінчилося для нещасних Карій? Я проти.

— Гаразд, — погодився гросмейстер. Із гримаси, що спотворила Фросине обличчя, було зрозуміло: нічого доброго він не бачить. — Ваші пропозиції, пані та панове? Врахуйте, після бійки на перехресті наш чудесний медальйон перейшов до активної фази. Пуп Землі «усвідомив» пік високосного циклу; зараз він не сприймає нікого й нічого, крім квесту і квесторів. Залишимо ми юних шибайголів під замком, відвеземо в Реттію, на край світу — реальність у їхньому сприйнятті викривлена впливом реліквії. Чорно-білим, категоричним імперативом. І залишиться викривленою до завершення циклу, коли Омфалос заспокоїться і скотиться в пасивну фазу очікування. Тому я й пропонував спершу завершити цикл…

— Ви — мудра людина, гросмейстере. Але я не готовий прийняти вашу мудрість, — профос сперся на поруччя, вдивляючись у морок, що вже рідшав. — Знаєте, чому? Я і Хендрика Землич — у нас забагато спільного… Сьогодні ви розповідали пані вігілі про мене й доцента Кручека з його теорією «антимани»…

— Так, — кивнув Ефраїм. — Я вже тоді припускав, що ви, пане блокатор, — діючий семант, як інші ваші колеги. Я тільки не знав, як ви цього домоглися.

— Нічого. Гадаю, ще рік-два, і механізм блокації стане загальновідомим. Таємниця Петруччіо, дурненької маріонетки в театрі ляльок.

Фернан Терц примружився.

— Загальновідомий, сказав я. Але не загальнодоступний.

* * *

Вас коли-небудь саджали у в’язницю? Ні? Дивно, а по вас і не скажеш… Що кажете? Сім років — не термін? Це дивлячись звідки рахувати. Якщо з веранди затишного будиночка в кадавральні — може, й не термін. А якщо з темниці-одиночки, сліпо втупившись у руновані ґрати віконця…

Через ґрати воно довше рахується.

У «Чарівність» — сумнозвісну в’язницю для чарівників-злочинців — потрапив одного разу бойовий маг Климент Болиголов. За що? Не має значення. Хочете уточнити, пані? За напад на суддю під час змагань големонстрів? За навчання дівчини-діббука бойової магії? Схиляю голову перед вашою поінформованістю. Все-таки минуло чверть століття…

Тюремне ув’язнення дуже сприяє розмірковуванням. Філософам варто було б не усамітнюватися в горах, а сідати у в’язницю. У примусовій тиші людина вчиться думати головою, а не іншими частинами тіла. Особливо, якщо поруч виявиться розумний співрозмовник. Авжеж, темниця була одиночною — таж і співрозмовник був один! Щоправда, спочатку Климент палко мріяв його придушити. Або заткнути рот кляпом. Але на жаль, на жаль…

Як заткнеш рот духові?

Я вже не кажу про придушити…

Вигнати? Екзорцирувати? Це в «Чарівності», де стіни вкриті манопоглинаючою емаллю Рашціга, і в кожному кутку — чури-наглядачі?! Просто як у… Втім, це теж неважливо. Від безсилля Климент знавіснів. Ні, він не бився головою об стіни, не вивергав прокльонів, не намагався сколупнути кляту емаль. Надувшись хворим пугачем, цілими днями він сидів на тапчані й кипів від чорної ненависті. За три місяці в нього з’явилися двоє вігілів. Повідомили: дівицю Марію, що замірялася на життя і здоров’я Просперо Кольрауна, взято під нагляд. У зв’язку з наявністю діббука та особливою небезпекою, яку являє собою додаткова душа всередині чарівниці, навченої азів бойової магії, ухвалено рішення: накласти на дівицю «Сім печатей».

Вігіли пояснили, що це означає. Те саме, що означали для самого Климента емальовані стіни темниці. Тільки він через сім років вийде на волю, знову ставши магом, а Марія не одержить волі ніколи.

Ману супутниці Климента Болиголова замкнено навіки.

В’язниця на ім’я Марія.

— Виродки, — процідив крізь зуби арештант, дочекавшись, коли вігіли підуть.

— На себе подивися, — відповіли з-за спини деренчливим тенорком. — Занапастив дівчисько, а на суддів нарікаєш? Ангел облізлий…

Климент, як ошпарений, підхопився з тапчана, озирнувся й побачив другого (точніше, першого) мешканця камери. Привид у казенному халаті був плішивий і зморшкуватий. Зовнішністю нагадував черепаху. Хоча черепахи не просвічуються наскрізь.

— Стули пельку, без тебе нудно, — огризнувся Климент і пожбурив у гостя недогарком свічки.

Дух знизав плечима і сховався в стіну, підкреслено голосно шаркаючи босими стопами.

Ближче до вечора дух повернувся. Посланий під три чорти навприсядки, до палацу Нижньої Мами йти не побажав, заявивши, що Климент — шушваль зелена, а він, дух — почесний сиділець із правами та привілеями. Вигнати мерзотника силою магії не було ніякої змоги. Доводилося терпіти. Гуляючи по темниці та виспівуючи арії з опер Роспільйозі, зловмисний дух перемежовував вокалізи дурнуватими притчами, які, схоже, складав на ходу.

— Знайшовши безпорадне дитинча василіска, дроворуб Хурм пожалів його і став вигодовувати козячим молоком, додаючи в питво власну кров. Зайшовши в хатину дроворуба та побачивши чудовисько, єгер Дербас ухопився за ніж. «Не вбивай дитя! — заблагав Хурм. — Він кров від крові моєї, у всьому мене слухається і нікому не заподіє зла!» «Що ти накоїв, дурню?! — закричав у відповідь мудрий єгер. — Тепер він назавжди прив’язаний до тебе і не повернеться в лісові хащі. Можливо, спільна кров убереже тебе від його смертельного погляду, коли дитинча прозріє і ввійде в силу. Але всякого гостя чи випадкового перехожого василіск перетворить на камінь, підкоряючись природі своїй. Убий його — або осліпи». Добряга Сусун запитує: хто прирік дитя на лиху долю — добрий дроворуб чи злий єгер?

— Іди в задницю, — безнадійно сказав Климент.

— Сам іди, — дух зробив непристойний жест. — Одного разу до вчителя фехтування прийшов сільський дурник і приніс коромисло…

Болиголов тихо звірів: від настирливості духа і власних почуттів. Ненависть нікуди не зникла, але її вістря, як лезо кинджала, за який борються двоє супротивників, з убивчою вірністю поверталося, загрожуючи простромити груди Климента.

За півроку з’явилося двоє знайомих вігілів. Повідомили: Марію взяв під опіку Месроп Серкіс, казенний товариш одного із засідателів Трибуналу. Оселившись у маєтку Нани Серкіс, місяць тому вона благополучно розродилася.

Хлопчика назвали Кристофером.

Цього разу Климент міг би сам пояснити вігілам, що це означає. Але не став. Сидів на тапчані, свердлив поглядом емалеву стіну. Бачив у стіні Марію, семикратно опечатану — запаяну колбу-самогрійку з їдким ацидом усередині. Печаті не дають витрачати ману, випаровувати надлишки смертоносного ациду, але пропускають всередину нові порції мани зовнішньої. Збирати ману для будь-якого чарівника — як дихати. Врешті-решт тиск росте, жар пашить, і якщо в стінках знайдеться найменший ґандж…

Порве на клапті.

Болиголов вірив: трибунальці старалися на совість. Печатки тримають міцно. «Два „Т“» не могли знати лише одного: діббук Марії, душа маленької дівчинки, відтіснивши старшу особистість, здатна позбавляти сили ланцюгові закляття. Він, марнославний гордій, особисто розробив цю методику; він, упертий дурень, мучив супутницю, сковуючи по десять разів на день… Пологи, за задумом Климента, повинні були ініціювати унікальний талант діббука. А в період вагітності талант дрімав, і його прогледіли умільці Трибуналу.

Якби діббук вийшов на волю, звільнився хоч на мить…

Сказати проклятим вігам? Марію тоді, швидше за все, уб’ють. При вибуховому некерованому викиді мани постраждає не тільки вона. Єдиний шанс вижити для молодої матері — тримати діббука у вузді. Вічно. Климент учив її цього. Але зберігати контроль щохвилини, щогодини, у сні, здоровій і хворій, решту життя… Твоя гординя, бойовий магу, сліпий твій азарт і глухе самолюбство — її терпіння й вирок.

Не Тихий Трибунал.

Ти.

— Такі, як я, не повинні жити, — повільно вимовив Климент Болиголов, пробуючи на смак кожне слово. Вийшло несмачно, немов вивітрена отрута, і він повторив:

— Ні, не повинні.

— В точку, брате! — виткавшись із повітря, дух присів на тапчан поруч. — Таких, як ми — чавити. Без суду і слідства.

— Ти й без суду давно здох, — звичайне роздратування зараз відступило, подавлене страшною новиною. Хотілося поговорити з живою душею. А хоч би й з неживою — відповідає, і добре…

— Здох, — охоче погодився дух. — Та от біда: у мене — три довічних. Одне зі смертю зарахували. Залишилося два. А ти, я дивлюся, вішатися зібрався? Справедливість зашморгом відновлювати? Легких шляхів шукаєш, Климчику?

— Іди ти…

— Е ні, братику. Це ти йди…

Три місяці по тому арештанта Климента Болиголова розутілила охорона в’язниці при спробі втечі. Від ув’язненого залишився попіл, який розвіяли за вітром над морем. Стражам-протекторам у нагороду за пильність підвищили платню. А ще за два тижні в Бадандені, у скромній конторі з найму коней і диліжансів, з’явився непоказний пан середнього віку, одягнений дешево, але охайно. Він запитав хазяїна: мовляв, привіз для нього листа від кузини Ліліан. Хазяїном за паперами значився такий собі Елоїз Рябунчик, міщанського стану; насправді ж контору утримував Антек Ронцер, лорд-волонтер Дозору Сімох, відповідальний за вербування нових профосів.

Незабаром нудний клерк запросив гостя піднятися на другий поверх.

Ви коли-небудь задихалися уві сні? Зупиняється серце. Крик забиває горлянку кляпом. Повітря — наждак. А потім і про наждак молиш, як про небесну милість. Ось це все, помножене на десять, і називається — насильницьке зниження рівня особистої мани.

Перший етап перетворення на блокатора.

Не кожен витримає; близько половини кандидатів у блокатори гине. Климент виявився живучим. Процес деманізації Болиголова курував особисто Бруно Клофелінг, старий духовидець, один з магів, що таємно співробітничали з Дозором Сімох. Це була лебедина пісня майстра Бруно: незабаром він відійшов у вічність.

Коли рівень мани опустився до критичного мінімуму, наближаючись до нуля, Климент почав божеволіти. Люди перетворилися на медуз; він бачив ауральну структуру на тих еашах, про існування яких раніше не підозрював. Предмети і явища зв’язувала рухлива маса ниток, найтонших і різнобарвних. Природа ниток дражнила невідомістю. Пізніше Климентові пояснили: він став подібний до семанта, власника незначного запасу мани, вперше виявивши не дії, а зв’язки.

На нульовій позначці мани йому полегшало. Дихаючи повними грудьми, Климент реготав від легкості та всемогутності! Він грав долями, творив богів і чудовиськ, обдаровував і воздавав по заслугах… Щоправда, все це відбувалося лише в його уяві, але колишнього мага це нітрохи не бентежило. Він довідався, що відчувають «зламані» чи пак — «шмаги». Люди, начисто позбавлені мани — й абсолютно такі, що не відчувають у ній потреби. А незабаром Болиголов зірвався в прірву, в безодню самого себе, стрімко стискаючись у точку, у вістря голки, у чорно-білу кульку, де старанно працювали три милі старенькі ткалі.

Він летів у власний омфалос!

Напевно Бруно Клофелінг застосовував подібну методику при консервації омфалоса Хендрики Землич. Духовидець заморозив процес у цій фазі: продовжувати не мало сенсу, тіло жінки, розбите при падінні з балкона, однаково загинуло б. Але у випадку народження нового блокатора… Омфалос вивернувся навиворіт. Падіння продовжилося: вниз? Угору?! Климент не знав.

Там було світло, і Болиголов летів йому назустріч.

На крилах від’ємного рівня мани.

Антимани.

Два роки він навчався майстерності блокатора, розбираючи та налагоджуючи семантичні зв’язки, користуючись чужими заклинаннями у власних цілях, міняючи напрямки й призначення. Бойовий маг став діючим семантом. Вовкодавом Дозору. Кілька разів він обережно вивідував про Марію. Зустрічей не шукав. Вона була жива, виховувала сина, син обрав профіль некроманта, став лицарем Ордену Зорі…

Коли Дозор Сімох впритул наблизився до тіньових експериментів Чуриха, серед квесторів, які шукали контакту з некромантурою, виявився Кристофер Форзац, син убитого при втечі Климента Болиголова.

Климент наполіг, щоб капітул доручив цю справу саме йому.

Коли він уперше за двадцять п’ять років знову побачив Марію — та його не впізнала.

* * *

— Здається, — Фернан Терц, він же Климент Болиголов, говорив з легкою хрипотою, стомившись від довгої розповіді, — у нас відкрилася філія народної сповідальні. Я вніс свою лепту. Настав час повернутися до наших омфалосів. Я маю на увазі: до омфалоса Хендрики Землич…

З гаю долинула заливчаста трель, спіткнулася й замовкла: до часу пробудившись, співак обірвав руладу на середині й задрімав знову.

— Запевняю вас, пане, це залишиться між нами, — щебет вивів барона із задуми, він уперше прямо глянув на профоса. — Слово честі. Мене в цьому випадку цікавить інше. Поки ви з його чорнокнижництвом вивчали крепундію, Анрі… м-м… пані вігіла ввела мене в курс справи. Як я розумію, історії, подібні нашій, уже мали місце?

— Подібні умовно, — виправив гросмейстер. — Я б сказав: дуже умовно…

— Гаразд. І все-таки: Аманда Ланів’єр, Принцеса-Мрія, провела більше року в кришталевій труні. Марк Грехем, відомий як Сплячий, два сторіччя каталептував у скриньці з болотяної яшми. Роза Каніна тричі вколола палець об три заклятих веретена — панове, я не натякаю на омфалічну комірку з трійцею ткаль чи на метальне знаряддя Аглаї Вертенни! Я просто відзначаю близькі за характером випадки: Роза Каніна перебувала в летаргії близько тридцяти років…

Вігіла підняла руку, привертаючи увагу.

— Хочу зауважити, — уточнила вона, — що випадок з Розою спірний. Невідомо, що служило охоронною оболонкою: тернова огорожа, зачарований замок чи аура сотні мешканців замку, які заснули разом із її високістю Каніною. Втім, це не має особливого значення. У вас чудова пам’ять, бароне. До чого ви хилите?

— Кришталева труна відкрилася, коли князь Елоїз уп’яте вдарив у віко кулаком. Летаргію Рози перервав поцілунок Жозефа Бехларена і цівка крові, що стекла з подряпаного чола маркграфа на губи дами. Грехема вивело з каталепсії… е-е… Генрієтто, нагадайте!

— Входження Фавна у знак Тризубця, обтяжене місячним затемненням. Надзвичайно рідкісне поєднання; це я кажу вам як мантиса.

— Так от, у всіх зазначених випадках захисна броня мала вразливе місце, заздалегідь призначене для оперативного відкриття. Двері темниці, навіть найміцніші, передбачають наявність ключа. Чи існує ключ від медальйона? Ви боїтеся ламати броню намоленості — а чи не можна ввійти всередину без насильства? Огледітися, оцінити ситуацію…

Гросмейстер Ефраїм пожвавішав, але майже відразу згас.

— Мій батько напевно передбачив «ключик», як ви зволили висловитися! Більше того, я чудово пам’ятаю, що герцог відкривав медальйон… Правда, він одразу усамітнювався в особистих покоях і нікого не бажав бачити. Ключ був, але вони обидва давно мертві: Бруно Клофелінг і Губерт д’Естрем’єр… Медальйон теж повинен був упокоїтися разом з герцогом, а не збирати намоленість роками, перетворюючи броню на незламну цитадель. Сподіваюся, серія експериментів дозволить відновити спосіб ненасильницького розкриття…

— А ви, пане? — перервав барон некроманта, обернувшись до похмурого Рене. — Ви чотири роки провели в Майораті, носячи медальйон на шиї! Невже у вас немає навіть припущень, чим можна розкрити крепундію?!

Горбань заперечно похитав головою.

— Це не зуб, — сказав Чорний Аспід-невдаха. — Я помилявся. Це, якщо хочете, серце. Я не вмію розкривати серця.

SPATIUM XXII СХОДЖЕННЯ В ТЕМРЯВУ або ЖИТІЄ РЕНЕ КУГУТА, ПУЛЬПІДОРА Й ІДЕАЛІСТА (Частина II)

Рік навчання в сержанта Рузеля не минув даремно. Наприкінці цього терміну молодий пульпідор надіслав прохання в канцелярію Ордену й незабаром отримав відповідь. «Пана претендента» запрошували до столиці для проходження вступних випробувань. До випробувань Кугут був готовий, як юний антекурсор — до «лабіринту препон» у таборі «футурус беллатор», де невігласам давали скуштувати смак армійського життя. Тільки табору «майбутніх воїнів» — для захоплених шмаркачів, що хизуються перед однолітками багряними шийними хустками. А Орден Зорі — це серйозно. Це — для дорослих. Рівновага ідеалів, фундамент цивілізації…

Це вам не по галявині під барабан марширувати!

Батьки від рішення сина вжахнулися. Напевно, вони прокляли б непутящого впертюха, якби не володіли обоє дещицею вільної мани і не побоювалися, що прокляття збудеться. Намагалися відговорити, але коса найшла на камінь. Батько було заїкнувся матері щодо «перебіситься, за розум візьметься…» — і прикусив язика. Минулого разу та сама фраза відгукнулася горбом. Борони, Вічний Мандрівцю, наврочити двічі!

Першу битву — з родиною — Рене виграв легко і виїхав до столиці. Де незабаром виграв і другу битву: з успіхом пройшов випробування. Випробувань було два: співбесіди на знання Заповіту і кваліфікаційні двобої. Заповіт Кугут знав напам’ять, а наука відставного сержанта й фамільний ректрактор, збільшений до граничного розміру, стали в пригоді. Загадкова зброя наводила на суперників острах, і Рене завершив перемогою чотири двобої, поступившись лише в п’ятому: молоденький дворянчик з парою коротких шабель обробив пульпідора, що називається, «під горіх». Але такому майстрові й програти не соромно! Головне, Рене набрав необхідну суму балів, і наступного дня вже складав присягу на вірність Ордену.

Поки що — на рік.

А якщо за рік він не передумає і буде посвячений у лицарі — отоді…

Рене не передумав, прийнявши присвяту напередодні чергового високосного квесту. Весь попередній рік він удосконалювався в мистецтві володіння зброєю, брав участь у диспутах про вихідну опозицію Світла з Темрявою, а також старанно вивчав історію Ордену й «Максими» Хендрика Землича, двоєдиного магістра. Якщо в ратній справі, диспутах та історії Рене був цілком успішним, то з «Максимами» справа йшла туго. Боротьба і єдність чорно-білих протилежностей, з яких народжується світова палітра кольорів — добре. Але філолофсько-семантичні пасажі з посиланнями на безліч карколомних трактатів змушували мізки згортатися в м’ясний рулет.

На щастя, для посвяти в лицарі вистачало загального знайомства з «Максимами».

За три місяці до того, як церемоніальний клинок комтура, виблискуючи позолотою, торкнувся його плеча, Рене подав заявку на включення в загін квесторів сезону. Усе складалося надзвичайно вдало: Майоратом правив Білий Голуб, а у квест, відповідно, набиралися лицарі Вечірньої Зорі. Особливо ж рішення пульпідора зміцніло після листа, отриманого з дому. Зокрема, там повідомлялося, що красуня Вероніка, не дочекавшись принца на чорному коні, поквапом вискочила заміж за пухлощокого Вахлека Стумпа, сина міського скарбника.

Коли назавтра після посвяти комтур оголосив список квесторів, у фіналі пролунало прізвище Кугута. Рене ледь стримався, щоб не закричати від захвату: свіжоспеченому воїнові Темряви ніяк не личило репетувати у строю. Він їде в бойовий похід!

За славою?

Звичайно!

Сам похід пройшов, як у тумані. Рене запам’ятав тільки бійку в дворі Цитаделі, коли він підсік ретрактором ноги здорованя в молочно-блискучих латах, зірвавши з його шиї жаданий амулет. Тут усе й скінчилося. Рене побачив, що білі похмуро бредуть геть із двору, а чорні схилили коліна. Перед ким? Він розгублено озирнувся. Овал Небес! Соратники стояли на колінах перед ним!

Так у дев’ятнадцять років Рене Кугут став Чорним Аспідом, досягши вершини мрій.

Перші три місяці він перебував у стані ейфорії: інспектував нову вотчину, віддавав накази й розпорядження, особисто стежив за зміною облицювальної плитки на стінах з білої на чорну, позував орденському живописцеві для офіційного портрета й купався в славі. В дитинстві Рене обожнював балади про ратні подвиги Губерта Раптового. Герцог був одним із його улюблених героїв минулого, поряд з великим магом Нихоном Сивочолом і шляхетним розбійником Робертіно Каптурі. Але перевагу юний Рене незмінно віддавав герцогові. І ось він — спадкоємець справи Губерта, господар заснованого герцогом Майорату! Ха, бачила б його зараз пихата Вероніка! Либонь, гірко пожалкувала б про свій поквапливний вибір! Нічого, нехай страждає. Він знайде собі іншу — вродливішу, піднесенішу і в десять разів прекраснішу!

Світ, уявляючись чорно-білою гральною дошкою, лежав біля ніг. Лише вечорами щеміло серце й накочувалася чорна (а яка ж іще?!) меланхолія — він не міг до кінця забути Вероніку. Образ дівчини вивітрився з пам’яті, але дрібна гостра скалка роз’ятрювала груди, заважаючи заснути. В одну з таких ночей, задрімавши над ранок, він побачив дивний сон. Комірка з трьома бабусями та пряжею, двоколірні нитки, дива ззовні; далі — скрипторій, завалений фоліантами стіл, полум’я свічки, чиєсь обличчя, схилене над книгою…

На цьому сон обірвався.

Вранці Рене кинувся до «Максим» Хендрика Землича. Ось воно! Двоколірна пряжа, чорно-білий Омфалос — основа сущого! Горбаневі перехопило подих. Він сподобився одкровення. Доторкнувся до найсокровенніших таємниць буття, викладених у трактаті двоєдиного магістра. Ось вона, нагорода переможцеві! Лицар марно намагався заснути вдень, ледве дочекався вечора, довго крутився на вугільно-чорних простирадлах, не в змозі задрімати — і врешті-решт ніяких нових одкровень не побачив.

Дивний сон повернувся за тиждень, коли Рене зовсім зневірився.

Потім видіння почали приходити частіше, настільки поглинувши юнака, що він і вдень рухався, як сомнамбула, марячи наяву. Ні, таємниці світобудови не розкрилися перед ним сяючою скарбницею. Замість таємниць Чорний Аспід ночами поринав у реальність: кипіння пристрастей і надій, одержимість і любов, страждання й розпач. Чуже життя розгорталося перед випадковим глядачем, помалу захоплюючи, перетворюючи на учасника подій. Рене відчував себе закоханим герцогом, кумиром, аристократом, глибоко самотньою людиною — і його коханою, Хендрикою Землич, чоловіком для всіх, окрім Губерта д’Естрем’єра.

Рене повірив відразу: авжеж, так і було. В основі Ордену лежав обман, привалений надгробною плитою легенд. І, найстрашніше: горбатий лицар закохався. Юнацьке захоплення гордовитою Веронікою переродилося в безоглядну і безнадійну пристрасть до жінки, що вмерла давним-давно.

Пристрасть породила ревнощі до суперника: до смерті.

Все-таки Рене був чаклуном. Нехай він не мав великої сили, зате був навдивовижу завзятий. Сни навіває Омфалос, святиня Ордену — це він зрозумів швидко. Хендрика там, всередині! — жінка, за яку він ладен поборотися хоч із покійним герцогом, хоч із Нижньою Мамою. Ув’язнена в темниці, Хендрика раз за разом кружляє по своєму життю: народжується, кохає, шукає, гине, упавши з балкона, і знову, і знову…

Її треба врятувати.

Або хоча б убити власними руками, дати спокій.

Напевно, збоку Рене виглядав божевільним. Але це лише додавало йому поваги васалів. «На владику зійшла Темрява, — перешіптувалися вони між собою. — Він прозріває незриме, спілкується з душами мертвих і говорить віщі слова!» Під віщими словами найчастіше розумівся роздратований наказ Аспіда принести гарячого вина і вийти геть.

Сни доводили Рене до божевілля. Омфалос мучив юнака, як гнилий зуб: біль ішов по колу, перетворюючи коло в розпечену спіраль, а лікар-пульпідор страждав від безсилля — його знання Високої Науки виявилися марними. Дивися, відчувай, переживай — але не втручайся. У розпачі він почав пити зілля, що робить сон вільним від будь-яких видінь; завзято взявся до справ Майорату, розпочав ремонт Цитаделі, збирання запасів продовольства на випадок облоги, оглянув зуби всіх соратників і вилікував кожного, хто потребував допомоги. Авторитет його виріс до небес: за свідченнями вилікуваних, що відчули фінальний відкат-імпульс болю, Аспід явив їм квінтесенцію зла.

Але все дарма.

Крепундія билася на шиї другим серцем. Поспішала насолодитися биттям, перш ніж замовкнути. Був тому провиною сам Рене з його любовною лихоманкою, чи щось інше — але круговорот буття-привида всередині медальйона з’їхав з уторованої колії. Заморожений, зациклений час зрушив з місця, втрачаючи хвилину за хвилиною. Виток за витком Хендрика Землич наближалася до смерті, відстроченої невідомим чарівником.

І Рене Кугут прийняв рішення.

CAPUT XXIII

«ОСЬ І ДЕНЬ МИНУВ, ОСЬ І РІК, І ЩЕ БІЛЬШ — ЧАС ЗБИРАТЬ ІМЕНА ТА КАМІННЯ…»

Горбань замовк. Якусь хвилину Конрад вслуховувався в передсвітанкову тишу. Далекий хор жаб та дзвін комарні лише підкреслювали безмовність, що оточила людей. Далі барон помітив, що профос напружено втупився кудись за спину гросмейстера. Вицвіла сутінь розпадалася на тіні-обманки, після безсонної ночі мерехтіло в очах. Не втямиш, що криється в сутіні: дерево? Стовп? Дрейгур? Людина? Привид?!

Фон Шмуц кліпнув і побачив.

Спершись на стовбур самотньої вільхи, за двадцять кроків від веранди стояла Марія Форзац. Біля ніг жінки мармуровим сфінксом застиг Лю. Собака не ворушився.

— Здрастуй, Маріє.

— Здрастуй, Климе.

— Як Кристофер?

Голос профоса був мертвотно-спокійний.

— Йому краще. Він спить. Я вийшла на прогулянку…

Застигла маска обличчя Марії загрожувала піти тріщинами, обсипатися, оголюючи сховані до часу риси. Так обсипається шар фарби, відкриваючи під безневинним пейзажем давнє зображення демона. Барон майже фізично відчув, яких зусиль коштує жінці її самовладання. Тримати в покорі дракона, здатного розірвати темницю на клапті — це було б неможливо, якби не стягла Марія своє серце обручами, стократ міцнішими за сім печатей Тихого Трибуналу.

Профос ступив уперед. Собака встав назустріч, тихо загарчав. Колишній бойовий маг зупинився, підняв руку — немов для пасу — але відразу опустив.

— Ти чула.

— Так.

— Ти впізнала мене.

— Зараз мені здається: я впізнала тебе ще там, у готелі. Втім, це не має значення.

Скупі, ламкі слова облітали, як листя восени. Двоє уникали дивитися одне одному в очі. Незримі чари діялися між ними. Висока Наука, мистецтво блокації, мана, антимана, час і простір — усі чари світу були тут ні до чого.

— Двадцять п’ять років… — тихо прошепотів гросмейстер Ефраїм Клофелінг.

І трьома словами зірвав тишу.

— Двадцять п’ять років?! — вереснув Рене Кугут, вихопивши в мага, що розгубився, крепундію. — Чверть століття? Що таке чверть століття, я запитую вас?!

— Це термін, якого ви ще не прожили, юначе, — спробував угамувати істеричного Аспіда барон, але безуспішно.

— Вони зустрілися! Вони живі! А вона вмерла сто років тому — й замурована в цьому амулеті! Між нами ціле століття, між нами життя і смерть — моє життя, її смерть… І ви смієте мені казати…

Запал Рене раптово вичерпався. Пульпідор опустився на сходи веранди, незручно витяг ушкоджену ногу.

— Пан Кугут правий, — гросмейстер із сумом розвів руками. — Ми багато чого дізналися за цю ніч, але ні на п’ядь не наблизилися до рішення проблеми. У когось є ідеї? Бо в мене їх нема.

Відверто зізнатися в безсиллі — не у всякого чарівника високого рангу вистачило б на це мужності.

— Ви казали, герцог д’Естрем’єр відкривав медальйон?

— Так. Але ключ, якщо й був, давно загублений.

— Якщо немає ключа, можна підібрати відмичку, — запропонував барон.

Гросмейстер зітхнув:

— Боюся, сам герцог і був ключем. Батько призначав медальйон Губерту, і тільки Губерту…

— Знаєте, панове, — криво посміхнувся горбань, зробившись схожим на втомлену горгулію, — раніше я заздрив його високості. Мріяв зрівнятися з ним: подвигами, славою, знатністю… Дурню, ти одержав те, чого хотів. Я більше не заздрю Губерту Раптовому. Ми обидва любили ту саму жінку. І вона стала недосяжна для нас обох. У цьому ми рівні: я і він.

Медальйон у руках Чорного Аспіда клацнув і розкрився.

* * *

Конрад відчував себе деревом. Могутнім старезним ясеном, з корінням, що сягає глибоких водоносних шарів, і кроною, що підпирає Овал Небес. Ясен був чимось на кшталт генеалогічного дерева, зображеного на авантитулі «Історії роду» Шмуців. Тільки це древо замість роду обмежилося одним-єдиним бароном. Кожна гілочка, кожна молода галузка, кожний зелений листочок були тим, ким міг би за певних обставин стати Конрад фон Шмуц, обер-квізитор першого рангу. П’яницею, скнарою, багатодітним батьком, воїном, самітником, гостинним господарем, безнадійно закоханим паладином… Коріння ж було тим, ким були чи могли стати всі покоління славних предків барона, від покійного батька — до Алерика Вірного, які отримали баронський титул задовго до сходження на імперський престол Пепіна Садженого.

Імовірності розгалужувались і множилися, тріпотіли на вітрі, шепотілися під яскравим сонцем; вони розповідали Конрадові про дива та дивовижі. Якби він продовжував військову кар’єру замість служби у Всевидющому Приказі… Якби він не розірвав бурхливий, але швидкоплинний роман з юною графинею д’Амбузьєн… Якби він не відмовився від земельних претензій на користь братика Хальдріґа…

Усе могло б скластися інакше.

На гірше? На краще?!

Ось він — гладкий, рожевощокий, щасливий батько родини. У них із Лукрецією — двоє синів і дочка; прийоми, бали, виїзди на полювання… Тільки чому обличчя Лукреції пливе, змазується, змінюючись обличчям іншої жінки, знайомої баронові менше тижня? Подружня зрада з його боку, з її боку, дуель… Пишний похорон… Або ось: військовий похід, рубка на стінах Порт-Фаланда, захопленого піратською ескадрою, полон, поневіряння на галері, відчайдушна втеча в гавані Бадандена… Непрожиті життя множилися, нашаровувалися, проростали одне крізь одне, спліталися; а потім чергова гілка вигнулася луком, запускаючи Конрада, перетвореного злими чарами на стрілу, в політ. Тіло обпекло окропом небес, у вухах засвистів вітер.

Він летів і чув чийсь крик.

Невиразність хистких тіней і напівтонів за одну мить змінилася пейзажем: неправдоподібно чітким, тендітним і гострим, як скло. Пронизливо лазурове листя, вогненний багрянець гілок; смарагдовою чашею розкрився над головою Овал Небес; лимонний жовток будівель, зяяння дверей, відчинених навстіж; лілові голки трави під ногами: ступиш — проткнеш стопи наскрізь, і ніякі черевики не врятують.

Застигли людиноподібні статуї: базальт, малахіт, рожевий мармур, туф…

Кришталевий подзвін: світ здригнувся, розколюючись на частини, в солодкому екстазі загибелі. По небу, по землі, по стовбурах дерев, по кам’яних статуях біжать тріщини, тріщини, тріщини… Подзвін наростає, гримить. Жодної достовірної прикмети, жодного знамення, здатного підказати, дати зачіпку, подарувати тінь надії чи однозначність фіналу. Земля розверзлася, гострі скалки перекидаються, ранячи тіло.

Анрі падала у прірву і чула чийсь крик.

* * *

— Бруно! Врятуй її, Бруно! Благаю…

Маг-духівник уже біг до жінки, розпластаної на бруківці. Сьогодні був паскудний день у Бруно Клофелінга. Передчуття близького лиха млоїло його з учорашнього вечора — ні! Передчуття виникло давно, з самого початку цього божевільного мезальянсу. Але вчора перед заходом сонця воно стало гострим, як анхуеський стилет. Раптовість вчинків герцога, що дала життя знаменитому прізвиську Губерта, якийсь час заспокоювала: ну, захопився, буває з чоловіками, що старіють… Чи надовго вистачить?

Вистачило надовго.

Від зустрічі в архівах до кроку з балкона.

Про причетність Флори д’Естрем’єр до фатального падіння думати не хотілося. Зайві думки про Флору Стерво вкорочують мислителеві вік. Краще, а головне, безпечніше зосередитися на тому, що відбувається. Бруно не був медикусом, але, дивлячись на Хендрику Землич, бачив: навіть чудо тут безсиле. Вона вмирає. Придивившись, зі здриганням, таким болісно-солодким, що межувало із захватом, маг зрозумів: як вона вмирає. Таємно співробітничаючи з Дозором Сімох, Бруно добре вивчив процес деманізації майбутніх блокаторів, але це завжди був насильницький, нав’язаний ззовні процес, нехай і зі згоди об’єкта. Тут же, на очах мага, діялося неможливе: помираючи, Хендрика поринала у власний омфалос, відкачуючи ману без чужого втручання. Розбита, зламана, отруєна, в тяжі, слабша за найслабшого, вона ховалася в таємний притулок, створюючи кокон з вивільненої мани, так легко й природно, як сонне кошеня згортається клубком.

Герцогові не пощастило подвійно: любити генія — тяжка ноша.

«Усі генії — виродки!» — сказав колись Нихон Сивочол. Афоризм великого чарівника з ентузіазмом підхопили, цитуючи на всіх перехрестях і забувши, що Нихон мав на увазі себе, а пліткарі — інших.

На жаль, дарований від народження талант міг лише відтермінувати вирок, але не скасувати. Стоячи над жертвою високих інтриг, маг бачив лише два можливі шляхи, і на жодному з них не було живої Хендрики Землич. Перший шлях означав — пам’ять. Половина майбутніх блокаторів Дозору гинула при деманізації: поринаючи в омфалос, у первинну слабкість, не всякий міг пройти наскрізь, аби вийти на той бік, бік сили. Їхні тіла ховали на цвинтарях під чужими іменами. Але омфалос загиблих консервували, використовуючи унікальну методику, до розробки якої, за чутками, доклав рук згаданий вище Нихон — геній і виродок, що народився сивим. Про консервацію в Дозорі, окрім членів капітулу, знали одиниці: блокатори, і ті не повинні були знати, що роблять з їх менш щасливими колегами. Поміщені в медальйони, омфалоси дозволяли магам-носіям бачити віщі сни, вивчаючи життя нещасних і роблячи висновки про причини краху.

Після циклу досліджень медальйони знищувалися.

Мабуть, Бруно зумів би повторити консервацію в польових умовах. Його зупиняв привид другого шляху, де манячіло дитя. На відміну від ряду колег, некромантів і фемінатів, Духовидець знав способи прискорення пологів у вмираючих тільки в теорії. Але шанс був. Ефемерний, хисткий, один на тисячу. Бруно любив герцога, любив по-своєму, як друг і слуга, і ніколи не пробачив би собі зради.

Позбавити Губерта вибору — це і є зрада.

— Бруно… благаю…

Духовидець повернув голову, і Губерт Раптовий позадкував: погляд мага обпікав.

— Пам’ять чи дитина? — запитав маг без пояснень. — Ваша високосте, вирішуйте: пам’ять чи дитина? І знайте: при будь-якому виборі я нічого не обіцяю…

У розпачі герцог обернувся до Огюста фон Шмуца, що стояв поруч.

Коротка мить мовчання вмістила багато чого: дивно, як вагомо іноді мовчать, не бажаючи ризикувати вимовленим словом! Старший за герцога на дванадцять років, вірний союзник на війні і приємний співрозмовник на бенкеті, Огюст із самого початку вважав витівку Губерта чистим навіженством. Пристрасть пристрастю, але розум повинен мати верховну владу — і частку здорового цинізму. Існують засоби любити без зачаття. Існують способи витравити плід в утробі. Існує можливість народити без свідків і сплавити дитя за море: за гарні гроші в сералі ла-ланзького купця молоденька наложниця за наказом пана легко народить, кого звелять. Дитина може вмерти при пологах або відразу після них: діти — істоти тендітні, і це, мабуть, найкращий вихід. Словом, знатний дворянин з легкістю знаходить варіант, однаково прийнятний для розуму, честі й совісті.

На жаль, герцог обрав авантюру.

Заклинаючи барона дружбою, він благав забрати дитину в Шмуц, де Матильда, середня дочка Огюста і дружина віконта ді Гріє, минулого тижня народила мертву дівчинку. Звістка не встигла поширитися, і мертва дівчинка цілком могла перетворитися на дівчинку живу — або на жвавого хлопчика, якщо небесам буде завгодно пожартувати. Віконт другий місяць полював у горах на червоне яйце грифона, виконуючи обітницю, дану Дерриху Чадолюбцю; полювання цілком могло тривати ще місяця півтора, а Матильда, збожеволівши від втрати дочки, клялася приховати від чоловіка підміну.

Знаючи характер Раптового, Огюст не намагався переконати герцога, давши згоду. Але зараз, чуючи запитання духівника, барон щиро думав, що пам’ять куди краща за дитину. З пам’яттю клопоту менше.

Думку барона поділяла й Есфірь Кольраун, Хуська сивіла. Не поспішаючи наблизитися до герцогської коханки — насильницька смерть мала ореол, вібруючий «сальто-мортале», від якого в сивіл починалося запаморочення й кольки в печінці — Есфірь згадувала гороскоп, складений на замовлення його високості. Сивіли зберігають таємниці краще за медикусів і адвокатів, тому Губерт нічим не ризикував. Запитувати зірки про ненароджену дитину Есфірь відмовилася відразу: це забороняв «Кодекс астролога». Але вона дала згоду прибути в Майорат і скласти гороскоп відразу після народження бастарда. Його високість щедрий, а Хуській сивілі потрібні були гроші на ремонт будинку. Втім, навіть гороскоп породіллі вийшов лиховісним і похмурим. Вперше Есфірь губилася в здогадах: зірки говорили про смерть, котра краща за безсмертя, про життя, що кусає свій хвіст, подібно до змії, що вливає отруту… Зірки лякали, кивали пальцем з темних небес, уникаючи конкретних порад, і сивіла вже пожалкувала, що зв’язалася із влюбливим герцогом.

Незважаючи на славу провидиці, Есфірь Кольраун була ще дуже молода. Народжували сивіли пізно — пологи надовго послабляли внутрішній зір. У двадцять два роки незаміжня Фіра віддавала перевагу пам’яті перед будь-якими дітьми, особливо — чужими. Пам’ять безпечніша. Ніхто не складає гороскопів для пам’яті. Незабаром усе скінчиться, і вона виїде назад у Хус.

Їй хотілося додому.

З вікна другого поверху, відгорнувши штору, у двір дивився Карл Беркадор, радник герцога. Виходець із низів, у минулому — ліцензований нотаріус, потім адвокат, почесний член гільдії, незабаром — окружний суддя в Тартарені, він швидко робив кар’єру, змінюючи шапку з хутра видри на довгу накидку з облямівкою, накидку — на бордову мантію, а мантію — на плащ із гербом д’Естрем’єрів. Наближений Губертом, Карл відповідав його високості відданістю і щасливим умінням сперечатися з сеньйором, відстоюючи інтереси того ж таки сеньйора. Інша річ, що в суперечці він не завжди виходив переможцем.

Радник Беркадор не чув, що запитав маг Бруно у герцога.

Але, холоднокровний, як віверна, Карл відзначив, що герцогиня Флора вміє досягати поставленої мети. Якби його попросили зараз дати Губерту мудру пораду, він порекомендував би з почестями поховати магістра-самогубцю, призначити коротку жалобу, офіційно вшанувавши пам’ять фаворита, а наприкінці осені з’явитися на традиційний бал старійшин у ратуші рука об руку з її високістю.

Що думав юний Ефраїм, син Бруно, не знав ніхто.

— Пам’ять, чи дитина? — повторив запитання маг-духівник, і йому здалося, що він запитує всоте, втисячне, завжди отримуючи одну й ту саму відповідь.

* * *

«Де я?!»

«Тут».

«Хто я?»

«Ти».

Втручаючись у німу бесіду, щось ворухнулося обіч Анрі. Напевно, так вігіла почувалася б, опинившись всередині віталізованого голема.

Але оживила голема не її воля!

Тіло зникло. Те, що називалося тілом, глумилося з полонянки — чуже, зухвале, неслухняне, воно обступало Анрі зусібіч, як зграя грабіжників обступає намічену жертву. Паніка солоною хвилею накрила розум. Анрі судомно рвонулася вгору, до світла — і світло прийшло.

Замок. Цитадель зі сну, з архівних гравюр, які вона встигла вивчити, займаючись «Справою про зниклих квесторів». Двір. На чорно-білих квадратах — гральні фігури. Лорд, Лицар, Маг, Провидиця. На краю дошки, біля вежі — юний Паж. На порушення правил, фігури різнобарвні. Від них у очах мерехтить, особливо якщо дивитися зі здвоєної бійниці. Овал Небес! Які бійниці? Це і є очі, звичайні очі, у яких мерехтить. Просто ці очі дуже короткозорі.

Тітонька Есфірь завжди потішно мружилася, підносячи книгу до самого носа…

Розпачливий крик із запізненням вторгся в німий простір:

— Бруно! Врятуй її, Бруно! Благаю…

Зламане тіло під балконом. Зім’ятий оксамит плаща, розметалося каштанове волосся, воскова блідість щік. Безглуздий, яскраво-червоний відблиск на білій плитці. Все надто красиво, надто театрально, як на полотні модного живописця. Усе — занадто.

Фігуру збито вліт.

Дама? Двійник? Не зрозуміло…

Над жінкою, одягненою в чоловічий костюм, над Дамою чи Двійником, ким би вона не була, схилився Маг. Бузкова, сутінкова важкість мантії скрадає статуру духовидця, робить масивною і величавою. Поруч — Лорд; відлунння крику огортає його голову осяйним німбом. Лорд тоне в сяйві: сяють коштовні ґудзики камзола, сяють зубчасті шпори на високих чоботах, сяє золото волосся з великою домішкою срібла на скронях. На крок позаду Лорда супить брови низькорослий Лицар: він немов народився у гвардійському мундирі, темно-синьому з галунами. У всякому разі, фантазія безсила уявити Лицаря в цивільному. Хлопчисько-Паж біля входу…

Провидиця, в чиїм тілі замкнено Анрі, повертає голову — й вігіла більше не бачить Пажа біля вежі.

Фігури на позиціях.

Ендшпіль.

Вічний ендшпіль із передбачуваним результатом.

А навколо крихітного оазису Цитаделі, навколо останніх кольорових фігур, що залишилися на дошці, замикався чорно-білий кокон намоленої святині. Не в силах змусити Провидицю озирнутися, не поглядом, а ясновидінням сивіли, помноженим на талант мантиси, Анрі розрізняла, що діється за стінами, які обступили ще живий омфалос Хендрики Землич.

Світло й Темрява, Добро і Зло, Чорне й Біле — агов, хто там ще! Ідеали-ідоли, всі сюди! Зійшлися в непримиренній битві. Два чисті начала самозречено топтали одне одного: кажуть, так сталося в білу ніч хаосу, до першої зорі часів. Тут не було місця компромісам і угодам, здачам на почесних умовах і виплатам контрибуцій, перемир’ям і парламентарям. Ніколи світлосяйний белларум не сяде за стіл переговорів з мерзенним мортифером! Ніколи могутня лібітинія не знайде спільної мови з найсвітлійшим альбасанктусом! Війна, війна до переможного кінця, який не настане повік, а отже — вічний бій, як сенс існування.

Людям в ідеальному протистоянні місця не залишалося.

Над Цитаделлю сходилися двоє крил: вороняче крило мороку, що кишить виплодками пекла — і голубине крило світла, білосніжного полум’я, в якому проступали шляхетні силуети воїнів. Ще трішечки, десяток зайвих обертів білки в колесі — й вони зійдуться. Молот опуститься на ковадло, перетворивши жменю кольорових скелець на порох.

Вперше Анрі відчула, що відчуває діббук, замкнений у чужому тілі, додаткова, «менша» душа. Ти можеш тільки спостерігати, безсило кусаючи губи. Втім, ні, навіть цього ти не можеш: губи тебе не слухаються. Тебе тримають на кухні, як жебрака, не впускаючи до вітальні. Чи знає господиня про жебрака, чи підозрює про його присутність — жуй скоринку хліба, мандрівцю, і дякуй за милість.

Полонянка в замкненій кареті, яку коні везуть кільцевою дорогою, Анрі розуміла: не достукатися, не докричатися до глухого кучера.

Що можна зробити, коли зробити не можна нічого?

* * *

Герцог барився з відповіддю.

Він мовчав довго, довше за вічність. Це було неправильно. Бруно відчував, що мовчання його високості суперечить якимось похмурим основам устрою, заведеного вищими силами раз і назавжди. Ніби маятник передумав гойдатися, відмірюючи хвилини, і замість того, щоб рахувати час, пустився в бурхливий танок. Маг дослухався до дзвінкої тиші; маг думав про свого сина. Біля входу до вежі стоїть він, Ефраїм Клофелінг, свято вірячи у всемогутність, у рятівну спромогу батька; над жінкою, що розбилася, стою я, Бруно Клофелінг, метр Високої Науки, давно поховавши під курганом знань віру в чудо. Що вибрав би я, Духовидець, якби батьки відмовилися благословити мій шлюб із Ґретою? Якби довелося скованому по руках і ногах ланцюгами пристойності стояти над ложем умираючої, незаконної, коханої, я прийняв би на плечі тягар рішення: пам’ять про Ґрету, обрамлена в чудо-медальйон — чи новонароджений Ефраїм?

Думати про таке виявилося болісно, як навчитися ходити заново.

Маг посміхнувся синові. Нехай вірить. Вічний Мандрівцю, дякую тобі за те, що мені не довелося обирати… Благословенний кожен твій крок сімома небесами, кожен дарунок твій, на лихо чи на щастя, тричі благословенний…

А герцог усе барився.

Огюст фон Шмуц не ризикував квапити його високість. Чекаючи герцогського вибору, барон міркував про здоровий цинізм. Монарх почуттів, лорд користі. Соломинка, за яку завжди можна вхопитися, на відміну від згубних сердечних поривів. Обитель не героїв, а людей діла. Хоча, якби склалося в житті інакше… Огюст криво сіпнув куточком рота, уявляючи себе в інших, невластивих обставинах. Припустимо, відмовившись від військової кар’єри, я пристав би на вмовляння старого друга, прокуратора Триннера, і став би квізитором Всевидющого Приказу. Переїхав би до столиці, залишивши баронство молодшому братові; другий ранг, перший, медаль «За завзяття»… Вівіан вийшла б заміж за фата д’Аньяні, настирливого залицяльника, я надіслав би їй на весілля троянди й брильянтове кольє з підвісками… Три мої дочки ніколи не з’явилися б на світ, Матильда не народила б мертвої онучки… Спокійний, бувалий у бувальцях, зануривши руки по лікоть у злочинний гній, маленький чепурун у трикутному капелюсі, я зараз стояв би на подвір’ї цитаделі — вільний, як вітер, без родини, без дому, без спадкоємця, відвівши цю роль племінникові, — і думав би, що одне гарне шаленство іноді варте дюжини цинічних зручностей, як один славний удар клинка приносить радості більше, ніж сотня виграних у суді позовів.

Заздрити Губерту Раптовому було незвично. Немов тисячу разів співчував, вписався в колію співчуттів, і раптом звідкись взялася заздрість — безглузда, небувала, чужа і своя, як жінка, випадково зустрінута в запилюжених закутках архівів…

А герцог барився.

Есфірь Кольраун змокла у важкому вбранні сивіли. Щільна тканина, поспіль заткана лавром і зірками, тисла на плечі. Хотілося перевдягтися в легке й виїхати. У мовчанні герцога звивалося знамення, несподіване і страхітливе, як змія, підкинута злим жартівником у теплу постіль. Зміст знамення був темний. Ясновидиця закинула голову й поглянула в блякле осіннє небо. Там димом хмар пливла її доля. Очі сльозилися від невизначеності. Чи може статися так, думала Есфірь, що, відкинувши привабливі пропозиції високопоставлених колег, я вийду заміж, скажімо, за скромного заклинача вітрів? Навряд чи, звичайно, але припустимо. Малесенький будиночок — у столиці, але у кварталі з простих. На челядь грошей не вистачає, доводиться поратися самій: стомленій після храмових пильнувань і пророцтв, варити цибулевий суп із грінками, улюблену страву чоловіка, витирати порох з книжок, прати, мити посуд… Народження сина на півтора року позбавить внутрішнього зору. Треба буде довго відновлюватися, а хлопчик народжується хворобливий: плаче ночами, будить, вимагає уваги… Він виросте великий, я хотітиму, щоб він став волхвом, а він, упертюх, піде в бойові маги — я хвилююся щоразу, коли він їде, я потай проклинаю його перемоги, бо безпечніше служити скромним волхвом у капищі, але в глибині серця я пишаюся моїм хлопчиком… Можливо, він підбере у своїх мандрівках якусь замазуру, захопиться азартними іграми і зрештою опиниться за ґратами — або ні, нехай краще він здійснить подвиги і стане бойовим магом трону, коли я постаріюсь і піду на спочинок: хворіти, чекати, скучати, радіти, бурчати на юну компаньйонку — вона занадто юна, вона така, якою була я на подвір’ї цитаделі…

Всього цього ще не трапилося.

Все це може й не трапитися.

Усе це — в мене на колінах, ніби моток пряжі.

Герцогу, Губерте Раптовий, королю миттєвих рішень, чого ж ти баришся?!

З вікна другого поверху радник Беркадор бачив, як сивіла підвела очі. Перш ніж втупитися в небо, вона ковзнула поглядом по вежі, й радник відчув себе нагим посеред площі. Сотні людей дивляться на тебе, позбавленого шапки з хутра видри, накидки з облямівкою, бордової мантії, плаща з гербом: дай пораду, кажуть вони. Тягнуть руки: кинь милостиньку! Ти розумний, ти знаєш життя. Скажи, як бути. Вічний Мандрівець високо, Нижня Мама глибоко, а ти тут: без штанів, без чинів, який є. Карле Беркадор, ти вмієш радити, стоячи голим у центрі площі? Адже це так просто: в’язати й дозволяти, розділяти й панувати — тільки й того, що не можна залишитися в тіні. Треба говорити під сонцем, вказувати під сонцем, знаючи, що подітися ніде. Вірний, чесний, відданий Карле, ти й зараз — на другому поверсі, з вікна, із-за штори, а площа чекає, коли ти спустишся, скидаючи на ходу вбрання…

Карл Беркадор щосили штовхнув стулки вікна, і вони розчахнулися.

Навстіж.

Шибки задзвеніли так, немов вікно відчинили вперше за сто років.

— Дитина, — вторячи дзвону, сказав Губерт Раптовий, найнесамовитіший герцог з роду д’Естрем’єрів. Він дуже сутулився; здавалося, у стрункого герцога виріс горб. Кожне слово давалося йому на превелику силу: кожне слово було колесом карети, що загрузла в багнюці, але кучер уже заніс батога над спинами коней. — Пам’ять я маю. Іншої не треба. Рятуй дитину, Бруно. Якщо зможеш…

Бруно Духовидець кивнув. Схиляючись над Хендрикою Землич, він знав, як зупинити занурення в омфалос. Решти він не знав. Але дивний кураж, з’явившись із небес, плавився в душі Бруно, ставав дзвінкою сталлю: зараз маг погодився б прийняти пологи хоч у вмираючої, хоч у мертвої жінки. Маятник танцював тарантелу, у похмурих основах ховалися сонячні зайчики. Віра сина в батька текла до Бруно від хлопчиська, що стояв біля входу до вежі; текла через двір, як могла б текти через роки й десятиліття.

Можна вмерти давним-давно.

Це не має значення.

Головне, щоб дитина народилася здоровою.

* * *

— …Пані, ваш прогноз?

— Фортеця в облозі, сум’яття в небесах, чоловік біля ложа породіллі… Приблизно п’ятдесят на п’ятдесят. Точніше сказати не можу.

— Не потрібно точніше. Це просто чудово, пані мантисо!

— Чому?

— Зовсім недавно в нас не було жодного шансу. А тепер — цілих півсотні! Приступимо. Часу дійсно обмаль. Ви допоможете мені?

— Вважатиму за честь, ваше чорнокнижництво. Що треба робити?

— Станьте тут і будьте готові. Ні, краще приляжте. Так, просто на землю. Ваша світлосте, візьміть мою мантію, скачайте і підкладіть сивілі під спину. Потім сядете біля ніг, щоб вона могла впертися…

— Навіщо? Це не я народжую, це Хендрика…

— Любонько, помовчіть. Хендрика заслабка. Будете забезпечувати родові зусилля…

— Що?

— Тужтеся за неї, а я створю передачу м’язових поштовхів на породіллю! Ага, води відійшли… Зарано, скажу я вам… Ну та це на краще, ми поспішаємо…

— Давайте я…

— Даруйте, юначе, але йдеться не про гнилий зуб. Нам з вами краще мовчки виконувати накази гросмейстера. Він знає, що робить.

— Сподіваюся, що знає…

— Ах’нуар рабайард ауксиліум віта дхаммунг! Віталіз у нормі, серцебиття… Розганяю процес… mobilis in mobile… Р’янна корпорис дзетта маддух! Добре, тепер стабілізація при прискоренні…

— Я тримаю екстерн-форму. Робіть розподіл.

— Дякую, любонько, але побережіть сили. Вони вам ще знадобляться. Цервікальний канал розширений… Півтора пальця за ділянку внутрішнього зіва… Мало! Мало! У неї вузький таз… Пішла фаза вигнання…

— Овал Небес!.. Як боляче…

— А ви як думали?! Нічого, доведеться самій родити, будете знати заздалегідь…

— Тітонька Есфірь казала, що при пологах кістки таза розходяться…

— Що вона знає, ваша тітонька! Ще Везалій в «De corporis humani fabrica libri septem» довів, що тазові кістки з’єднані нерухомо… Як же не хочеться цесарити…

— А про вашого Везалія писали: «Чудовисько невігластва, невдячності, нахабності… Найзгубніший взірець безчестя…» Ох, як же ж боляче!..

— Любонько, якщо хочете цитувати — кричіть голосніше. Тужтеся і кричіть! А я передам на Хендрику: все-таки родити їй, не вам…

— Добре, гросмейстере.

— Нам ще поталанило, що у ваших іменах збігається багато звуків: вібрації легко поєднуються… Так, починаємо ініціацію… Овал Небес!

— Стривайте!

— Хендрико! Ти жива?!

— Містрис Форзац, це ви?!

— Я… раніше я не могла… Тільки завдяки вашому підживленню… Я вмираю, так? Климе, я хотіла тобі сказати…

— Гросмейстере, не лізьте далі першого еаша! Ви звільните діббука! Він зірве печатки…

— … і відбудеться неконтрольований мана-викид. Я пам’ятаю, пане профос. До речі, де ви зараз?

— Дивлюся на вас у вікно.

— Викид мани? Накопиченої за чверть століття?! Та тут не нас — весь Майорат ущент…

— Стуліть рота, пане Кугут. Ви заважаєте.

— Що ви пропонуєте, Фернане? Чи мені кликати вас Климентом?

— Кличте, як хочете. Я можу спробувати частково блокувати чарову решітку печатей, зробивши викид вузькоспрямованим.

— І структурованим? Пролом-флейта?! Вихід мани із точки найменшого опору? Геніально, добродію!

— Було б геніально. Якби я раніше хоч раз робив такий фокус…

— Доведеться імпровізувати. Готових рішень немає.

— Панове, скільки мені ще?

— Терпіть, любонько, терпіть. Ви самі відчуєте, коли все закінчиться. Ага, фаза вигнання у розпалі… Прискорюю до максимуму… Прокляття, якби ми були в Чуриху, в моїй лабораторії…

— Ой-йой-ой! Мамочко! А-у-у-у-у-у!..

— Анрі, у вас у роду гомолюпусів не було?

— Що? А, ви жартуєте! Жартуйте, бароне, жартуйте ще, прошу вас! Мені так легше.

— Перепрошую за дурнуватий дотеп, але я дуже злякався за вас…

— Ні, справді, легше…

— Є пенетрація. Хассур інітаре нісус! Орґ’хам морі…

— Н-не бий, дядечку! Я більше не б-буду!..

— Це діббук! Діббук на волі! Шоста печать… Прокляття, я не встигаю…

— Боляче!.. Боляче-е-е!..

— Тримайтеся, Анрі!

— Тримайся, Маріє!.. Я зараз…

— Хендрико, почекай!.. Ще рано…

— Я більше не б-буду!.. Не буду я… Не буду…

* * *

Хижак-світанок вчепився в ослаблу ніч, як пташеня грифона — у чорного барана. Відливаючи перламутром, гострий дзьоб рвав здобич; клапті бляклої пітьми летіли навсібіч, текла кров, просочуючись у землю, не встигаючи потемніти й згорнутися в розпадках. Царським пурпуром палало озеро, а грифон шаленів за Тітікурамбою, піднімаючись у небо, безжалісний і ненаситний. Криптомерії шепотілися з білостовбурними соснами, засуджуючи зухвалу розкіш чепурух — золотих модрин. Мох біля підніжжя дерев виблискував краплинами роси. Із гнізд, схожих на гаманці, плаксиво нявкали іволги, наслідуючи весняний хор котів. Іволгам було чого боятися: їхні гнізда марновірні люди часто руйнували, вважаючи, що підлий птах щоранку п’є по три краплі крові у вампірів. Вампіри для цього нібито перед світанком підходили до дерева, щоб іволги, які рідко спускаються на землю, могли ризикнути й насолодитися.

Нісенітниця, звичайно, але дурень вірить, а птах плаче.

Над іволгами в кущах лунко хихотіли завірюшки, трясучи вохристими чубчиками. Пліткарки й насмішниці, завірюшки уявляли, як до кадавральні ранками похмуро тягнеться процесія сонних вампірів, радуючи пернатих кровопивць — і клювали багряні ягоди дружинника з особливим натяком.

— Не хвилюйтеся передчасно, пані!..

— А я вам ще раз повторюю, добродію: якщо ви з’явилися сюди знести нам другу вежу із трьох, то я вповноважена заявити…

— Дайте вежам спокій, пані!

— …категоричний протест! І це вже ви, будь ласка, дайте нашим вежам спокій…

Вершечки скель над озером, підсвічені, як рожеві пуп’янки, відбивалися у воді хисткими, ледь вловимими тінями. Кусючий вітерець, згадавши, що надворі осінь, а отже скоро почнуться довгі дощі, бігав по схилах наввипередки з шерехом розбуджених кущів. Вриватися в кадавральню він побоювався: дрейгурам на світанкову прохолоду плюнути й розтерти, а змерзлий некромант — людина недобра, може і в склянку посадити. Запечатає, кине в озеро — сиди в склянці, борсайся, поки випадковий рибалка не витягне тебе неводом чи приплив не розіб’є скляну темницю об камінь…

Діловитий полоз шарудів у траві, шукаючи теплішої місцинки.

— Дозвольте мені пройти, пані! Інакше я буду змушений…

— Застосувати силу? До дами? Звісно, чого ще чекати від бойового мага трону! Елефант у посудній крамниці, і той делікатніший…

— Пані, якби я не так поспішав, я б із задоволенням спростував ваше упередження! На жаль…

— А що вже я жалкую, добродію! Ми жодного разу не зустрічалися з вами у приємнішій обстановці…

Анрі спустилася від будиночка доріжкою, посипаною білим піском, орієнтуючись на звук скандалу. Іти їй довелося недовго: біля парадного входу в кадавральню Наама Шавазі, Сестра-Могильниця, сперечалася з могутнім атлетом у самій пов’язці на стегнах, через що атлет трохи скидався на свіжого дрейгура. За спиною Просперо Кольрауна мерехтів середніх розмірів смерч: бліц-дромос не поспішав зачинитися, долаючи опір розбурханого астралу. Все-таки Кольраун — великий майстер: самій вігілі нізащо не вдалося б тримати «стулки» порталу відчиненими за такого збурення сфер.

— Генрієтто! — зрадів бойовий маг. — Як доречно! Скажіть цьому чарівному церберові…

— Що ви тут робите, Просперо?

— Ну ось, і ви мені не раді, — радість змінилася щирим засмученням. — Цікаво, чому мені рідко бувають раді? Чекайте, чекайте…

Анрі слухняно зупинилася: ігнорувати Кольрауна було ризиковано.

— З вами, виходить, усе гаразд?

— Зі мною все гаразд, — кивнула вігіла.

— А в мене з тобою перервався зв’язок, — бойовий маг трону присів на вкопаний у землю пеньок, зберігаючи сили. Схоже, він стомився, борючись зі штормом у Найвищих Емпіреях. Інакше Просперо ніколи не перейшов би з Анрі «на ти» в присутності сторонніх. — Я прокинувся, лежу, думаю: що ж мало статися, щоб порушити фасцинативний зв’язок між людьми нашої кваліфікації? Думав-думав, нічого не надумав, відкрив бліц-дромос і пішов тебе рятувати…

— А ви не хочете врятувати мене? — запропонувала Наама Шавазі, спускаючи з лівого плеча бретельку нічної сорочки. Пеньюар, накинутий поверх сорочки, огляду нітрохи не псував, роблячи видовище вдвічі пікантнішим. — Чи нас обох? Гадаю, ми обидві з задоволенням врятуємося у вашому товаристві…

— Я над цим поміркую, — серйозно відповів Просперо. — Хоча, пані, вам буде нелегко вибрати гідного рятівника.

— Чому?

— Внизу, біля озера, із бригадного візитатора висаджується ескадрон кінних пращників. У Месропа — я маю на увазі голову Тихого Трибуналу — засвербів ніс. Анрі, ти ж пам’ятаєш: він підсадив баронові «сударика-комарика»… Я казав Кликуші, що впораюся сам, а він уперся, і хоч ти йому кілка на голові теши: кіннота, мовляв, вирішує все! Пані цербер, там є один корнет — дуже привабливий хлопчик…

— Лише один корнет? — обурилася Сестра-Могильниця.

— Пробачте, заради Вічного Мандрівця! Звісно, не один. Серед пращників є браві офіцери в достатній кількості… Ходімо, Анрі, я хочу бачити нашого барона.

Випередивши вігілу, Наама підхопила бойового мага під руку, ніби й не вона хвилину тому стіною стояла на його шляху, і потягла вглиб кадавральні. Торс Кольрауна, щойно піднятого з ліжка, лиснів від поту; роздуваючи ніздрі, красуня-некромантка вдихала запах чоловіка, що йшов поруч, нагадуючи вовчицю. Неквапливо йдучи позаду, вігіла щиро співчувала атлетові: з його звичкою берегти кожну крихту тілесної могутності… Потім вона згадала плітки про любовні збочення бойового мага — ніч бесід про дрібниці, а над ранок співрозмовниці в пам’ять підсаджується цілий виводок псевдо-амуралій — і заодно поспівчувала Сестрі-Могильниці. Хоча з її кваліфікацією… Пропаща це справа: дурити голову Номочці…

Від озера долинали звуки сурми, іржання коней і невиразні команди.

Біля веранди знайомого будиночка барон — невиспаний, із синцями під очима — сперечався з головою Тихого Трибуналу. Месроп мав не кращий вигляд: товстун страждав від задишки, сопів під час розмови, але темперамент його, як і раніше, був на висоті.

— Конні, годі брехати! Кажу тобі: ти напевно смикнув себе за мочку лівого вуха!

— Нічого я не смикав!

— А я кажу — смикав!

— Слухай, Кликушо! Я поки ще при здоровому розумі і тверезій пам’яті! І пам’ятаю, за що себе смикаю і коли!

— А чому в мене засвербів ніс?!

— Звідки я знаю? На пиятику, напевно!

— Перед світанком? Конні, ми ж домовилися: якщо біда, ти смикаєш вухо, у мене свербить ніс, я піднімаю ескадрон і поспішаю на допомогу…

Молоденький корнет тупцював віддалік, намагаючись не потрапляти баронові на очі.

Біля сперечальників у траві навколо веранди лазили рачки гросмейстер Ефраїм і профос Терц. Пліч-о-пліч з Ефраїмом трудився лобатий пес Марії Форзац: са-пей винюхував пропажу. Кульгавий пульпідор через лубок не міг взяти участь у плазуванні й дуже страждав, щохвилини запитуючи:

— Ну що? Знайшли?!

Грос заперечно хитав головою, і пошуки продовжувалися.

— Що шукаємо? — діловито запитав Просперо Кольраун.

— Медальйон! Мій медальйон!

Рене Кугут безпомилково вгадав у бойовому магу людину, на чиї запитання варто відповідати. Він зітхнув, нишком витер зрадницьку сльозинку й уточнив:

— Наш медальйон. Він зник…

Нарешті гросмейстер перестав порпатися в траві, махнув профосові — мовляв, припиняй! — і сів просто на землю, схрестивши ноги. Собака влігся біля некроманта, виявляючи невластиву приязнь до чужої людини. Лю навіть лизнув руку старого темно-фіолетовим язиком і замружився, коли грос погладив його по спині.

— Ваше чорнокнижництво! — покликала Анрі. — Я так розумію, під час пологів ви перебували у вашому достойному батькові?

Вігілі не хотілося думати, як сторонні сприймуть її слова.

Грос кивнув і знову погладив собаку.

— Ага, виходить, ви — в батькові, я — в матінці пана Кольрауна… Просперо, не звертайте уваги, це суто між нами!.. Пан Терц — у радникові Беркадорі, барон — у своєму шляхетному предкові, Рене — в герцогові, містрис Форзац — у Хендриці Землич…

Широко розвівши руками, Анрі підбила підсумок:

— Ваше чорнокнижництво, а хто ж тоді був у вас? Я маю на увазі у юному Ефраїмові? Невже ніхто?

Гросмейстер повільно опустив погляд і витріщився на собаку, немов уперше побачив його поруч із собою.

— Овал Небес! — прошепотів Ефраїм Клофелінг, глава Найвищої Ради некромантів Чуриха. — А я все життя гублюся в здогадах: чому я раптом обрав некромантуру…

Пес позіхнув і задрімав, опустивши голову на коліно старому.

SPATIUM XXIII

«СІРА» АРІЯ ГЕРЦОГА ГУБЕРТА ІЗ ТРАГЕДІЇ «ЗОРЯ» ТОМАСА БІННОРІ, БАРДА-ВИГНАНЦЯ

Поклади мене, як печатку в руку,

Поклади мене, як тавро на серце,

Поклади мене, як сухар у дорогу,

Як грозу на діл, як роки на старця.

Поклади мене, бо я вже не встану,

Я навіки тут, я десь був, та вийшов,

Над горою хмари від щастя стогнуть.

Під горою тополі тремтять: «Ми — ваші!»

Не довіку хмарам в грозі кричати,

Не повік тополі стояти списом,

Якщо кличу я, а мене не чути —

Поклади мене безпорадною піснею…

EPILOGUS

— Ваш віслюк, пані, сьогодні вночі знову чіплявся до моєї кобили! З мерзенними, зауважу, домаганнями. Мені скаржився конюх тієї клієнтели, де ми зупинялися.

— Скажіть вашій кобилі, пане, що вона засиділася в дівках. Мій Гіббус, звичайно, дрібний порівняно з цією вороною здоровулею, але наречений хоч куди! Завидний наречений, з гарним родоводом…

— На кого ви натякаєте, пані?

— У якому сенсі?

— У сенсі дрібного, але родовитого нареченого?

— Годі вам, пане! Вам навіть у польоті джмеля ввижаються натяки…

— Не викручуйтеся, пані! Якщо ваш віслюк не дає проходу моїй кобилі, до того ж ображає дією чесного конюха, що виконує свій обов’язок — це не привід відразу переходити на особистості! Хотів би зауважити…

— Ні, це я хочу зауважити, що одна світлість третій тиждень проходу не дає одній добропорядній кобилі! Тобто, звісно, вігілі. Світлість ірже і б’є копитом… А ці дуелі! Хто просив вас викликати молодого графа де Палена?

— Ви шепотілися з ним на балу в д’Артьєнів!

— Я складала йому бліц-прогноз на вдале одруження!

— Під час менуету?! Кокетуючи й підморгуючи?! Ха! Тисяча інкубів! Я щасливий, що в літтернському відділенні Приказу знайшлися шаблі-торохтілки! Зганьблений шістнадцять разів проти трьох, цей гарненький шмаркач хутко висотався з міста…

— Пане, ви ревнуєте?

— Я? Анітрохи! І маю твердий намір повернутися до наших віслюків… Я маю на увазі: до вашого віслюка і моєї кобили…

Поїздка в Літтерн, на води, безумовно, вдалася. Барон був щасливий, хоча не зізнався б у цьому на суді під присягою. Якби йому хто-небудь сказав, що бесіди Конрада з Анрі, якщо слухати з боку, нагадують вічні сварки законного подружжя — фон Шмуц лише розсміявся б у відповідь. Особисто барон від таких розмов отримував задоволення, порівнянне хіба що з придбанням флакона рідкісного «Сатьянапал Деві», єдиного в партії кумхарських парфумів. Іноді він жалкував, що замолоду віддавав перевагу службі, на шкоду забавам серця, але щораз доходив висновку, що зрілість відчуває гостріше і насолоджується без поспіху, властивого жовторотикам.

Він навіть запропонував Анрі вийти за нього заміж, але вігіла відмовилася. Їй у бароні не подобалося все; ну, майже все. Наступного дня, снідаючи грінками й варенням з пелюстків троянд, Генрієтта Кукіль замислено сказала, що, можливо, титул баронеси фон Шмуц — достатня компенсація за ряд особистих незручностей. Але тут з’ясувалося, що барон вночі передумав і вирішив назавжди залишитися холостяком. Сніданок перервався, і Анрі три з половиною години демонструвала вредному квізові переваги сімейного життя; потім вони поїхали до джерела, де барон погодився, що дехто все-таки потребує досвідченої і, головне, завбачливої баронеси — якщо Анрі погодиться ощасливити…

Анрі не погодилася, і все пішло по новому колу.

Часом Конрад думав, що коли вони дійдуть спільної думки про шлюб і все скінчиться вінчальним вівтарем у храмі Добряги Сусуна, це буде значно нудніше за нескінченні сварки і примирення. А Генрієтта стверджувала, що сваритися й миритися після укладення законного шлюбу в сто разів захопливіше. Словом, тема незмінно знаходила відгук у двох небайдужих серцях.

Одержати відпустку обом вдалося лише пізньої весни, та й то завдяки заступництву Кольрауна, а також найвищому втручанню: його величність Едвард II підписав указ про нагородження барона орденом «Темної Брані» 1-го ступеня зі стрічками й бантами, а наприкінці указу вставив короткий, не належний за формою, але дуже переконливий постскриптум. Ознайомившись із королівським постскриптумом, жовчний прокуратор Цимбал баронові всю пліш проїв, ремствуючи на підлість і невдячність окремих обер-квізиторів, але відпустку дав. Яким побитом Анрі домоглася від голови «двох Т» аналогічної милості, залишилося загадкою, але в Літтерн вони виїхали вдвох. Знамениті місцеві джерела, чия вода благодійно впливала на печінку та інші тілесні жили, виявилися вищими за будь-які похвали. Додамо, що печінка барона вечорами неабияк страждала від сухого літтернського хересу, чудового в поєднанні з гострим сиром «Жильдерець», оброслим густою синьою бородою плісняви, а інші тілесні жили Конрада вночі піддавалися надмірній утомі.

Отже, вранці були води, а далі — як вийде.

Там же, в Літтерні, в товаристві екзальтованих шанувальниць, знайшовся й уславлений бард-вигнанець Томас Біннорі. Печінка барда, відповідно до рекомендацій медикусів, потребувала цілющих вод значно більше за печінку квізитора. Потягаючи шипучу вологу, Томас на годинку-дві розганяв табун любительок поезії, щоб від душі поговорити з «приємними людьми в нашій особі», як любив жартувати Біннорі в доброму гуморі. До творчості барда Конрад був байдужий, віддаючи перевагу бульварним трубадурам, але йому було приємно бачити розпашілу Анрі, яка збуджено сперечається з млосним поетом про переваги асонансної рими над консонантною. Заради цього він погоджувався терпіти настирливий інтерес барда до «Справи про зниклих квесторів»: Томас терзав барона, примушуючи знову і знову повертатися до закритої справи, згадуючи дрібнички й деталі.

Не виходило відкараскатися навіть таємницею слідства: історія набула широкого резонансу, про неї пліткували в Реттії на кожному розі — а численним учасникам «базару за сімома печатками», як висловився Месроп Серкіс, роти не заткнеш.

Уникаючи зайвих подробиць, що могли скомпрометувати високопоставлених осіб, барон задовольняв цікавість барда. Сам же бард шкріб пір’їнкою в записнику й запевняв Анрі, що після повернення неодмінно перепише трагедію «Зоря», додавши купу чудових арій і речитативів.

— Бароне, ви пройшли повз золоті копальні! — вигукував Томас по сто разів на день. — Чудова, чудова тема! От скажіть: скільки сторінок зайняв ваш звіт про справу? Можете не відповідати, я й сам знаю: багато для квізитора, мало для мистецтва! А я напишу шість балад, за числом квесторів, поему «Губерт і Хендрика» в п’яти частинах з прологом і епілогом, батальну сагу «Про дім Рівердейлів», оду «Крепундія», авантюр’єтту «Подорож із Реттії до Чуриха» з купою продовжень, ліричну драму «Барон у похід зібрався»…

— Навіщо так багато? — сміялася Анрі.

Бард не поділяв її веселощів.

— А тому, що в мене планується капітальний ремонт будинку. А стерво Франческа, моя колишня дружина, по суду відбирає десятину з кожного гонорару, включаючи подарунки його величності. І потім, я хочу обновити гардероб. А крихітка Лізетт — вона така вибаглива… Як накажете викручуватися, пані? Ні, ви врятували мене, слово честі, врятували: епічний цикл «Сто років самотності», серіал «Горбатий лицар»…

— Ваші саги не матимуть успіху, Томасе, — сказав барон. — У цій історії не було жодної любовної сцени. А нинішня публіка надто вимоглива: на чистих баталіях та інтригах успіху не побудуєш.

— Ох, бароне! — кумедно розвів руками бард. — Багато в чому ви праві. Але мій талант дозволяє бачити далі нудної правди життя. Повірте, любовних сцен не бракуватиме…

І Томас Біннорі підморгнув зніяковілій вігілі.

Наприкінці відпочинку барона наздогнала депеша. На щастя, не службова, а особисте послання — з канцелярії Ордену Зорі. До закритої справи про квесторів депеша стосунку не мала. Конрада фон Шмуца, розсипаючись у люб’язностях, переконливо просили бути в столиці за п’ять днів — аби вшанувати своєю присутністю відкриття дитячого притулку, заснованого Орденом. Барон мав честь опинитися в раді піклувальників цього притулку. Хоч би номінально запитали згоди, ідеалісти драні! На жаль, відмовитися Конрад не міг: дитячий притулок — справа шляхетна, а в депеші ясно вказувалося, що прокуратор Цимбал, старий лис — теж у числі піклувальників…

Послання такого самого змісту, доставлене спритним поштовим генієм, одержала й Анрі.

* * *

— То звольте доповісти: приїхали, добродії мої!

— Не «звольте», а «дозвольте», — не забарився виправити агітатора пунктуальний Конрад.

Перебравшись із сідла в карету, а з Літтерна — в Реттію, він знову згадав про свій колишній педантизм.

— Даруйте, пане, ми в університетах не сиділи. Ми більше на облучку, з батогом. Дозвольте до сплати півбінара й три мони… Що, знову не те сказав? — щиро засмутився кучер, побачивши скепсис на обличчі дворянина й посмішку на губах дами, якій той подавав руку, допомагаючи вийти з карети.

Втішивши агітатора не половинкою, а цілим дзвінким бінаром, фон Шмуц миттєво забув про кучера з його словесною плутаниною. Тому що пережив сильне потрясіння, підсилене жахливим відчуттям deja vu. Ні, будинок притулку був незнайомий баронові. Триповерховий, у стилі «modern antiq»: низькі сходи ведуть до портика з крученими колонами перед входом; високі двері з ручками з виливаної бронзи; фасад з мереживними вікнами прикрашений ліпленням; два пузаті балкончики, широкий фронтон, двосхилий дах…

Зате на фронтоні був до болю знайомий напис:

ОБИТЕЛЬ ГЕРОЇВ

Відповідно, ліва половина будинку сяяла сніжною білизною малабрійського мармуру, а права пригнічувала непроглядною чорнотою дангопейського базальту. Ґрати огорожі, пофарбовані в ті самі два прокляті кольори, чорно-білі плитки доріжки, що веде до будинку…

Добре хоч траву й деревця молодого парку пофарбувати не додумалися!

Поруч тихо охнула Анрі. І було чого: доріжкою до почесних гостей поспішав Амадей Вольфганг Трепчик-молодший власною персоною! Фізіономія готельєра промінилася щастям найвищої проби.

— Ваша світлосте! Пані вігіло! Радий, сердечно радий бачити вас у доброму здоров’ї! Просимо, просимо, всі тільки на вас і чекають…

— Трепчику, — не втерпів барон, — змилуйтеся! Ви-бо як тут опинилися?!

— Ох, ваша світлосте! Я завжди казав: незважаючи на службову суворість, ви — людина тонкої душі! Вам, як батькові рідному… Розумієте, в житті моєму сталося багато змін, і доволі радісних! По-перше, я розлучився з Віолеттою…

«Вітаю!» — мало не вирвалося в Конрада.

— …і оженився на Аничці! Ну, ви повинні пам’ятати! — куховарка, я з нею ще… хе-хе, діло молоде… До речі, в готелі мені зробили повний ремонт за рахунок орденської канцелярії. Спасибі панові Терцу; ох, який стряпчий, таких пошукати!

— Це правда, — кивнув барон. — Таких удень зі свічкою…

— А потім мені запропонували посаду керуючого. Тут, у притулку.

— Пан Терц виклопотав для вас посаду керуючого? — вдавано здивувалася Генрієтта, прямуючи доріжкою під руку з бароном слідом за Трепчиком.

— Ні, звичайно! Запит надійшов з канцелярії Ордену. Мовляв, збитки відшкодували, як годиться, а тепер хотіли б скористатися вашою діловою кмітливістю. Я подумав і погодився. Справа шляхетна: діточкам догляд потрібен, ласка… Платню поклали гарну, гріх Вічного Мандрівця гнівити…

— А готель? Продали? Закрили?!

— Готель я на Аничку залишив. Вона в мене розумниця: німа, а будь-якому язикатому пройдисвітові сто очок фори дасть. І гості раді, що німа; особливо ті, хто мене знав… Ось, прошу до холу, і далі сходами, в залу нарад…

На превелике полегшення новоявлених піклувальників, «Обитель…» виявилася чорно-білою тільки зовні. Двері м’яко зачинилися за спинами, відсікаючи двоколірну мару — і на барона з вігілою ринула хвиля барв, звуків і ароматів. Бордовий плюш м’яких крісел, шандали з безліччю свічок із воску, забарвленого вигадливо і яскраво; пастельно-кремовий тон стінних шпалер наводив на думки розслаблені й меланхолійні. У хмарі пахощів чітко вгадувався струмінь доброго мускателю. Мелодійний дзвін кришталевих келихів, приглушений хор голосів, млосний шелест суконь… Стелю зали прикрашала мозаїка: море в бурунцях піни, чоловік у лахмітті, стоячи на березі крихітного острівця з пальмою-одиначкою, радісно розмахує руками, а до острівця поспішає гордовитий фрегат на всіх вітрилах, наповнених вітром і підсвічених рожево-золотавим сонцем.

На вигляд остров’янину-анахорету було років сорок, і у вихованці притулку він за віком давно не годився.

Однак алегорія вражала.

— Скоро почнеться церемонія відкриття, — Трепчик ледве стримував радість, немов його призначили не керуючим, а небесним покровителем притулку. — Чи не бажаєте келих вина? Солодощів? Літтернської водички?

— Водички не треба, — барон замислено, ніби дегустатор, втягнув носом повітря, на мить закотив очі під лоба. — Здається, чорний мускатель із Бадандена. І ще… м-м… Хтось п’є рожевий емурійський мускат. Сім років витримки.

— 0, ваша світлосте! Ваш ніс — надбання вітчизни!

— Що скаже Тихий Трибунал? — обернувся Конрад до вігіли.

— Тихий Трибунал цікавиться: мускат і мускатель — це не одне й те саме?

Барон став схожий на незайманку, якій запропонували голій проїхати верхи вулицями Реттії. І не заради порятунку батьківщини, а за смішні гроші.

— Генрієтто, ти ганьбиш мене в присутності сторонніх! Мускат — вино лікерне, зріле, з тонами троянди, меду й цитрона! А в мускателі є домішки винограду інших сортів, він на третину кисліший, і аромат слабший… Але, зауважу, букет мускатів за тривалої витримки погіршується; що ж до мускателів…

— Тихий Трибунал, — перебила Анрі натхненного оратора, — простий і доступний. Тихий Трибунал каже «так» мускателю.

Не в змозі сперечатися з очевидним, барон скрушно розвів руками.

— Отже, мускатель для дами, і скляночку рому…

— Дванадцятирічний золотий «Претіозо»! — просяяв Трепчик. — Носом не похвалюся, але пам’ять, знаєте, ще зубата! Агов, Гастоне…

Незабаром, з келихами в руках, вони пройшли до центру зали.

— …Номочко, припини їсти очима капітана Штернблада! Він може тебе неправильно зрозуміти…

— Ох, Андреа, мені так подобається, коли ти ревнуєш!

— А мені не подобається…

— Скажи, любий, а ти міг би зурочити капітана раніше, ніж він відріже тобі що-небудь? Ні, не перевіряй, я просто так, теоретично…

Вони чудово виглядали поруч: мужній широкоплечий Мускулюс, чия статура якнайкраще підходила до прізвища, і ставна повногруда красуня Наама: сині озера очей, пухнасті вії, щоки ледь побризкані ластовинням — і руса коса до пояса. Малефік заради свята скинув свою вічну куртку — лазуровий із золотим гаптуванням каптан Андреа чудово гармоніював із сильно декольтованою сукнею некромантки, вишитою по ліфу дрібними перлами.

— Добридень, пане барон!

— Анрі, ви неперевершена!

— Пані Шавазі! Кажуть, ви перебралися з Чуриха до Реттії?

— О, так! Між іншим, завдяки Андреа і вам, пані Кукіль.

— Мені?

— Наше коротке співробітництво в лабораторіях Чуриха принесло плоди значно вагоміші, ніж можна було сподіватися. Вузька спеціалізація заважає прогресу Високої Науки: на стиках галузей криється стільки нового! Принципово інші підходи, несподівані ракурси, побічні ефекти… Словом, ректорат Універмагу запросив мене і Фросю — ну звісно, гросмейстера Ефраїма! — до столиці, прочитати курс лекцій зі структуральної дрейгурації. А троє професорів, у тому числі й приват-демонолог Матіас Кручек, за обміном виїхали в Чурих. Перспективи відкриваються такі, що…

Очі Номочки палали, на щоках проступив чарівний рум’янець.

— Його чорнокнижництво в Реттії?

— Його чорнокнижництво стоїть біля вікна і п’є шостий кубок вина підряд!

— Даруйте, ми вас ненадовго покинемо…

— Звичайно!

Ефраїм Клофелінг був не сам. Одягнений у довгу мантію академіка, гросмейстер азартно розмахував повним кубком (вино при цьому залишалося без руху, немов замерзло), щось розповідаючи Фернану Терцу. Поруч із профосом стояла Марія Форзац. Барон з вігілою насилу її впізнали: після зняття печатей і зникнення діббука містрис Форзац дуже змінилася. Обличчя пані помітно ожило, рухи стали вільнішими і більш плавними; Марія погарнішала і, здавалося, скинула з пліч десяток років.

«Тягар з душі звалився, — думала Анрі, дивлячись на усміхнену містрис. — У буквальному розумінні слова. Цікаво, як вона себе почуває без діббука? Вільною? Чи навпаки, ніби втратила частину самої себе? Хотілося б знати…»

Чогось не вистачало трійці біля вікна.

Ах так, собаки.

— …саме вас, друже мій! Зрозуміло, не вас особисто, а Дозору Сімох у цілому. Ви ніколи не замислювалися, чому характер дій і методи Дозору не змінюються протягом століть? Не всім ці методи здаються правильними, багато хто вважає, що діяльність ордену-невидимки перешкоджає розвитку ряду галузей Високої Науки; є ображені, є супротивники… Час замислитися, тонше підійти до рішення окремих питань. У капітул приходять нові люди зі своїми поглядами, ідеями, болем, страхами… А проте, все залишається, як і раніше. У чому причина?

Гросмейстер зробив багатозначну паузу, відпив ковток вина. Барон з вігілою зупинилися за три кроки, не наважуючись перервати монолог його чорнокнижництва. Слова Ефраїма призначалися не їм, але грос говорив на повний голос, чути його міг будь-хто бажаючий — що, схоже, анітрохи не бентежило великого некроманта.

— А я вам відповім! У іменах. У традиційних іменах, чужих номенах, що належали батькам-засновникам Дозору, які щораз приймають на себе нові члени капітулу. Це не минає безслідно:

ім’я накладає відбиток. Ні, вожді Дозору не пересаджують імена в повному обсязі доленосних вібрацій, але частково, в основі… Якщо можна трансплантувати ім’я — чому не можна зробити подібну операцію з іншими супутниками особистості? З духом? З тінню? От я й кажу: номенклатурна традиція Дозору Сімох підштовхнула Чурих…

Із пронизливою врочистістю завили сурми. У далекому кінці зали, на маленькому подіумі, з’явився квартет герольдів Ордену Зорі. Як і слід було сподіватися, двоє — в молочно-білому, двоє — у вугільно-чорному вбранні. Звуки сурм вдруге наповнили залу, герольди завмерли, і на подіумі виник поважний, як ліктор-новобранець, дідок. Зовні він віддалено скидався на графа ле Бреттен. «Флаг-канцлер Ордену», — прошепотіли за спиною. Одягнений флаг-канцлер був просто, без прикрас. Тільки знавець, яким був фон Шмуц, міг гідно поцінувати й бездоганно пошитий чорний камзол, і панталони з білого атласу. Мабуть, на самих тільки кравцях розоритися можна…

У руках дідок тримав неймовірних розмірів сувій.

— Пані та панове! — бас у флаг-канцлера виявився потужний, командорський: заповнив залу вщерть. — Від імені Ордену Зорі радий привітати вас…

Офіційних промов Конрад не любив, а тому переніс увагу на склянку з ромом. Внаслідок цього канцлерський спіч благополучно пройшов повз вуха барона; лише час від часу долітали окремі пасажі. Зокрема, з’ясувалося: крім Конрада з Анрі, прокуратора Цимбала й голови «двох Т» Серкіса, до ради піклувальників притулку належать також гросмейстер Клофелінг, лейб-малефік Мускулюс (сам із сиротинця, малефік, почувши своє прізвище, розплакався), капітан Штернблад…

— …і Кош Малой, депутат-мажоритарій від громади гомолюпусів Глухої Пущі!

«Тепер за долю притулку можна не турбуватися, — вирішив барон. — „Два Т“, Всевидющий Приказ, лейб-малефіціум, вища некромантура, королівська гвардія і рудий дурник-перевертень. Нумо, хто бажає скривдити бідних сиріток?»

— …малолітніх чад, знайдених за таємничих або героїчних обставин… магічними символами, артефактами чи загадковими родимками, знаками небес…

Бас флаг-канцлера ширився й міцнів.

— …непрямими втіленнями Чистих Начал… Заявки на всиновлення та виховання розглядаються в порядку… Лицарі Ордену Зорі мають перевагу… Заснувати регулярний високосний квест у місцях проживання колишніх вихованців «Обителі героїв» з метою з’ясування їхньої подальшої долі…

Барон зовсім задрімав, притулившись до стіни і зберігаючи на обличчі вираз щирої зацікавленості, коли добра вігіла ткнула його світлість під ребра гострим ліктиком. Конрад не сіпнувся, не розлив залишки рому і ніяк не прокоментував уголос вульгарність чиїхось манер: давалося взнаки благородство душі. Він лише розплющив очі та скосив на супутницю.

Анрі слухала промову дідка, ловлячи кожне слово.

— …представити раді піклувальників нашу першу вихованку! Бідне дитя знайшли лицарі Вечірньої Зорі: на світанку п’ятнадцятого листвянчика минулого року, в Майораті, на подвір’ї Цитаделі. Як дитина опинилася там, залишається загадкою, цілком достатньою, щоб в ім’я цього закласти основи благодійного притулку. При дівчинці був медальйон…

Дрімота злетіла з барона осіннім листям під поривом вітру. Він почав пробиратися ближче до подіуму, спритно маневруючи поміж гостей. Анрі рушила за ним. Щойно вони опинилися в першому ряду, як флаг-канцлер відійшов убік, пропускаючи двох пишних няньок, чорнявку й білявку, що несли колиску з дитиною. Няньок супроводили два лицарі, чорний і білий, у важкезних парадових латах і з величезними мечами наголо.

— Благословенне дитя, символ відродження Ордену, джерело нового змісту…

Дівчинка. Приблизно шестимісячна, зі здоровим рум’янцем на круглих щічках. Крутить у ручці іграшку: розкритий медальйон. Не чорний і не білий; швидше, перламутровий. Конрадові здалося, що він бачить на покришці медальйона, з внутрішнього боку, портрет усміхненої жінки. Ні, навряд чи. Звідси б він такого не розгледів. Біля плеча тихо зітхнула Анрі. Немов наслідуючи дівчинку, вігіла тримала в руці конекс-пудреницю, розкривши службовий артефакт і спрямувавши дзеркальце на подіум під особливим кутом.

У дзеркальці був флаг-канцлер, няньки, лицарі, колиска, медальйон… Все, крім дівчинки. Перша вихованка «Обитель героїв» народилася пустункою: вона не хотіла відбиватися в артефакті Тихого Трибуналу, де відбивалися навіть корінні інфернали. Цікаво, якщо скласти на дитя гороскоп? — точний час народження відомий, місце відоме…

— …екс-Аспід Рене Кугут подав заявку на вдочеріння. Заявка розглядається з урахуванням заслуг лицаря…

— Стільки безглуздих випадковостей, щоб на світ з’явилася одна-єдина дитина? — шепнув барон, нахилившись до вуха вігіли.

— Гадаєш, ти з’явився на світ якось інакше? — у відповідь запитала Анрі. — Я вже не кажу про твоїх майбутніх спадкоємців…

Дивна річ: цієї хвилини Конрад відчув душевне піднесення. Напевне, подумав він, балада врешті-решт все-таки завершиться весіллям. Але, звичайно, не зараз. І не завтра, бо завтра зранку обер-квізитор планував зайти в «Іридхар Чиллал».

Можливо, дуже скоро на манікюр не залишиться вільного часу.

Барон не був ясновидцем, але інтуїція його рідко підводила.

Вересень 2004 — червень 2005 р.

Примітки

1

Тут і далі — вибрані цитати з народних реттійських пісень минулого столітнім, опублікованих у збірнику «Фольклор Батьківщини», за редакцією Адальберта Меморандуми, штабс-секретаря Ложі Силаботоніків.

2

нерозбірливо

Content

Генрі Лайон Олді
Обитель героїв

Том перший РЕТТІЯ

PROLOGUS

LIBER І КОНРАД ФОН ШМУЦ, ОБЕР-КВІЗИТОР ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

CAPUT І «А В ЦЬОМУ ГОТЕЛІ З ПІДЛОГИ ДО СТЕЛІ — ВЕСЬ ШЛЯХ ВІД ЗЕМЛІ ДО НЕБЕС…»

SPATIUM І ОРДЕН ЛИЦАРІВ ЗОРІ або СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT II «ВОНИ БИЛИСЬ ДЕНЬ, ВОНИ БИЛИСЬ НІЧ — ПОЛЯГЛИ УСІ, ТА НЕ В ТОМУ РІЧ…»

SPATIUM II ШПАГУ — КОРОЛЮ, ПИХУ — НІКОМУ або ЖИТТЯ СІМЕЙСТВА РІВЕРДЕЙЛ

CAPUT III «СТЕРЕЖИСЯ, РИБОНЬКО, НЕ ХОДИ, ДЕ ГЛИБОНЬКО — БО НЕ СПИТЬ РИБАЛКА, ТЕБЕ ЛЮБИТЬ ПАЛКО…»

SPATIUM III ДОЗОР СІМОХ або ЇХ ДІЙСНО БУЛО СЕМЕРО

CAPUT IV «НЕ ГОМІН ЗА СТІНАМИ, НЕ ТІНІ ЗА СПИНАМИ — ТО УДАЧА БІЖИТЬ ПОЗА ТИНАМИ…»

SPATIUM IV ВІДОМОСТІ ПРО ЗНИКЛИХ КВЕСТОРІВ або СИНОПСИС АРХІВІВ ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

CAPUT V «ГЕЙ, В ПОХІД, МОЇ ДРУЗЯКИ, ГЕЙ, НЕВДАХИ-ХАРЦИЗЯКИ — ДУРЕНЬ БУДЕ ОТАМАН…»

SPATIUM V ВІДОМОСТІ ПРО ЧУРИХ або СИНОПСИС АРХІВІВ ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

LIBER II ГЕНРІЄТТА КУКІЛЬ, ВІГІЛА ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT VI «ВСІ МИ МАГИ, ЧАКЛУНИ, МАНУ ХОЧЕМ МАТИ, А ЯК ДІЙДЕ ДО МАНИ — ШАСТЬ У СОЛОМУ СПАТИ…»

SPATIUM VI СТРАЖ ГРОБНИЦЬ або СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT VII «ВОРОЖИЛИ ВОРОЖБИТИ: „БУДЕШ, ХЛОПЧЕ, КРІПКО БИТИЙ!“ — СТО БІСІВ У ТВОЇ РЕБРА, ДОЛЕ МОЯ, НАЧЕ ЗЕБРА!..»

SPATIUM VII АРІЯ ТЕРЦІНІ З ТРАГЕДІЇ «ЗОРЯ» ТОМАСА БІННОРІ, БАРДА-ВИГНАНЦЯ

CAPUT VIII «ЙШЛИ МОРАНСЬКІ ХОРТИ, БРАЛИ СЛІД НА СТЕРНІ — ХОЧ КРУТЬ-ВЕРТЬ, ХОЧ ВЕРТЬ-КРУТЬ, БУДЕ ЛИХО МЕНІ…»

SPATIUM VIII ДАМА ЗА СІМОМА ПЕЧАТЯМИ або СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT IX «МИ ДИВНО ЗУСТРІЛИСЬ З ТОБОЮ ЗА МІСТОМ, І ВИЙШОВ НАШ ШЛЮБ НІ ТУДИ, НІ СЮДИ…»

SPATIUM IX ПРОФОСИ ДОЗОРУ СІМОХ або СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT X «У ПОРТУ ДИВЛЮСЯ НА ФРЕГАТИ — ЯНГОЛАМ БИ ВАМ ДОПОМАГАТИ!..»

SPATIUM X ЇХНЯ ВІДПОВІДЬ НА НАШУ ВІДПОВІДЬ НА ЇХНІЙ ЗАПИТ або СИНОПСИС ДОПОВІДІ ОБЕР-КВІЗИТОРА

CAPUT XI «А РОЗБІЙНИК У ХАЩІ ЩЕ НЕ ЗНАЄ, ЩО КРАЩЕ: ЧИ ЗАРІЗАТИ ВАС, А ЧИ ПАК ЗАРІЗАТИСЯ…»

SPATIUM XI СТРАЖДАННЯ МОЛОДОГО ЗЛОДІЯ або РОЗПОВІДЬ МІХАЛЯ ЛОВЧИКА, ПРОЗВАНОГО ГВОЗДИЛОМ

CAPUT XII «ВОНИ ПРИЙШЛИ ПО МАГА НА СВІТАННІ, КОЛИ НІ КРАПЛІ МАНИ У ТУМАНІ…»

SPATIUM XII СТРАСТІ В БУДУАРІ або НААМА ШАВАЗІ, ЧЛЕН НАЙВИЩОЇ РАДИ НЕКРОМАНТІВ ЧУРИХА

Том другий ЧУРИХ

LIBER III КОНРАД ФОН ШМУЦ, ОБЕР-КВІЗИТОР ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ І ГЕНРІЄТТА КУКІЛЬ, ВІГІЛА ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT XIII «ОЙ, ЗБИРАЛИСЯ В ПОХІД, ВИЇЖДЖАЛИ ІЗ ВОРІТ — ЯКЩО ЗУБИ БОЛЯТЬ, ЗНАЧИТЬ, ЛИХУ ГУЛЯТЬ!..»

SPATIUM XIII РЕЧИТАТИВ БЛАЗНЯ ЮРГЕНА ЛЬОДЯНИКА ІЗ ТРАГЕДІЇ «ЗОРЯ» ТОМАСА БІННОРІ, БАРДА-ВИГНАНЦЯ

CAPUT XIV «ЧОРНИЙ ЗАМОК В ЧОРНІЙ ХАЩІ — ЯК ЯЗИК У ЧОРНІЙ ПАЩІ…»

SPATIUM ХІV СОН ОСІННЬОЇ НОЧІ, або ЧУЖА ДУША — ТЕМНИЙ ЛІС

CAPUT XV «ОТ БИ ВЗЯТИ ЛЮДИНКУ ЗА ЯКУСЬ ЧАСТИНКУ І СПИТАТИ, ЩО ТИ ЗА ОДНА…»

SPATIUM XV КОРОТКА ІСТОРІЯ РАҐНАР-ЙОКА, або ЖИТТЯ У ДВОХ СТІНАХ

CAPUT XVI «КОНЯ І ЛАНЬ В ОДИН ФУРГОН ВПРЯГЛА КАРАЮЧА ДЕСНИЦЯ, А ПОДОРОЖНЬОМУ ЇЗДА ТАКА ЩЕ БУДЕ ДОВГО СНИТЬСЯ…»

SPATIUM XVI ПРО ЧУРИХ — АБО ДОБРЕ, АБО НІЧОГО, або ОДКРОВЕННЯ ГРОСМЕЙСТЕРА ЕФРАЇМА КЛОФЕЛІНГА

CAPUT XVII «Я ТІНЬ ДАВЕН НЕ ЗАБУВАЮ, БЕРЕЖУ — КОЛИСЬ ВІЗЬМУ Й ДО СЬОГОДЕННЯ ПРИВ’ЯЖУ…»

SPATIUM ХVІІ СОН ОСІННЬОЇ НОЧІ, або ЧУЖА ДУША — ТЕМНИЙ ЛІС

CAPUT XVIII «У ЗАПЕКЛОМУ БОЮ Я НЕНАЧЕ У РАЮ — КРАЙ ДОРОГИ ЛЯЖУ, ДРУЗІ, І ВЖЕ БІЛЬШЕ НЕ ВСТАЮ…»

SPATIUM XVIII ПОКАЗАННЯ АНДРЕА МУСКУЛЮСА, ЛЕЙБ-МАЛЕФІКА або ДВАДЦЯТЬ ДНІВ ПО ТОМУ

LIBER IV ГЕНРІЄТТА КУКІЛЬ, ВІГІЛА ТИХОГО ТРИБУНАЛУ І КОНРАД ФОН ШМУЦ, ОБЕР-КВІЗИТОР ВСЕВИДЮЩОГО ПРИКАЗУ

CAPUT XIX «КРАЩЕ БУТИ НА ПОГОСТІ, НІЖ УДОМА, ТАМ, ДЕ ГОСТІ ВЖЕ СОБІ ПАНУЮТЬ, ЯК ХОТЯТЬ…»

SPATIUM XIX КАДАВРАЛЬНЯ ЧУРИХА або СИНОПСИС АРХІВІВ ТИХОГО ТРИБУНАЛУ

CAPUT XX «МІЖ ДЕРЕВ ГУЛЯЮТЬ ТІНІ, І ЗБЕНТЕЖЕНІ РОСЛИНИ ВОРУШАТЬ КОРІННЯМ: ЯК ЖЕ ТАК?..»

SPATIUM XX ТАЄМНИЦЯ, ЩО ВПАЛА З БАЛКОНА або СПОГАДИ ЕФРАЇМА КЛОФЕЛІНГА

CAPUT XXI «Я СПИТАВ ЧАКЛУНА: ЧОГО В ЛЮДСТВА ЗДАВНА НА ЗДОРОВИЙ НА ГЛУЗД ЗАВЕЛИКА ЦІНА?»

SPATIUM XXI СХОДЖЕННЯ В ТЕМРЯВУ або ЖИТІЄ РЕНЕ КУГУТА, ПУЛЬПІДОРА Й ІДЕАЛІСТА

CAPUT XXII «ОЙ, ІЗ СЕРЦЯ РАН Я ЗРОБЛЮ ТАРАН І ЯК ЖАХНУ В НЕБЕСНИЙ ПАРКАН…»

SPATIUM XXII СХОДЖЕННЯ В ТЕМРЯВУ або ЖИТІЄ РЕНЕ КУГУТА, ПУЛЬПІДОРА Й ІДЕАЛІСТА (Частина II)

CAPUT XXIII «ОСЬ І ДЕНЬ МИНУВ, ОСЬ І РІК, І ЩЕ БІЛЬШ — ЧАС ЗБИРАТЬ ІМЕНА ТА КАМІННЯ…»

SPATIUM XXIII «СІРА» АРІЯ ГЕРЦОГА ГУБЕРТА ІЗ ТРАГЕДІЇ «ЗОРЯ» ТОМАСА БІННОРІ, БАРДА-ВИГНАНЦЯ

EPILOGUS

Примітки