Дейвид Гемел

Среднощен сокол

(книга 2 от „Риганте“)

През ученическите си години наблюдавах работата на мнозина учители. Някои я вършеха добре, други — зле, имаше и изумително некадърни. Но само един от тях беше велик. Посвещавам „Среднощен сокол“ с огромна симпатия на Тони Фенелън, учител от старата школа, строг, безкомпромисен и отдаден на децата, които бяха поверени на неговите грижи. Неговата вяра в нас ни даваше вяра в себе си. Онези от нас, които бяхме готови да кривнем от пътя, сме му задължени безкрайно.

Благодарности

С благодарност и признателност към читателите на ръкописа, които ми помагаха и ме напътстваха в трудния период, особено Джан Дънлоп, Алън Фишър, Стела Греъм и Стив Хърт. Благодарен съм и на моята редакторка Нанси Уебър и на многото читатели, чиито хартиени и електронни писма са неизчерпаем източник на вдъхновение.

1.

Паракс Ловеца открай време презираше суетността у другите. Но вече знаеше колко неусетно може да се прокрадне тя в човешката душа. И тази мисъл беше студена и хапеща като вятъра, който налиташе откъм заснежените върхове на планината Друаг. Паракс извади от дисагите вълнена шапка и покри с нея оредяващата си коса. Старите му очи се загледаха нагоре към Кайр Друаг, най-стария връх, но вече не различаваха нито острите назъбени ръбове, нито далечните борови гори. Сега можеше да види само мъгливата белота на върховете под ярката размита синева на небето.

Уморената кобила се препъна и старецът се хвана припряно за лъка на седлото. Потупа животното по шията и дръпна кротко юздата. Кобилата беше на осемнайсет години. Доскоро беше силна и на нея можеше да се разчита. Но не и днес. И за нея това преследване се оказваше непосилно.

Старецът въздъхна. На трийсет беше в разцвета на силите си, един от най-умелите следотърсачи във всички земи на народа келтой. Не беше склонен да се хвали, защото си знаеше, че по рождение е надарен със зорки очи и проницателен ум. А баща му също беше великолепен ловец и следотърсач, обучи го добре. На пет години Паракс вече можеше да разпознава следите на над трийсет вида животни: скокливата видра, топуркащия язовец, хитрата лисица и още много други. Дарбата му изглеждаше едва ли не мистична. Някои казваха, че успявал да прочете живота на човек по стръкче трева, смачкано от тока на ботуш. Дрънкаха врели-некипели, разбира се, но Паракс само се подсмиваше на такива приказки и не откриваше зародиша на суетността в тази усмивка. Все пак беше вярно, че имаше способността да научи много за човек от следите му, от останките на бивака и накладения огън — всичко това показваше колко познава и разбира дивата природа, колко често и задълго дава отдих на коня си, колко бързо може да се движи, колко търпелив е в лова. Така опознаваше характера му, а когато Паракс успееше да разбере що за човек преследва, го намираше всеки път, колкото и майсторски онзи да прикриваше следите си.

Докато навърши трийсет и пет, славата му стигна и до земите на племето пердии, чийто крал Алеа го нае. Но и тогава Паракс не допусна прекомерната гордост да стане една от чертите му. На петдесет вече служеше на крал Конавар и си позволяваше само спокойно удовлетворение от постигнатото — или поне му се струваше, че е така. Очите му бяха загубили мъничко от зоркостта си, но все още разгадаваше следите толкова умело, че околните бяха готови да го сметнат за магьосник. Дори на шейсет си оставаше не по-лош следотърсач от всеки друг, защото натрупаният огромен опит му даваше предимство над по-младите. Или поне така му се струваше, а всъщност от покълналото семе на суетността в душата му незабелязано бе пораснал бурен. А сега имаше повече от седем десетилетия зад гърба си и знаеше, че от няколко години не е ненадминат. Дори вече не беше добър в занаята. И тази увереност го уязвяваше, но не колкото самолюбието, заставило го да отрече истината дори пред човека, когото обичаше повече от всички останали — краля.

Паракс служеше на Конавар от почти двайсет години — още от деня, когато младият воин го спаси от робските пазари на Каменград и се върна с него в земите около планината Друаг. Яздеше до Конавар и когато той стана леърд, после боен предводител, а накрая и първия Върховен крал от няколко столетия. Паракс беше до него и в онзи кървав ден на Когдънско поле, когато непобедимата армия на Каменград бе смазана от мощта на Железните вълци, водени от Конавар. Потръпна. Крал Конавар му се доверяваше… а накрая трупащите се години и немощ го подтикнаха да злоупотреби с това доверие.

— Намери онзи момък Бейн — каза му кралят, — преди преследвачите да го убият… или той да ги убие.

Паракс се бе взрял в разноцветните очи на Конавар — едното зелено, другото кафеникаво-златисто. Копнееше да признае истината, просто да каже: „Вече не ме бива, приятелю. Не мога да ти помогна.“

Не се престраши. Думите заседнаха в гърлото му, забили нокти на лъжлива гордост. Той беше сред най-доверените съветници на краля. Той беше Паракс — най-великият ловец в познатия на този народ свят, жива легенда. Щом кажеше истината, щеше да се превърне в безполезен старец, който ще бъде пренебрегнат и забравен. Само склони глава смутен и потегли от Старите дъбове с бушуващи в душата му угризения, налегнат от бремето на уплахата. Слабеещите му очи не разчитаха следите и той по неволя вървеше дни наред по дирите на преследвачите с надеждата, че те ще го отведат при младия беглец.

Така си навлече последното унижение. Изгуби следите на потерята. Двайсет ездачи!

Тогава от очите му потекоха горчиви сълзи. Някога би могъл да проследи и лястовица в полет, а сега не намираше следите и фъшкиите на двайсет коня. Следваше дирите им на половин час път зад тях, но задряма на седлото. Уморена и жадна, кобилата бе надушила вода и се отклони на изток. Паракс се сепна, когато животното започна да се катери по стръмен склон с израснали нагъсто дървета. Старецът едва не се свлече от седлото. Плътни облаци закриваха слънцето и той изобщо не знаеше къде се е озовал. Животното го отнесе при бълбукащ поток и Паракс стъпи на земята. Гърбът го болеше, устата му пресъхваше. Коленичи, загреба вода в събраните си шепи и утоли жаждата си.

— Доживях да стана безполезен — промърмори на глас. Кобилата изцвили тихо и тропна с копито. — Знаеш ли на колко години съм? — обърна се той към нея. — На седемдесет и две. Веднъж преследвах грабител цели три седмици. Спипах го сред голи скали на един хребет. Кралят ми плати двайсет сребърника и ме обяви за Принца на следотърсачите.

Свали старата вълнена шапка и изми лицето и брадата си. Огладняваше. В раницата му имаше парчета пушен бекон, увити в тънък плат, черен хляб и малка пита сирене. Искаше да извади храната и да накладе огън, но слънцето се показа между облаците в късния следобед, Паракс седна и задряма, опрял глава на един гладък камък.

Сънуваше по-добрите времена преди да се размъти зрението му, дните на смях и радост, след като младият крал прогони войниците на Каменград от северните земи. Смях и радост… но не и за самия крал. Краля-демон, така го наричаха заради свирепостта му, а и защото хората помнеха страшното му отмъщение, след като неговата съпруга бе убита. Тогава Конавар беше леърд само на племето риганте. Сам изтри от лицето на земята селото на убийците, опожари го цялото, уби мъже, жени и деца. След онзи ден Паракс не чу нито веднъж смеха му, не видя веселие в очите му.

В съня му кралят стоеше под луната на крепостната стена в Старите дъбове. Но този път около тях двамата се рееха призраци — млада тъмнокоса жена с бледо лице и великан със сплетена руса брада. Те протягаха ръце към краля и белязаното му лице побеля, щом ги зърна. Паракс познаваше и двамата, чиито духове виждаше. Убитата Тей, жената на Конавар. И неговият пастрок Руатан.

— Ти не изпълни обещанието си, съпруже — промълви призракът на Тей.

Конавар наведе глава.

— Толкова се срамувам, Тей…

— Ще ме заведеш ли да се разходим с коне?

Конавар изстена и се смъкна на колене. Паракс стоеше безмълвно до него — знаеше причината за терзанията му. Конавар бе обещал на Тей да се разходят до едно езеро, но на връщане към дома си бе срещнал жена, която обичал някога. Ариан го омаяла и той легнал с нея. А след няколко часа в Старите дъбове научил, че Тей излязла с Руатан и била убита, когато ги нападнали от засада мъже, които имали кръвна вражда с Руатан. Конавар не вдигаше глава. Огромният силует на Руатан надвисна до него.

— Кон, няма нищо по-важно от семейството. Мислех, че поне на това съм те научил.

— Научи ме. Никога не съм го забравял. Грижех се за Крилото, за Бран, за мама.

— А за Бейн?

Лицето на Конавар се изопна от гняв.

— Съжалявам за това, но не можех да понеса мисълта, че ще видя отново Ариан. Моята страст към нея погуби Тей… и съсипа живота ми!

— Ти сбърка, Кон. Случва се на всеки. Но Бейн нямаше никаква вина, а възмъжа без баща до себе си. Видя как смазаната му от мъка майка изнемощя и умря в самота. Момчето имаше право да очаква повече от тебе, Кон. Трябваше да го признаеш за свой син. Никога не е имало съмнение, толкова прилича на тебе — дори с тези негови очи, златисто и зелено. Но ти странеше от него, затова и всички останали му обърнаха гръб.

Видението изглеждаше толкова истинско, че Паракс понечи да докосне рамото на краля, прегърбен под товара на скръбта и срама. Но гледката избледня, за миг вместо хората зърна горичка, вятър полюшваше клоните. И само за един удар на сърцето пред погледа му се мярна стояща наблизо забулена жена. Подпираше се на жезъл. Огромен черен гарван прелетя от висок клон и кацна на рамото ѝ. Паракс се смръзна от ужас. Знаеше, че вижда страховитата Моригу от сидите, богиня на зли пакости и гибел.

Сепна се с вик. Усещаше колко лудешки бие сърцето в гърдите му. Огледа дърветата наоколо, но нямаше нито забулена жена, нито гарван. Надуши миризмата на цвърчащ бекон и му се стори, че още сънува. Изви глава и видя мъж, приклекнал до огън. Държеше над пламъците тиган с дълга дръжка. Мъжът го погледна и се ухили.

— Мъчеше те лош сън, старче — каза приветливо.

Притъмняваше, вятърът носеше студ. Паракс се примъкна до огъня и загърна зеленото наметало по-плътно около кльощавите си рамене. Взря се напрегнато в младежа. Нямаше брада, дългата му руса коса беше вързана на тила, от дясното слепоочие висеше тънка плитка, каквито имаха Морските вълци. Светлозелена ловджийска риза, елек от тъмнокафява кожа, панталон от еленова кожа и ботуши за езда до коленете. Не видя меч, но момъкът обръщаше парчетата бекон с ловджийски нож от ярко желязо.

— Ти си Бейн, Вълкоглавия — каза Паракс.

— А ти си Паракс, Кралския ловец.

— Да, аз съм… и се гордея с това.

Бейн прихна.

— Казват за тебе, че си най-великият следотърсач.

— Да, така казват — съгласи се старецът.

— Но вече не си, Паракс. — В усмивката на младежа имаше съчувствие. — Наблюдавах те. Пресече дирите ми три пъти през последните два дена. Третия път оставих дълбока следа, за да я видиш, а ти мина направо през нея.

Паракс се взря отблизо в него. Сега виждаше и разноцветните очи — зелено и кафеникаво-златисто. „Същите като на баща му. Същите като на краля.“ Този момък изглеждаше твърде зрял за седемнайсетте си години, прекалено корав и опитен.

— Намислил си да ме убиеш ли? — попита старецът.

— Това ли искаш?

— Ако го направиш, би имало чудата справедливост — подхвърли Паракс. — Срещнах баща ти за пръв път, когато беше горе-долу на твоята възраст. Дойде да ме убие. Преследвах го много дни с отряд воини от племето пердии. Ама че хитрец се оказа — уби седмина от преследвачите. Направи всичко по силите си, за да ме отклони от следата. Много находчив младеж. Проследих го по камъни и по вода. Веднъж едва не ме заблуди. Следите му се изгубиха под клона на стар дъб. Издърпал се нагоре, изтичал по клона и скочил в короната на близкото дърво. Но тогава не бях стар и безполезен. Открих го.

— А той защо не те уби?

Паракс сви рамене.

— Не знаех и тогава, не знам и днес. Хапнахме заедно и той си тръгна, за да се присъедини към армията на Каменград. Когато се срещнахме отново, той вече беше мъжът, убил краля на пердиите, а аз бях вързан и щяха да ме пратят при робите, дълбаещи земята в рудници. Той ме позна и ме спаси. И сега седя до сина му. Е, ще ме убиеш ли?

— Нямам причина да те мразя, старче — каза Бейн. — Склонен съм да те оставя жив.

— Щом е тъй, дай и на мен от този бекон, иначе може да умра от глад.

— Разбира се. Храната си е твоя.

Младежът набоде парче с ножа си и подаде тигана на Паракс. Нахраниха се в мълчание. Беконът беше вкусен, но се оказа леко пресолен и старецът отиде при потока да пийне вода.

— Как се изплъзна на потерята? — попита, когато се върна при огъня.

— Не беше трудно. Не горяха от желание да ме намерят. Не ги виня за това. Повечето са женени и не им се иска да оставят млади вдовици.

— Ти си много наперено копеле! — сопна се ловецът.

— Такъв съм си. И много ме бива с меча и ножа. Сражавал съм се, Паракс. Два пъти срещу Морските разбойници и три пъти срещу непрокопсаници, изгонени от племето норвии. — Чукна с пръст по широката златна гривна на лявата си ръка. — Чичо Брефар ме награди с това за проявената доблест. Трябваше кралят да ми връчи наградата… но щеше да е доста неудобно.

Паракс долови надигащия се гняв в гласа му и реши да говори за друго.

— Ти защо ми позволи да те намеря?

Бейн се засмя.

— Не си ме намерил. Аз те намерих. Съжалих те. Сигурно е тежко да загубиш уменията си.

— Така си е. Съмнявам се обаче и ти да доживееш времето, когато ще научиш колко е тежко. Е, защо поиска да говориш с мен?

Младежът не отговори веднага. Занесе тигана при потока, изми го, изтърка го със стиска трева и го прибра в раницата на ловеца. После се излегна до огъня.

— Загложди ме любопитството. Знам защо ме подгониха хората на чичо Брефар. Но не разбирах защо кралят е пратил своя следотърсач подире ми. Нито пък защо не си тръгнал с потерята.

— Кралят не желае смъртта ти — натърти Паракс.

Бейн се изсмя презрително.

— Тъй ли било? Моят баща не желаел смъртта ми. Трогнат съм. През целия ми живот не е говорил с мен… освен след победата ми в надбягването на Белтин, когато ми даде наградата. „Добре се справи.“ Това са думите, които чух от баща си за седемнайсет години. И сега трябва да повярвам, че се е загрижил за добруването ми, а?

— Не мога да говоря от негово име. Той ме помоли да те намеря. И ми заръча да ти дам кесия злато.

— Кесия злато? Колко мило!

Бейн се изплю в огъня.

— Той е добър човек — тихо каза Паракс.

— Внимавай, старче — предупреди го младежът. — Не съм от най-търпеливите. Едва пет дни минаха, откакто убих двама. И да добавя трети към тях, съвестта няма да ме мъчи.

— Както чух, те са говорили гадости за твоята покойна майка, после решили да те причакат, защото си ги набил. Ако беше застанал пред съда, няма съмнение, че щеше да бъдеш оправдан.

— И тази кесия злато ли трябва да ми помогне пред съда?

— Не — завъртя глава ловецът. — Златото ще ти бъде от полза, когато напуснеш земите на риганте. Убитите от тебе мъже бяха сродници на пълководеца Фялок. И той се закле в кръвта им, че ще излезе в двубой срещу тебе. Кралят не иска никой от вас двамата да пострада.

Бейн се разсмя весело.

— Тоест той не иска вуйчо Фялок да умре, така ли?

— Ако е искал да каже това, щеше да го каже — сопна се Паракс.

— Одобрявам предаността — сподели Бейн. — Не че знам от собствен опит какво е някой да ти бъде предан, но ми харесва. Затова ще те оставя жив и ще взема кесията. — Гласът му стана по-рязък от сдържаната ярост. — Но може и да не си тръгна. Може да остана и да се бия с Фялок. За да го заколя пред очите на краля.

Старецът помълча, после каза:

— Рядко съм срещал хора с толкова неизчерпаем гняв. Тъжно ми е, Бейн, да те виждам такъв. Фялок е твърдоглав мъж. И страховит боец. Но по-важно е, че той е женен за сестрата на твоята майка. Как мислиш, дали духът на майка ти ще се радва, ако види бащата на нейните племенници посечен от нейния син?

— Не… Няма да се зарадва — призна младежът и гневът му се укроти. Паракс видя в очите му печал вместо гаснещата свирепост, без която изглеждаше много по-млад. — Ще те пощадя. Ти познаваше ли майка ми?

— Не. Само съм чувал за нея.

— И какво означава това? — ледено попита Бейн.

— Означава, момко, че знам какво се е случило. Тя е била първата любима на Конавар, но се е омъжила за друг, защото помислила, че Кон ще умре. Но не живяла дълго със съпруга си.

— Не извъртай, дърт мръснико! Не е живяла дълго с мъжа си, защото Конавар я насилил и съм се родил аз. И я зарязал опозорена. Повече не ѝ продумал. Съсипал ѝ живота, тя умря съкрушена. Като сме започнали, поне да кажем всичко.

— Това изобщо не е всичко, но аз съм чужд човек и няма да споря с тебе. Все пак ще те попитам: твоята майка казвала ли е някога, че Конавар я е насилил?

— Не беше нужно да го казва.

Паракс въздъхна.

— Отдавна съм се убедил, че хората вярват в това, в което им се иска да вярват. За това също няма смисъл да се пререкаваме. Време е да си вървя.

Старецът отиде при кобилата, отвори дисагите, извади кесията и я подхвърли на младежа. Бейн се подсмихна.

— Сега можеш да се върнеш при краля и да му кажеш, че неговият стар ловец още е най-умелият в този свят. И е намерил Вълкоглавия, макар че никой друг не е успял.

— Ще му кажа истината… и повече няма да изляза на лов.

— Е, щом ще бъдеш прям — подхвана тихо Бейн, — кажи му и че винаги съм го мразел и някой ден ще изтръгна злото му сърце от гърдите за това, което причини на майка ми.

— Трябва да си изключителен боец, за да победиш Фялок — увери го Паракс. — Но за да убиеш Конавар, трябва да си най-способният боец, който се е раждал някога. А ти не си, момко. Не се заблуждавай.

— Може и да бъда при следващата ни среща — отвърна младежът невъзмутимо.

Паракс се качи уморено на седлото.

— Не ми се вярва. Бейн, може да съм стар, може да съм загубил зоркостта на очите си, но умът ми открива истината със същата лекота както преди. Защо не изчака да те съдят, за да бъдеш оправдан? А щом си решил да побегнеш, защо остана по тези хълмове, за да си играеш на котка и мишка с преследвачите?

— Защото съм свободен човек и живея както си искам.

— Не. Защото копнееш всичко да свърши — възрази Паракс. — Тежи ти скръбта, че загуби майка си, и не можеш да понесеш, че цял живот те отхвърлят и пренебрегват. Чакаш смъртта. Може би дори я желаеш. Затова се надявам да заминеш оттук и да се усъвършенстваш. Защото имаш същите заложби за величие, каквито имаше Конавар. И аз също като него не искам да видя смъртта ти.

Смуши с пети кобилата и се отдалечи от поляната.

Повечето хора си казваха, че отминалите години са били милостиви към Ворна. Макар че бе прехвърлила петдесетте, дългата ѝ коса си оставаше черна, със сребристи нишки, а кожата — гладка. Изглеждаше десетина години по-млада, докато седеше под навеса пред къщата си и гледаше село Трите потока в последните лъчи на слънцето.

Мислеше си, че такова е могъществото на уика — земната магия в кръвта ѝ, която забавяше остаряването. Някога бе всеизвестна като Ворна Вещицата и хората по тези земи се отнасяха с почит и страх към нея. Но откакто повярваха, че е загубила силите си, станаха приветливи и тя се радваше на приятното чувство да ѝ махат и да се усмихват, когато минава край тях. Канеха я в домовете си и тя беше щастлива.

„Да, отминалите години бяха милостиви към мен…“ Изведнъж потръпна, но не от студ. Оттук виждаше ковачницата на Нанкумал, чуваше равномерните удари на чука му, а вдясно беше къщата, където някога живееха родителите на Конавар — Мерия и Руатан. Ворна въздъхна от притока на отдавнашни спомени. Изви глава да погледне величавите върхове на Кайр Друаг. Снегът изглеждаше бледозлатист в гаснещата светлина. „Толкова малко промени в планините, а толкова много в нашия живот…“ Обърна се към старата къща на Руатан отвъд ливадата и си представи как той крачеше по тревата, а нейният син седеше на раменете му. Руатан винаги преливаше от жизненост и сила. Ворна затвори очи. Знаеше, че е безполезно да тъне в съжаление. Така прахосваше и времето, и чувствата си. Но с годините ставаше по-трудно да го отпъжда. Най-добре да го изтърпи, за да отмине само.

От паметта ѝ изплува и лицето на нейния покоен съпруг — Бануин, нисичкия търговец от Каменград, когато заминаваше за последен път, придружен от младия тогава Конавар. Бануин се обърна и махна с ръка, после ѝ прати въздушна целувка. Още усещаше стегнат възел в корема от този спомен, в гърлото ѝ пак заседна бучка. Той не доживя да види сина си.

А сега и младият Бануин замина. И също се обърна да ѝ махне с ръка от билото на хълма. И Ворна отново остана сама както в онези времена преди схватката между Конавар и мечока. Преди нейния танц с Бануин в празничната нощ. Преди да загуби дарбата си на вещица. И преди да я придобие отново, което остана тайна за околните.

Стана и тръгна към първия поток. Спря за малко да се порадва на бледолилавите напръстничета по бреговете. Благостта в душата ѝ преливаше в лека печал и все ѝ се струваше, че призраците от миналото са наоколо. Могъщият Руатан, Ериата — Земната жена, сакатият Риамфада, изтерзаната Ариан.

— Дано си намерила покой, момиче — прошепна Ворна.

Щом помисли за Ариан, се сети и за нейния син Бейн. Какво ужасно име му избра Ариан — означаваше „проклятие“ на старото наречие. Затънала в себичността и мъката си, тя бе искала всички от племето риганте да знаят за страданията ѝ.

Въпреки бремето на това име момчето израсна както трябва, само със словото не се справяше добре. Кралят бе разпоредил всички деца на риганте да се учат на четене и писане. Някаква неразбираема за Ворна пречка все спъваше Бейн в ученето въпреки острия му ум и находчивостта му. Друидът брат Слънцеднев се занимаваше с децата в Трите потока и накрая изпрати Бейн в дома на Ворна, за да учи с Бануин, който с лекота поглъщаше тези знания. Но и с неуморната помощ на Бануин на Бейн му беше трудно.

Имаше обаче други умения, с които понякога успяваше да зарадва Ворна. Тя се засмя на спомена за малкия язовец.

Огледа се да провери дали има хора наблизо, приклекна и очерта кръг с пръст във въздуха, а накрая прошепна три от Словата на силата — древни думи от език, който хората отдавна не говореха. Сребристият кръг засия сред напръстничетата. Ворна му вдъхна живот полека, въздухът в кръга се разлюля като лятна мараня и там се появи образ. Тя се вгледа в деветгодишното момче и слепия язовец. Подпря се на колене сред цветята и наблюдаваше безмълвно сцената, а умът ѝ се пренесе в онази лятна вечер преди осем години.

Слънцето се бе спуснало зад планините около час преди това. Някой потропа на вратата. Ворна се загърна с шал и излезе навън. Бейн стоеше на лунна светлина, а до крака му се бе сгушил съвсем млад язовец. Когато отвори вратата, Ворна забеляза как черно-сребристата главичка се върти наляво-надясно.

— Какво правиш тук с това животно? — попита тя момчето, като внимаваше да говори тихо.

— Отидох в гората и го видях — обясни Бейн. — Подмина ме и се блъсна в дърво. После пък се спъна в заешка дупка. Ворна, има му нещо на очите.

— Как го доведе тук?

— Бавно — призна момчето. — Виж!

Той се отдръпна от язовеца, приклекна и зацъка с език. Младото животно повъртя глава насам-натам и се насочи към звуците. Щом стигна до Бейн, момчето го погали по главата.

— Ей така се мъкнахме. Накарах го да ме следва, но той все се отплесваше нанякъде. Минаха много часове. Можеш ли да го изцелиш?

— Бейн, никоя билка не лекува слепота.

— Но ти не можеш ли да го изцелиш?

— Защо мислиш, че мога? — попита Ворна предпазливо.

— Аз умея да пазя тайни — увери я момчето. — Можеш да ми се довериш.

Тя се взря в очите на детето. Накрая се усмихна.

— Мисля, че ще успея да му помогна.

Коленичи до язовеца, докосна с длани главата му и остави духа си да се понесе с потока на кръвта в тялото. Животинчето се унесе в дълбок сън. Беше твърде недохранено, мъчеха го бълхи и червеи. Но най-лошото се криеше в мозъка. Тумор напираше под черепа и причиняваше слепотата. Ворна отвори очи и погледна момчето.

— В килера има парче шунка. Сложи го в паница и я донеси тук. И се постарай да не събудиш Бануин!

Бейн изтича на пръсти в къщата и се върна с месото. Едната ѝ ръка остана върху главата на язовеца, пръстите на другата хванаха парчето шунка. Тя проникна мислено в тумора, усети пулсиращия живот в него, нуждата да расте. С неизчерпаемо търпение Ворна съсредоточи волята си и започна да издърпва зловредните клетки в своето тяло, прехвърляше ги в своята кръв, принуждаваше ги да се разпаднат, да се променят от плът в енергия. Студената шунка под ръката ѝ зашава, по пръстите ѝ плъзнаха личинки. Капки пот избиха по челото на Ворна, стичаха се на струйки по бузите ѝ. Но тя не се разсейваше. Щом провери дали е премахнала и последните следи от тумора, се отпусна и отвори очи. Бейн зяпаше втрещен гниещата, гърчеща се буца, в която се бе превърнала шунката.

— Тези личинки в язовеца ли бяха? — попита момчето.

— Може и така да се каже. Отнеси тази гадост настрана и я зарови в земята. После ще събудим животинчето и ще го нахраним.

— Ворна, на никого няма да кажа. Ще опазя твоята тайна. Обещавам ти.

— Откога знаеш?

— Миналата година те видях как разпали огнището, като щракна с пръсти. Минавах край прозореца. Пред никого не съм продумвал за това.

— И защо мълча?

— Защото тайната си е твоя — отвърна Бейн. — Помислих, че не искаш други хора да научат.

— Прав си. Хайде, иди да заровиш месото.

Ворна се усмихна отново на сцената, размърда пръсти и кръгът изчезна. Тя се изправи и видя ездач, който слизаше откъм източната гора на петнист сив кон.

— Безразсъдно момче… — прошепна вещицата.

Въпреки това, докато гледаше младия беглец да минава по моста и да прекосява ливадата, настроението ѝ се подобри. Той спря пред къщата и скочи на земята засмян, златистата му коса блестеше на слънцето.

— Дано имаш нещо за ядене — подхвърли младежът. — Изкушавах се да спра някъде и да изям коня.

— Глупаво хлапе! — сгълча го Ворна. — Точно тук ли реши да дойдеш? Нима искаш потерята да те намери?

— Тревожиш се излишно. Те са далеч, ще се върнат чак когато притъмнее.

Бейн ѝ се ухили и вкара сивия кон в конюшнята. Ворна въздъхна, поклати глава и влезе в къщата. Отряза голямо парче пай с месо, сложи го в чиния и я постави на масата. Бейн влезе, затвори вратата и седна. Ворна му наля вода и се настани до огнището, докато той се нахрани.

В стаята беше хладно. Тя прошепна Слово на силата и по сухите дърва в огнището заподскачаха пламъци.

— Никога не ми омръзва да гледам как правиш това — сподели Бейн, стана и се премести на старото кресло с конска кожа срещу нейното.

Ворна му се усмихна. Той имаше очите на баща си и красотата на майка си.

— Какво си намислил да правиш?

Бейн сви рамене.

— Нищо не съм намислил. Но вече си имам кесия злато. Подарък от моя любящ баща. Ах, как ме трогва добротата му…

— Към мен винаги е бил добър — отвърна тя, — но нека не се впускаме в спорове. Твърде привързана съм към тебе, за да те ядосвам.

— Ворна, не мога да ти се сърдя — каза Бейн. — Ти винаги си била моята най-добра приятелка след майка ми. Виждам, че Бануин вече е заминал. Как мислиш, ще се върне ли?

— Зависи дали ще намери онова, което търси. — Гласът ѝ натежа от печал. Взря се в странните разноцветни очи на младежа. — Зависи и дали ще оцелее, за да го намери.

— Да не смяташ, че нещо го заплашва? Видение ли си имала?

— Имам много видения, но нито едно не засяга моя син. Или тебе. Струва ми се, че моята обич към вас двамата пречи на дарбата. Знам обаче, че той язди на юг през земи, разкъсвани от насилие и разруха. А той не е боец. Знаеш, че съм права.

— О, да, знам. Той не е… силен — запъна се малко смутено Бейн.

— Ти си му добър приятел — засмя се Ворна. — Открай време.

Младежът се изчерви.

— Знам, че все го забърквах в неприятности, а ти все ми се караше за това.

Вещицата завъртя глава.

— Винаги ти става неудобно, когато някой те похвали. От дете си такъв.

— Твърде рядко се случваше — подсмихна се Бейн, — за да свикна. — Отиде до прозореца и отвори капаците, за да огледа хълмовете. От ковачницата на Нанкумал още се чуваха ударите на чук. — Горкият дядо — промълви той. — Първо жена му, после дъщеря му… Много мъка му се събра.

— Прости ли му? — попита Ворна.

— О, да. Не му беше леко да търпи в дома си опозорена дъщеря. Мисля си, че някак прехвърляше вината и върху мен. Но никога не се е държал зле с мен. Дори беше благ посвоему. И когато го видях да плаче след смъртта на майка ми, целият гняв се изпари от душата ми. — Бейн се обърна към Ворна с нерадостна усмивка. — Трудно е да мразиш някого, който е обичал любим за тебе човек.

— Това е ценен урок, ако наистина си го научил — подхвърли вещицата.

— Не ме бива много в уроците — призна той. — Мога да напиша името си и думата „кон“. — Върна се да седне до огнището и опря глава на облегалката. — Винаги съм харесвал тази стая. Толкова е спокойно тук.

— Разбирам те. — Ворна кимна. — Тази къща е добро място. Стените ѝ са съхранили много хубави спомени.

Младежът седна по-изправено на креслото.

— Останах три нощи в старата ти пещера. Преследвачите ми загубиха дирите. Колко дълго живя там?

— Двайсет и пет години.

— Аз вече се побърквах на четвъртата сутрин. Как си издържала в толкова усамотено място?

— Тогава бях друга. Млада и озлобена.

— Там си спасила живота на Конавар. Все си мислех за това, докато се крих в пещерата.

— Ако не го бях направила, ти нямаше да се родиш — напомни вещицата. — И аз нямаше да се омъжа за бащата на Бануин. Значи и Бануин нямаше да се роди. Какъв щеше да бъде светът без вас двамата?

— По-скучен — отвърна Бейн, но усмивката му изчезна. — Разкажи ми за Конавар и мечока.

— Какво искаш да чуеш? Всички знаят тази история.

— Така е. Но вярно ли е всичко това? Наистина ли се е опълчил на звяра, за да спаси своя сакат приятел? Или е имало друга причина?

— Нямаше друга причина. Опитал се да носи Риамфада, за да го спаси от опасността, но мечокът ги настигал. Затова оставил приятеля си на земята и се изправил срещу мечока само с кинжал в ръка. Тогава беше с две години по-млад, отколкото си ти сега. — Ворна въздъхна. — Бейн, не ме гледай с такова разочарование. Нима би искал баща ти да е страхливец?

— Може би. Всъщност не знам. Където и да отида, все разказват легенди за него. Битката срещу Морските разбойници, атаката на Железните вълци, които разбили армията на Каменград на Когдънското поле, обсадата на Хълма. Великият Конавар! Героят! И как е могъл такъв герой да зареже майка ми? Как е могъл да остави сина си да порасне без него, без поне веднъж да прояви привързаността на баща?

Ворна си пое дъх, преди да каже:

— Дали не е по-добре да попиташ него?

— Може и да го попитам някой ден.

Тя долови мярналата се по лицето му тъга. „Толкова си млад. Съвсем доскоро беше момче.“ Друг страх се надигна в нея.

— Какво ще правиш сега?

— Да правя ли? Ами ще разигравам преследвачите до премала, преди да ме догонят.

Зъбите му лъснаха в усмивка, но Ворна не отместваше поглед от очите му.

— Говори правдиво с мен — тихо помоли тя. — Какво си намислил?

— Ворна, нищо не съм намислил — въздъхна той. — Според тебе майка ми харесваше ли ме?

— Що за приказки?! Разбира се, че те харесваше. Защо ти хрумна да ми задаваш такъв въпрос?

— Понякога ме гледаше чудато, после се разплакваше и казваше да ѝ се махна от очите. Веднъж дори ми натякна, че аз съм бил причината за нейните страдания.

— Е, да, понякога говореше, без да мисли — призна Ворна. — Но не си ти причината, Бейн. И Конавар не е. Всички сме жертви на своята същност. Ариан не беше безупречна. Но тя те обичаше. Знам, че беше така. А ти знаеш, че не бих те излъгала.

— Знам. Вчера видях Паракс — онзи стар ловец. Кралят го изпратил да ме намери.

— Кой друг би могъл да те открие, ако не Паракс — вдигна рамене Ворна.

— Да, кой друг… — засмя се Бейн. — Много разсъдлив старец. Дори мъдрец. Предсказа ми бъдещето. Както и да е, време е да тръгвам. Искам да ти благодаря за всичко, което направи за мен.

Страхът на Ворна се засилваше и тя докосна съзнанието му с дарбата си. В главата ѝ сякаш нахлуха скръб, угризения и пустота, а с тях и стремеж към смъртта.

— Чакай! — побърза да каже на младежа, който прекрачи към вратата. — Ако нямаш никакви планове, моля те и ти да направиш нещо за мен.

— Ворна, за тебе бих направил всичко.

— Намери Бануин. Пътувай с него и го пази от злощастия. Много ще ми олекне — добави тя, докато Бейн поспря колебливо на прага, — ако знам, че двамата сте заедно.

Той надникна през отворената врата.

— А, ето ги. Препускат като вихър! Време е да се махна.

Ухили се и Ворна се успокои — отново виждаше предишния Бейн, весел и жизнен.

— Не се тревожи за Бануин — каза той. — Ще го намеря и ще го придружа.

— Надявах се на това — каза Ворна. — Сега ми е леко на сърцето. Побързай.

Бейн се усмихна до ушите, върна се в стаята, вдигна я високо и я целуна по бузите.

— И ти се пази — заръча ѝ. — Не са много хората на този свят, които обичам.

Пусна я да стъпи и тя го погали по лицето.

— Тръгвай де!

Бейн изфуча от къщата. Ворна застана на прага и загледа как сивият кон препусна по ливадата, прескочи оградата и продължи в галоп към южните възвишения.

Двайсетината ездачи от потерята обърнаха конете си и се устремиха подире му.

— Няма да го догоните — промълви вещицата.

Не за пръв път Бануин дръпна юздата на кафявия си кон, за да се обърне на север. Още виждаше далечните върхове през пролуките между високите ели. Загледа се напред към южните равнини, които сякаш го подканяха — знаеше, че щом се спусне от последното било, Кайр Друаг ще се превърне само в спомен. Почувства лека тъга, която го изненада.

Никога не се бе радвал на живота си сред риганте. И като дете му бяха омразни буйните игри, увлечението по силата, свадите и сбиванията. От собствения си горчив опит се бе убедил, че риганте са хора с твърде променливи настроения, които лесно се разгарят в гняв. Въпреки това му беше тежко, че ги напуска.

В ясния ден слънцето грееше приятно. Бануин плъзна пръсти през тъмната си падаща до раменете коса. „Трябва да се подстрижа, преди да прекося морето. Гражданите на Каменград предпочитат късите коси. Бръснат се всеки ден, защото брадите и мустаците подобават на варварите.“ Мислите му се отнесоха далеч от дивите планини Друаг, представяше си легендарния град, където бе живял неговият баща.

Хората винаги говореха с уважение за първия Бануин — Чужденеца, нисичкия търговец, който дошъл да живее сред Народа и се оженил за бившата вещица Ворна. Достоен човек, казваха, благ и храбър. Кралят на пердиите го убил безмилостно преди деветнайсет години.

Погледна за последен път Кайр Друаг, смуши с пети коня и пое надолу по склона.

— Какъв беше баща ми? — попита веднъж майка си.

— Не беше висок, но беше хубав и тъмнокос като тебе.

— А очите му сини като нашите ли бяха?

— Не, очите му също бяха тъмни.

— Дали са го тормозили, когато още е бил момче?

— Синко, никога не сме говорили за детството му. Но когато го познавах, никой не би посмял да го тормози.

Бануин продължаваше на юг. Бе прекосил реката предишния ден и доколкото можеше да прецени, му оставаше още един ден път до Гилрат, селище на южните риганте. Конят, подарен му от краля, не се уморяваше и беше силен, но и може би твърде своенравен. Всяка сутрин впиваше неприязнен поглед в ездача си, а когато Бануин го яхнеше, мяташе задница няколко пъти и му разтръскваше костите. Младежът се досещаше, че изобщо не допада на своя кон и че той едва го търпи на седлото.

— Свестен кон е този — бе казал Конавар. — Няма да те подведе.

Бануин открай време се чувстваше неловко в присъствието на краля. У този неимоверно силен мъж, прославен воин и предводител най-смущаващи бяха очите — зелено и златисто, същите като на Бейн. А погледът му сякаш разгадаваше душата на човека отсреща.

— Благодаря ви, господарю — бе отговорил Бануин. — Благодаря ви и за цялата доброта, която проявявахте към моята майка и към мен.

— Стига де, момко, какво толкова съм направил. Ти уверен ли си, че искаш да потеглиш на това пътешествие?

— Убеден съм в това, господарю. Искам да видя родината на моя баща.

— Човек винаги трябва да знае откъде произхожда — съгласи се Конавар. — И да се гордее с това. Твоят баща беше велик мъж. Всичко, което научих от него, беше ценно за мен. Спомените за Бануин са ми скъпи.

Младежът му завидя. Толкова би искал и той да има скъпи спомени за баща си. Но от първите години в паметта му бе останало само лицето на Големия мъж — Руатан, който го носеше на раменете си, за да види стадата добитък.

Дори и сега, толкова време след смъртта на Руатан, покрусата обгръщаше Бануин, щом се сетеше за него. С широката си усмивка, дългата си руса коса и огромните си рамене този великан изглеждаше безсмъртен и неуязвим. А когато умря след битката с племето панони, светът на малкия Бануин сякаш се срути.

Скоро се появиха и други причини дните му да станат нерадостни. Армията на Каменград слезе на далечния южен бряг и на север плъзнаха вести за сражения и кланета. Другите деца в селото настръхнаха срещу Бануин, присмиваха се на потеклото му, подиграваха му се, дразнеха го. Започнаха да го бият и страхът стана негов неизменен спътник.

Тези мъки се проточиха. Най-много се гавреше с него Форвар, червенокосият май се радваше безмерно, когато му причиняваше болка. Веднъж го върза за едно дърво и натрупа съчки около краката му. Не запали огън, но все се преструваше, че ей сега ще го направи. Деветгодишният Бануин се напика от ужас.

Щастливите спомени от детството му бяха оскъдни. Освен в дружбата с Бейн намираше утеха само в мечтите. Ще замине за Каменград и ще стане гражданин на империята. Там имат училища и университети. Там човек може да учи, да живее мирно без страх от насилие и заплахи. Един търговец му разказа за голямата библиотека на Каменград, където съхранявали повече от дванайсет хиляди свитъка и какви ли не изумителни неща. След този ден най-пламенното желание на Бануин беше да отиде там и да седи в спокоен размисъл. Досаждаше непрекъснато на брат Слънцеднев, докато друидът не се съгласи да го научи да чете и да пише на тургонски — езика на Каменград. Прекара много интересни месеци в Старите дъбове, разговаряше с търговците от Каменград и изграждаше мислено образа на града на своите мечти. Знаеше имената на всеки от петте хълма, разположението на парковете и паметниците. Голямата библиотека бе построена в парка на Фесус до изкуствено езеро. Дотам се стигаше по алея, покрай която растяха дървета. През пролетта клоните им се изпъстряха в бяло и розово, през есента — в червено и златно. Около езерото имаше мраморни пейки, където студентите сядаха на слънце, за да говорят за философия със своите наставници.

Бануин потръпваше от удоволствие, когато си представяше това. Няма да бяга уплашен през гората. Няма да чува крясъците и ревовете на буйните младоци от племето, няма да слуша самохвалствата им за бъдещи подвизи в битките. Не му се вярваше, че гражданите на Каменград спорят кой пърди най-гръмко и пикае с най-дълга струя.

След още няколко часа езда реши да потърси място за нощувка. Отдалечи се от откритата местност — искаше да е на завет в някоя горичка до ручей. Конят подуши силно въздуха и вирна глава. Бануин отпусна юздата и го остави да върви сам към водата. Провряха се през гъсти шубраци и стигнаха до продълговато овално езерце с бели лилии и върби, чиито клони се потапяха в бистрата вода. Няколко бели лебеда се плъзгаха кротко по повърхността. Прекрасно място. Бануин слезе от коня, свали седлото и не пусна животното да се напие, докато не го изтърка старателно.

Час по-късно конят бе спънат и пасеше наблизо, а Бануин седеше на брега и зяпаше рибките в езерцето. Отдъхваше си, наслаждаваше се на тези мигове. Изведнъж се пробуди неговата Дарба — страхът бодна ума му като игличка. Майка му често казваше, че някой ден щял да разбере как да използва всички заложби, които е наследил от нея, но това все не се случваше. Нямаше видения, не можеше да изцелява с едно докосване, не успяваше да отгатне мислите на другите хора. Но имаше ли заплаха наблизо, винаги я долавяше. Засега Дарбата не се проявяваше в нищо друго.

А този път опасността беше съвсем близо до него.

Устата му пресъхна, докато ставаше и бавно се обръщаше. Трима мъже се появиха между дърветата — корави и намръщени мъже. Нямаха наметала. Дрехите им изглеждаха оръфани, а панталоните бяха нескопосано скроени и ушити от еленова кожа. Затова пък и тримата имаха мечове и ножове. Бануин се помъчи да укроти страха си и им подвикна:

— Добър ви ден!

Първият го доближи. Лявата му очна кухина беше празна, а на лявата му ръка липсваха три пръста. В този миг Бануин преживя първото си видение — мъжът тичаше в сражение, размахваше железен меч. Зад него се развяваше наметало със зелени и сини карета, каквито носеха мъжете от племето риганте. Стрела го улучи под остър ъгъл до носа и острието сряза окото му. Той залитна, но продължи да тича към враговете.

— Кой си ти? — попита го непознатият с гърлен неприветлив глас.

— И аз съм от риганте като тебе — отговори Бануин. — От село Трите потока.

— Аз не съм от риганте — сопна се мъжът. — Изгнаник съм. Вълкоглавец.

— Сражавал си се храбро на Когдънското поле. Защо биха решили да те прогонят?

Мъжът се изненада.

— Познаваш ли ме? Не… твърде млад си да помниш Когдънската битка.

— Аз ще взема туниката — обади се вторият, мъжага с гъста сплъстена черна брада.

Бануин се взря в малките му хлътнали студени очи.

— Защо пък туниката да се пада на тебе? — възрази третият, който беше по-дребен и имаше рехави руси мустаци. — Няма да ти е по мярка.

— Ще я продам — натърти чернобрадият. — Ти вземи панталона и ботушите.

— Защо се държите така? — попита Бануин, като се постара да овладее гласа си.

Едноокият пристъпи към него.

— Защото сме разбойници, тъпако. Хайде събличай дрехите по-бързо и може да те оставим жив.

Бануин не откриваше милост в единственото му око. Краката му се разтрепериха, почувства се като в деня, когато Форвар го бе вързал за дървото. Сърцето му се разтуптя, надяваше се поне пикочният мехур да не го посрами.

— Няма да ме пощадите — промълви Бануин. — Намислили сте да ме убиете, но не искате да изцапате дрехите с кръв, нито да има дупки в тях. Що за хора сте вие?

— Най-гнусни отрепки — прозвуча друг глас.

Тримата се извъртяха стъписани към русокосия воин, който водеше петнист сив кон между дърветата. Той пусна поводите, извади железен меч от ножницата до седлото и продължи към тях.

— Бейн, не се бий с тях — примоли се Бануин. — Остави ги да си вървят.

— Все същият ще си останеш, а? — подхвърли Бейн добродушно. — Милозлив по душа. Не можем да ги пуснем. А следващият пътник, който мине оттук? Ще го обречем на гибел. Тези твари са като плъховете и с тях трябва да се постъпва по същия начин.

— Плъхове ли?! — изсъска едноокият. — Кой си ти, че…

Бейн вдигна ръка и го прекъсна:

— Бъди така добър да не се намесваш в разговора ми с моя приятел. Ако цениш последните мигове от окаяния си животец, млъкни и погледай лебедите, дърветата или каквото там ти се иска да зяпаш. — Пак се обърна към Бануин. — Защо искаш да ги оставим живи? Те се канеха да те убият.

Бануин посочи едноокия.

— Той се е сражавал героично на Когдънското поле, воден от гордостта и доблестта. Бил се е въпреки страшната болка и не е отстъпил. Стрела е извадила окото му, осакатили са ръката му. Но той е останал рамо до рамо с другите герои. Не знам защо е станал какъвто го виждаме днес, но може отново да бъде достоен човек. Ако го убиеш, му отнемаш този шанс.

Бейн изви очи към другите двама.

— Ами тези? Да не очакваш, че някой ден ще решат да бъдат благи друиди или лечители?

— Нищо не знам за тях. Моля те обаче да им позволиш да си тръгнат. Не успяха да ми сторят зло.

— Защо им слушаме глупостите? — каза чернобрадият на едноокия. — Тоя сам ли ще се бие с нас?

— Да, грозно копеле, ще се бие сам — потвърди Бейн — и ще ти бъде благодарен, ако извадиш най-после този меч, за да приключим спора.

— Остави меча в ножницата! — кресна Бануин. — Моля те, Бейн, пусни ги.

Приятелят му въздъхна. Отиде при едноокия и докосна рамото му.

— Такъв си е от малък. Не мога да го проумея. Виня за това смесената му кръв, пък и майка му е вещица. Разбираш ли, когато другите деца го тормозеха, той нито веднъж не поиска да си отмъсти. Омразата му е напълно чужда. Не съм срещал друг като него. — Бейн въздъхна отново. — Когато се държи така, буди и у мен най-лошите пориви на душата ми. Затова ще се престоря на глух за гласа на разума и ще ви оставя живи. — Изведнъж се оживи и добави: — Освен ако не предпочитате да се бием?

Едноокият помръдна рамото си, за да махне ръката му, и отиде при Бануин.

— Не се боя от смъртта. Вярваш ли ми?

— Вярвам ти.

— Радвам се, че не те убихме — каза едноокият. — Добре е да си спомня какъв бях някога. Искрен ли беше, когато каза, че отново мога да бъда такъв?

— Стига да решиш — кимна Бануин.

— Може и да е твърде късно за мен — промълви мъжът нерадостно.

Подкани с ръка другите двама да тръгнат с него. Кльощавият с русите мустаци го последва веднага, но чернобрадият се загледа злобно в Бейн.

— Когато поискаш, козя муцуно — подкани го Бейн.

— Карн! — извика едноокият. — Да се махаме!

Карн го послуша неохотно. Бейн седна на едно паднало дърво и се вторачи в приятеля си.

— Това беше грешка.

— Какво правиш тук? — попита Бануин.

— Грижа се за тебе, разбира се. Имаш ли нещо за ядене?

Мина цяла вечност, докато Бануин запали огън, но накрая пламъчетата плъзнаха по треските. Бейн бе отишъл някъде. Бануин отвори дисагите, извади старо медно котле, дървена чиния, торба овес и парче пушено осолено телешко. Слънцето вече доближаваше хоризонта, когато Бейн се върна и клекна до него.

— Време е да тръгваме.

— Да тръгваме ли? Огънят тъкмо се разгоря.

— Животът е пълен с неудобства — подхвърли Бейн. — Но ако искаш да си жив и сутринта, предлагам да оседлаеш коня.

— Едноокият няма да се върне — възрази Бануин. — Надникнах в душата му и знам, че все още носи частица доброта.

— Той може и да не се върне, но едрият грозник ще дойде. И няма да е сам.

Бейн се изправи и яхна коня си. Бануин прибра всичко в дисагите, оседла коня и понечи да стъпче огъня.

— Остави го — каза Бейн. — Дори е добре да сложиш още дърва. Ще ги подлъже да дойдат тук и няма да ни намерят лесно.

Бануин го послуша, яхна коня си и двамата излязоха от гората и поеха надолу към стария път.

Конете вървяха бавно, слънцето се скриваше и вятърът стана по-хаплив. Бануин взе сгънатото зад седлото наметало, развърза вървите и го тръсна, за да се разгъне. Внезапното плющене на плата подплаши кафявия кон и той се изправи на задните си крака. Бануин падна тежко, а животното побягна на юг. Бейн подкара коня си в галоп след него. Бануин се подпря да седне. Чувстваше се зле и беше замаян. Бейн се върна скоро, водеше коня му за юздите.

Звездите вече блещукаха ярко, в небето светеше лунният сърп.

— Лошо ли се удари? — попита Бейн.

— Не. Но ти се заблуждаваш, че не знам какво е омраза. Май вече ненавиждам този кон.

Бануин се покатери уморено на седлото. Бейн скоро реши да се отклонят от пътя към обрасла с дървета долчинка, за да направят бивак. Бейн разпали малък огън между няколко високи камъка, отдалечи се между дърветата и след малко се върна и каза:

— Огънят не се вижда откъм пътя. Тук ще е поне малко по-безопасно.

Бануин за втори път извади съдовете и храната. Наблизо имаше поток и той напълни котлето с вода, добави овес и сол и го окачи над огъня.

— Благодаря ти, че ме спаси — сети се да каже най-после.

— Нали затова са приятелите? — весело отвърна Бейн.

Нахраниха се в мълчание, после Бейн опря глава на седлото и се зави с наметалото.

Бануин не беше толкова уморен; седеше кротко до огъня и слагаше още съчки, за да гледа танца на пламъците. Нежеланата среща с разбойниците го бе потопила в разочарование и униние. Още веднъж се бе убедил, че не е воин. Дори не му хрумна да извади ловджийския нож от канията. Страхът го бе сковал и малко оставаше да моли за пощада.

Погледна спящия Бейн. Появата му бе изненадала тримата натрапници, но истински ги бе стреснала самоувереността му. На Бануин му се струваше, че неговият приятел излъчва мощ и решителност. „Трябваше да си предводител, а не Вълкоглавец, обявен извън закона.“

Съзнаваше обаче, че целият живот на Бейн го бе водил към този обрат. Под бодрото самохвалство, зад дръзката усмивка имаше бездънен кладенец от озлобление и гняв, които го тласкаха да се опълчва на всяка власт и да множи враговете си, макар че нищо не пречеше те да бъдат негови приятели.

Дали защото бе останал без бащински грижи, или щеше да си е същият въпреки всичко? Кой би могъл да отсъди?

Мислите му пак се отплеснаха към Форвар, който го бе тормозил като дете. Не мразеше мъчителя си. И бащата на Форвар, и двамата му чичовци бяха загинали на Когдънското поле, убити от войници на Каменград, и Бануин разбираше защо той се гнуси от всичко, свързано с нашествениците. Форвар всъщност не мразеше Бануин, но бе открил в него удобна жертва, върху която да излива омразата си към враговете. Като се гавреше с него, отприщваше натрупаната болка и празнота.

Но макар да разбираше подбудите на Форвар, това изобщо не помагаше. И не облекчаваше страданията му. Бануин се бе опитвал много пъти просто да поговори с Форвар, но неговата душа оставаше като залостена, нищо не можеше да надделее над омразата.

Преди две години тази ненавист избухна. Бануин вървеше по хълмовете край гората с Дървото на желанията, а Форвар и негови приятели се връщаха от водопада Ригуан, където бяха отишли да плуват. Щом зърнаха Бануин, го подгониха с гръмки викове. Той побягна към Трите потока, но не можеше да тича бързо и момчетата го настигнаха. Биха го, ритаха го. А когато вече щеше да изпадне в несвяст на земята, Форвар извади нож. Бануин помнеше онзи миг на смразяващ ужас. Очите на обезумелия в скръбта си Форвар го увериха без никакво съмнение, че едрият му мъчител ей сега ще забие ножа в сърцето му.

Ръката с ножа тъкмо се вдигаше, когато нечия сянка падна върху Бануин. Нещо тъмно се стрелна над него, последвано от глух удар и силно изпращяване. Той замига объркано. Бейн стоеше до него с дебела тояга в ръце. А Форвар беше на земята с немислимо извит врат. Бануин се подпря на треперещите си ръце и се надигна на колене. Форвар беше мъртъв. Другите наоколо стояха втрещени.

— Ти го уби! — прошепна Хуин, по-малкият брат на Форвар.

Бейн захвърли окървавената тояга на земята, извъртя се към Бануин и го изправи.

— Много зле ли те биха?

Бануин не отговори. Не можеше да откъсне поглед от трупа.

Бейн трябваше да застане пред деветима избрани с жребий съдии, оглавени от леърд Брефар. Накрая те решиха, че смъртта на Форвар е била причинена неволно. Той бе нападнал пръв Бануин без никаква причина. Бейн не бе имал намерение да го убие, а само да не допусне убийството на своя приятел…

Огънят гаснеше и Бануин се настани за сън.

Събуди се призори и побутна Бейн, който само изсумтя и се обърна на другата страна. Бануин го разтърси за рамото. Бейн седна с прозявка.

— Твърде дълбоко спиш — подкачи го Бануин.

— Вярно, това ми пречи открай време. Но сънят беше прекрасен — две сестри, които…

— Моля те! — прекъсна го Бануин с престорено възмущение. — Не искам да слушам плътските ти мечтания преди закуска.

Бейн се засмя, отиде при потока, смъкна бледозелената си риза и си наплиска главата и гърдите. Закусиха със сушени плодове и месо, оседлаха конете и се измъкнаха от падинката. Бейн си подсвиркваше весела мелодия и изглеждаше в добро настроение. Накара коня си да кривне встрани от пътеката и Бануин му подвикна:

— Оттам е по-трудно.

— Мисля, че ще стане по-бързо.

— Е, мини оттам, щом искаш.

Бануин продължи по равното. И спря до дърветата, смразен от ужас. На земята лежеше мъртъв мъж с прерязано гърло, пръстта наоколо бе потъмняла от кръвта. Трупът беше на чернобрадия Карн. Отворените му очи зяпаха невиждащо към утринното небе.

Бейн спря коня си до него и обясни:

— Той и още двама се върнаха през нощта.

— Още двама ли?

— Да, двама. Те избягаха. Но ти позна, че едноокият няма да дойде.

— Значи уби чернобрадия и се върна да спиш?! — избухна Бануин.

— Бях уморен. Ти не спиш ли, когато си уморен? И какво би предпочел да направя? Да те събудя, когато ги усетих да се промъкват ли? За какво? Ти си най-добрият ми приятел, но не си боец. Нямаше смисъл да те будя и след като другите двама си плюха на петите.

Бануин смуши коня си.

— Сега искаш ли да чуеш какво сънувах? — попита Бейн след малко.

— Не искам! — озъби се Бануин. — Зад нас остана мъртвец. Ти си го убил. И това не означава нищо за тебе, нали?

— Защо пък да означава нещо? Те дойдоха да ни убият. Нима би предпочел да умрем ние?

Бануин дръпна юздите, вдиша дълбоко и се опита да пропъди гнева си. Обърна се към приятеля си и видя в очите му искрено недоумение.

— То се знае, доволен съм, че сме живи. Бейн, не е заради това, че си го убил, а защото за тебе е все едно. Може да е имал жена и деца. Може би някога е имал шанс да бъде добър човек. Може би е щял да има отново този шанс. Но това вече няма да се случи. Лешояди и лисици ще ръфат мършата му, червеи ще изядат остатъците.

Бейн се засмя.

— Той беше лайно, носено от потока на живота. Животът в тези земи ще е по-добър без него.

— Може и да си прав за него — съгласи се Бануин. — Страхувам се обаче, че убиваш твърде лесно. Това ти харесва. Колко време остава, докато острието в ръката ти посече свестен и благ човек, който обича някого?

Бейн вдигна рамене.

— Единствените, които ще посека, са решилите да ме нападнат. Изборът си е техен, не мой. Аз си знаех, че това чернобрадо курвенско изчадие ще се върне. Затова си починах малко и отидох да ги пресрещна.

— И все пак го направи с удоволствие, нали? — обвини го Бануин. — Когато си му прерязвал гърлото, си ликувал.

— Ами да! — троснато потвърди Бейн. — Какво пък толкова? Той беше мой враг и аз го надвих. Така постъпват истинските мъже. Бием се и се гордеем с това… а на жените оставяме да се свират в ъгъла и да хленчат за мъртвите.

— Истинските мъже?… — проточи Бануин. — Разбира се. Истинските мъже не искат спокоен живот в разбирателство със съседите си. Не си прахосват времето в размисъл над безполезни свитъци в опити да се приобщят към древната мъдрост. Истинските мъже не копнеят за свят без войни, кръвопролития и гибел. О, не. Истинските мъже намират радостта в прерязването на нечие гърло посред нощ.

Бейн тръсна глава.

— Няма да споря с тебе. Ако думите бяха стрели, ти щеше да си най-страшният мъж на този свят. Но този път няма за какво да се пререкаваме. Те дойдоха да ни убият. И един от тях плати за това с живота си. И наистина ми е все едно. Както ми беше все едно, когато замахнах с тоягата към врата на Форвар.

Бануин усети как кръвта се отцежда от лицето му.

— Значи си искал да го убиеш?

— Ами да, исках. И нито за миг не съм съжалил.

— Ето в какво се различаваме — тъжно промълви Бануин. — Нямаше ден оттогава, в който да не съжалявам за смъртта му.

— Този разговор е безсмислен — завъртя глава Бейн. — И заради тебе забравих какво сънувах.

2.

На петия ден навлязоха в земите на южните риганте — обширна хълмиста равнина, която сякаш се простираше в безкрая пред тях. Бануин не се озърташе да търси с поглед Кайр Друаг, от който вече го деляха над двеста мили. Продължиха на юг още десет дни, нощуваха в по-големи или по-малки села. Винаги ги посрещаха приветливо, защото всички от племето нямаха търпение да научат някакви вести за Конавар, краля-демон. Подготвя ли се да настъпи на юг и да разгроми армиите на Каменград и онези изменници от племето сени? Оженил ли се е, има ли наследник? Бануин не беше словоохотлив, но Бейн беше великолепен разказвач и чудесен певец — сядаше с домакините вечер, за да споделят пиво и преувеличени истории, а накрая да подхванат весели и войнствени песни. Нито веднъж не спомена, че е син на Конавар, и не говореше непочтително за краля пред тези непознати. Бануин му се чудеше и накрая една сутрин, когато потеглиха от поредното село, не сдържа изненадата си.

— Имам причини да го мразя — отвърна необичайно сериозно Бейн. — Но той е спасил тези хора, когато Валанус е повел своите Пантери на север. Тъкмо Конавар и Железните вълци са смазали враговете и са ги прогонили обратно в земите на сени. Това не мога да отрека. А моята омраза засяга само мен.

На осемнайсетия ден стигнаха до река Уир и изминаха следващите двеста мили в голяма плоскодънна лодка. Дните по реката се изнизваха приятно. Отначало Бануин се страхуваше от четиримата лодкари, които приличаха на главорези. Бейн се присмя на опасенията му. Той се разбираше много добре с тези хора. Всяка вечер връзваха лодката до някое село и двамата пътници извеждаха конете си на сушата, за да пасат.

Една вечер, след като навлязоха в земите на норвиите, Бейн се скара с един огромен като канара местен мъж и излязоха да решат спора с юмруци. Боят беше бърз, свиреп и гаден за гледане, но накрая, когато и двамата бяха окървавени и насинени, Бейн неочаквано се разкикоти.

— Какво смешно има бе? — стъписа се противникът му.

— Ами ти си най-грозното копеле, което съм виждал. Но колкото повече те бъхтя по лицето, толкова по-симпатичен ставаш.

Тълпата наоколо избухна в смях. Накрая и мъжагата се ухили.

— Ти си много наперено петле.

— Такъв съм си. Може ли да те почерпя?

— Защо пък не?

Бануин не можеше да подражава на умението на своя приятел да се погажда с хората, които срещаха по пътя. Често се свираше в някой ъгъл и гледаше отстрани. Завиждаше на Бейн за дарбата му да се сприятелява. Мислеше и за лодкарите — корави мъже, които без да им мигне окото биха убили някой пътник и биха пуснали трупа му в реката. Но с Бейн се държаха сякаш им е близък роднина. Това озадачаваше Бануин. А Бейн не винаги преливаше от дружелюбие. Случваше се да млъкне задълго и лицето му да се навъси от мрачни размисли. В такива дни понякога искаше да стоят настрана от селата и двамата слизаха на брега да нощуват на завет между дървета или в някоя долчинка. Бейн веднъж сподели колко му е мъчно, че майка му е живяла загърбена от всички в Трите потока.

— Не от всички — поправи го Бануин, докато седяха до огъня на огряната от луната полянка. — Големия мъж идваше при майка ти. И се отнасяше добре и с нея, и с тебе.

— Не го помня — завъртя глава Бейн. — Бях малък, когато умря. Но майка ми говореше често за него. Повтаряше как ме държала на ръце в ковачницата на дядо три дена след като съпругът ѝ я прогонил. Руатан дошъл при нея и я попитал дали съпругът ѝ е избрал име за моята душа. Тя отговорила, че не поискал. А Големия мъж ѝ казал, че бил навън, когато съм се родил, и видял сокол да прелита в нощното небе. Случвало се рядко и според него било знамение. Майка ми все се просълзяваше, когато говореше за това. Той обгърнал раменете ѝ с огромната си ръка и я помолил да приеме за име на душата ми Среднощен сокол… — Бейн въздъхна. — Той бил първият, проявил добрина към нея след раждането ми. Хората шушукали, че жена му се вбесила и настояла да не говори повече с майка ми. Но Руатан отказал и се отбивал да види дали сме добре. Жалко, че не го помня. От всичко чуто за него знам, че е бил велик мъж.

— Няма спор — каза Бануин. — Майка ми го увещавала да не участва в последната битка. Предупредила го, че ще умре. Но той отишъл да се сражава, за да пази Конавар. Майка ми знаела, че ще го направи. Това я съкрушило.

— Да не е била влюбена в него?

— Никога не съм я питал. Може и да е била. Не е нещо, което очакваш от старите хора, нали?

Бейн прихна и настроението му се разведри.

— Леглото на дядо ми и баба ми скърцаше почти всяка нощ.

— Ама че противно! — намръщи се Бануин. — Много ти благодаря, че ми подхвърли тази картинка в главата преди сън.

В деня когато продължиха по суша Бануин долови в погледите на лодкарите искрено съжаление. Пожелаха на Бейн сполука и го накараха да обещае, че ще се отбие да ги намери на връщане, за да им разкаже за приключенията си. Никой от тях не се сбогува с Бануин.

Пътуването на юг вече беше по-бавно, защото навлязоха в огромната Филерска гора. Тук селата бяха нарядко и трябваше да се отклоняват далеч на изток или на запад, за да купят храна. Всеки път молеха за подробни напътствия как да стигнат до следващото село. Бануин купи товарен кон, за да имат повече припаси, а Бейн се отърва от стария меч и купи по-добро оръжие и къс ловен лък и колчан с двайсет стрели.

Когато стигнаха до края на гората, валеше същински порой. Пред очите им се ширна Когдънското поле, плоско и празно. Стърчаха само четирите огромни обрасли със зеленина купчини пръст, издигнати над падналите в битката. Бануин изтръпна, когато се взря в Могилите. В онзи ужасен ден бяха загинали двайсет и осем хиляди мъже. Все се надяваше да стигнат до полето по-рано през деня, за да минат по светло. Но конят на Бейн остана без една подкова, трябваше да се отбият в най-близкото село и мина време, докато ковачът подкове коня.

Скоро щеше да се смрачи и по неволя щяха да нощуват на това мрачно място. Това явно не безпокоеше Бейн. Със свечеряването дъждът намаля и спря. Бейн успя някак да запали огън, мокрите клони съскаха и пращяха в пламъците. Той разстла наметалото си на подгизналата земя и бързо заспа. Бануин седеше сам до огъня и слагаше още дърва.

Страхът докосна душата му и той се огледа. Нищо не се виждаше освен четирите Могили и ярката луна. Но смътната уплаха напираше да го погълне. Устата му съхнеше, ударите на сърцето му се ускоряваха.

И тогава усети присъствието им…

Отначало виждаше само нощна мъгла над полето. Но тя се променяше, движеше се, надигаше се и накрая Бануин различи сиви силуети — фигурите на мъже, студени и безмълвни. В първите мигове си мислеше, че гледката е породена от страха, че е измислица. Но фигурите ставаха все по-ясни, превърнаха се в десет воински редици, настъпващи бавно по Когдънското поле. С шлемове от призрачно желязо и с дълги правоъгълни щитове и къси мечове.

Отдавна мъртвата армия на Каменград. Бануин се взираше в тях. Силуетите бяха полупрозрачни и трепкаха на лунната светлина. Когато стигнаха до Могилите, не се покатериха, а минаха направо през тях. Нямаше никакви звуци. Настъпващите редици се втурнаха напред. Бануин погледна надясно. Там имаше други редици, бледи и безплътни — конници с ярки брони. Те препуснаха безшумно към враговете, мечове като лунни лъчи замахваха към тях. Бануин видя как един мъж залитна назад, ръката му бе отсечена. После в корема му се заби острие и той се свлече. Коне падаха, хвърляха ездачите си на земята и те умираха съсечени, преди да се изправят. Цялата грозота на войната се разгръщаше пред очите му в неестествена тишина.

Черен гарван кацна на тревата наблизо и впери злобен поглед в Бануин. Стресна го глас, прозвучал зад гърба му:

— Ето какви гледки хората възпяват, възхваляват и обожават.

Той се завъртя рязко. Зад него стоеше старица, превила рамене под овехтял шал. Ръцете ѝ стискаха дълга крива тояга. Косата ѝ беше рядка и бяла, приличаше на полепнала по главата мъгла. Изглеждаше немислимо древна. Сърцето на Бануин се разтуптя още по-диво. Знаеше коя е тази жена… тоест същество от сидите. Моригу, чиито обещания имат вкус на нектар, но изгарят като отрова. Младежът не продумваше, само извъртя очи към спящия Бейн.

— Той не може да ме чуе и няма да се събуди — каза Моригу. — Ще ме поканиш ли при огъня си?

— Ти… не си добре дошла тук — измънка той.

— Много е обидно — каза тя присмехулно — да чуя това точно от теб, на когото помогнах да се роди невредим, макар че природата ти бе отредила смърт.

— Не знам за какво говориш.

— Значи Ворна не ти е споменавала за мен? Какво разочарование! В нощта, когато ти се роди, животът ѝ беше застрашен. Плодът, тоест бъдещият ти, лежеше странично в утробата, а наблизо нямаше опитни в бабуването жени или друиди, които да спасят и нея, и тебе. Затова отидох аз. Ей тези стари ръце те извадиха на бял свят.

— Не ти вярвам!

— О, вярваш ми, Бануин. Това си е част от Дарбата. Ти винаги долавяш дали някой те лъже.

— Дори да си ме спасила, не се съмнявам, че си имала свои подбуди за това — каза Бануин по-уверено.

— Прав си, имах. Е, щом не съм добре дошла при твоя огън, ще повървиш ли малко с мен?

— И защо да го правя?

— Може би за да си докажеш, че не си страхливецът, за какъвто се смяташ. Или за да върнеш дълга си към мен. Или от любопитство. — Тя пристъпи към него, Бануин видя, че кожата под дясното ѝ око се е отлепила от костта, и неволно се отдръпна. — Или може би от обич към твоя спящ приятел.

Той отново погледна към Бейн. Нещо шаваше на гърдите му — свита на спирала змия. Пропълзя нагоре и опря плоската си глава в шията на спящия.

— Не го убивай! — примоли се Бануин.

— Нямам желание да убивам никого — отвърна Моригу. — Искам само да се поразходя из това поле на смъртта.

— Ще дойда с тебе — примири се той. — Махни змията.

— Каква змия? — попита Моригу.

Той погледна надолу. Бейн спеше спокойно. Нямаше никаква змия.

Моригу се затътри, като се подпираше тежко на тоягата. Младежът я последва и навлязоха на бойното поле. Сблъсъкът беше неистов, никой не отстъпваше. Армията на Каменград се сражаваше дисциплинирано и храбро, воините на племената се биеха яростно, с доблестта на отчаянието. Бануин виждаше навсякъде подвизи на отделни мъже, които другите нямаха време да забележат. Строен млад мъж от риганте стоеше над паднал съратник и се мъчеше да опази живота му. Войник на Каменград с пречупен меч налетя с щита напред към вражеските редици, опитваше се да отнеме нечие оръжие.

— Защо тази битка се повтаря до ден-днешен? — попита Бануин.

— Защото не знаят, че са мъртви — отговори Моригу.

— Как е възможно да не знаят?

— Хората са толкова самонадеяни… — сви рамене тя.

По-нататък зърнаха висок красив офицер от армията на Каменград с късо остригана коса, който размахваше меча над главата си. Бануин чу вика му, тих като носено от вятъра ехо:

— Още една атака, момчета! Още една атака и победата е наша!

— Кой е този?

— Това е Валанус — най-прочутият сред пълководците на Каменград.

— Най-прочутият ли? — усъмни се Бануин. — Казвали са ми, че дори да произнесеш името му в Каменград се смята за тежко престъпление. Той е първият генерал на империята, загубил важна битка срещу варвари.

— И това е слава — каза Моригу. — Всички знаят за Валанус и делата му. Тъкмо каквото той искаше. Всъщност сам пожела да се прослави.

Призрачната битка продължи, докато нито един боец не остана прав на полето. Бануин и Моригу се качиха на една от Могилите и младежът огледа полето на мъртъвците. Хладен ветрец повя над посребрената от луната трева, загиналите се изправиха мудно, отново непокътнати. Върнаха се бавно на изходните позиции и се строиха.

И сражението започна отново.

— Защо някой не им каже, че са мъртви? — промълви Бануин. — Тогава ще могат да минат над Тъмните води и да се освободят от този живот.

Моригу се засмя и той потръпна.

— Я ела с мен — подкани го тя. — Можеш да кажеш това на Валанус.

Бануин се върна с нея насред битката. Когато доближи Валанус, Моригу го побутна с тоягата си. Той се обърна, но не погледна нея, а право в очите на Бануин.

— Кой си ти, призрако? — попита духът на пълководеца.

— Не съм призрак, господине, а жив човек. Вие сте безплътният дух тук. Тази битка се е случила преди много години и вие сте загинали в нея. Време е да продължите по пътя си.

— Загинал съм, така ли? — засмя се Валанус. — Приличам ли ти на труп? Да те няма, изчадие! Това е моят ден. И в края му аз ще бъда господар на тези земи. — Обърна му гръб и пак вдигна меча над главата си. — Още една атака, момчета! Още една атака и победата е наша!

— Е, каза му — подхвърли Моригу. — Но хората сте си такива: никога не слушате какво ви говорят. Дори и след смъртта.

— Защо си тук? — прошепна Бануин.

— Имам си причини. Ти към какво се стремиш?

Бануин прихна.

— За толкова глупав ли ме смяташ, че да ти кажа? Като окаяника Валанус, чието име се е превърнало в проклятие?

— И ти ли би поискал същото, момче? Желаеш ли слава и величие? Или жадуваш богатство?

Бануин загърби нескончаемото безшумно сражение и се върна при огъня. Бейн си спеше, дървата догаряха. Моригу се озова до него.

— Чувстваш ли зова на Кайр Друаг? — попита тихо.

— Да, планините ми липсват — призна Бануин. — Не ми се вярваше, че ще се чувствам така.

— Знаеш ли защо съществуват сидите?

— Не.

— Някой ден ще научиш. И в този ден ще се върнеш при Кайр Друаг.

— Какво искаш от мен? — рязко попита Бануин. — Аз не съм боец. Нямам влечение към битки и слава. Моето намерение е да живея в Каменград и да уча.

— Постъпи както си решил. Прерови всички древни ръкописи. Търси истината, скрита по прашни страници и в пожълтели свитъци. Няма да намериш каквото търсиш. Когато узнаеш отговора, той ще прозвучи от душата ти.

Тя седна на земята и разтърка лицето си. Още едно парче кожа се отдели и падна. Оголи се още малко от костта. Бануин се извърна.

— Не съм прелестна гледка, нали? — каза Моригу.

— Не разбирам защо безсмъртно същество би избрало толкова гнусна външност.

— Може и да не съм я избрала аз, дете. — Тя се надигна уморено. — Може би виждаш самата същност на Моригу… — Гласът ѝ заглъхна. — Много имаш да учиш. И първият урок наближава. Разбери най-сетне, че не можеш да надмогнеш страха, като бягаш от него.

Гарванът размаха криле и се издигна в небето. Бануин се разсея от шума и когато погледна към мястото, където стоеше Моригу, тя бе изчезнала.

Слънцето се показа над източните планини.

Бойното поле бе опустяло. Бануин въздъхна тежко и седна до жаравата. Бейн се събуди с прозявка. Погледът му още беше размътен.

— Цяла нощ ли си будувал?

— Ъхъ.

Бейн се ухили.

— Мислеше си, че призрачетата ще витаят тук, а?

— Точно това се случи — отвърна Бануин.

По пладне Когдънското поле остана далеч зад тях — вече преваляха ниските гористи възвишения покрай източния бряг. Виждаха в далечината търговски кораби, които плаваха на север, без да се отдалечават много от сушата.

— Мислех си за Форвар и как умря — каза Бануин.

— О, не, пак ли…

— Често се питам дали той би могъл да се промени с годините. Той беше съвсем млад, а омразата след гибелта на баща му го заслепяваше.

— Твърде много мислиш — заяви Бейн. — Винаги си бил такъв. Той беше тъп грубиян и умря, защото беше тъп грубиян. Край на историята, приятелю. Все едно е какъв би могъл да стане. Той е мъртъв, няма го.

— Може би още го има.

И Бануин разказа за битката на призраците и за появата на Моригу. Бейн слушаше, без да го прекъсва.

— Сигурен ли си, че не е било сън? — попита накрая.

— Да.

— И Валанус реши, че ти си дух?

— Да.

— Защо Старицата е решила да ти се яви? Какво искаше от тебе?

— Не знам, Бейн. Но цялата гледка беше безнадеждно печална. Да повтарят безкрайно все същите сцени на кръвопролитие и гибел. Валанус още вярва, че може да победи.

— Безсилен си да помогнеш. Затова нека насочим вниманието си към по-важните неща. Гладен съм и ми трябва жена.

След тези думи Бейн обърна коня си към най-високия хълм — искаше да огледа отвисоко къде наблизо има село. Бануин гледаше след него, обзет от съмнения дали неговият приятел наистина е напълно безразличен към измъчените призраци на Когдънското поле.

След около час Бейн се върна и каза:

— Има голям град с дървени укрепления на югозапад, дотам е горе-долу пет мили. Къщите са около двеста, има и две големи постройки. — Бануин само кимна мълчаливо, а Бейн се наведе от седлото и го тупна по рамото. — Ама че си чудак! Кога ще се научиш да живееш?

— Предстои ми да уча много неща — отговори Бануин, — но какво според тебе е най-неотложно да науча?

— Казах ти — да живееш! Да проумееш какво означава това. — Бейн дръпна юздите на коня си. — Огледай се, виж тези хълмове и дървета. Виж как светлината и сенките са нашарили дъбовете. Почувствай как повява ветрецът. Това е животът, Бануин. Нощта и армиите призраци вече са спомен. А утрешният ден още не се е родил. Живей сега! В този миг. Но ти никога не живееш в този миг. Все се отплесваш в мислите си към някое отминало злощастие или се увличаш в мечти за далечното бъдеще. Дали призракът на Форвар още витае на онзи хълм? Дали призраците на Когдън някога ще намерят покой? Дали в Каменград ще се сбъднат мечтите ти? Защо слънцето е горещо? Защо водата е мокра? Не се живее така.

Бануин клатеше глава, а гневът му се разгаряше.

— По-добре така, отколкото да се щурам насам-натам в търсене на Земни жени, с които да задоволявам похотта си, да се напивам и да се бия с непознати, да бъда подмятано от вятъра листо.

— Това ли си мислиш? — ухили се Бейн, но изведнъж погледът му стана сериозен. — Всички сме листа, приятелю. В сравнение с планините и морето ние сме преходни като удари на сърцето. Каквото и да градим, все е нетрайно. На север от Старите дъбове има затрупан град. Бях там. Един селянин се натъкнал на останки от грамадна стена. Има каменни късове, тежащи колкото хиляда мъже, но са наредени добре един върху друг. А по-нататък в закътана долина са намерили главата на великанска статуя. Само носът ѝ е по-дълъг от двуръчен меч. Какъв ли велик човек е изобразявала? Може да е бил крал. Никой не знае нито името му, нито името на неговия град. Може би още витае из хълмовете. Може да са се сприятелили с Форвар. — Той въздъхна. — Ех, Бануин, ти имаш блага и кротка душа. Но след час-два, докато седиш някъде и умуваш колко несправедлив е животът, аз ще лежа гол със сговорчива жена.

И Бейн смуши коня си. Бануин направи същото, за да не изостане, и помоли приятеля си:

— Разкажи ми за статуята, която са намерили.

Бейн пак въздъхна.

— Не чу нито дума от това, което ти казах, нали?

— Чух, разбира се. Но искам да ми разкажеш за затрупания град.

— Конавар заповядал да махнат пръстта от цялата стена, само че била твърде голяма и твърде дълга. Сега смятат, че е дълга няколко мили. От брат Слънцеднев чух, че продължават да копаят, но вече търсят съкровища. На краля-демон му трябва злато, за да купува оръжия за армиите си, и се надява да го открие в погребалните могили.

— Как ли са вдигали толкова тежки камъни? — зачуди се Бануин. — И защо?

— До гуша ми дойде! — възкликна Бейн. — Пак се отнесе в миналото… затова с тебе ще се видим пак в близкото бъдеще.

И препусна в галоп на югозапад към укрепения град.

Подобно на много от селищата на народа келтой и в Ромоляща вода не личеше никакъв общ замисъл и подредба. В началото норвиите бяха вдигнали двайсетина къщи до ручей, стичащ се от хълмовете през поредица от ниски бели водопади, за да образува езеро с формата на разрязана круша. Разстоянието до източния бряг беше по-малко от двайсет мили, а от езерото изтичаше вече широка река, затова тук скоро бе възникнало търговско средище. Дървесина имаше в изобилие, земите наоколо бяха плодородни и градът се бе разраствал. Низините даваха богати реколти от зърно, ливадите даваха чудесна паша за говеда, овце и кози и Ромоляща вода се бе разраствала. А когато бяха открили залежи на въглища и желязна руда само на две мили, градът бе набъбнал изведнъж.

Сега зад дървените защитни стени живееха три хиляди души, а в земите около града — повече от четири хиляди. Имаше складове, дюкяни, сергии, гъмжеше от ковачи, шивачи, кожари, златари и всевъзможни търговци. Имаше мелници и работилници за каруци, отглеждаха се яки коне, за да теглят шлеповете до морския бряг и обратно.

Седемнайсетгодишният Бейн не бе виждал такъв голям град. Досега си мислеше, че Старите дъбове е голямо селище, но тук имаше поне двойно повече хора и когато влезе през отворената порта, го обзе неприятното чувство, че тълпите го притискат отвсякъде. Отърси се от тези мисли, избра една конюшня и повери сивия си кон на грижите на стопанина, като му заръча да го разтрие хубаво и да му даде добро зърно.

Конярят, мъж на средна възраст с леко превити рамене, попита дали не иска да го продаде. Бейн отказа.

— Момко, ще получиш добри пари. Той е силно животно с огън в очите. Бърз ли е?

— Обича да препуска — потвърди Бейн. — Ще ми кажеш ли къде мога да намеря най-изкусната Земна жена?

— Каква жена? — не разбра конярят.

Бейн се озадачи.

— Земна жена — повтори по-бавно, да не би говорът му да е объркал човека.

— Не знам какво означават тези думи, момко.

— Млади жени, които… забавляват мъже.

— А-а, курви? Имаме предостатъчно. Но в края на седмицата тук нахлуват всички копачи на въглища и руда. Трябва да си късметлия, за да намериш курва, която вече да не си е разтворила краката за някого. Един безплатен съвет от мен — в хановете няма да ти провърви. Можеш да потърсиш в северния квартал. Там са по-скъпите.

— Колко скъпи?

— Десет сребърника за един час удоволствие, така съм чувал. А една-единствена нощ ще ти струва жълтица.

— Ще опитам в хановете. Бездруго трябва да пренощувам някъде.

— Стой настрана от „Зеленият призрак“ — предупреди го конярят. — Там все има свади и побоища. „Лястовицата“ е свестен хан, закуската е вкусна.

Бейн му благодари и попита как да стигне дотам.

След малко двамата с Бануин се провряха през гъмжилото на пазара и тръгнаха по криволичеща улица към един площад. Първата постройка, която видяха, беше „Зеленият призрак“ — голяма двуетажна сграда със сламен покрив, дълга стотина стъпки. Неколцина мъже с гледжосани кани пиво в ръце седяха отпред в избледняващата дневна светлина. Вдигнаха погледи към новодошлите и един начумерен мъж с очертани от въглищен прах бръчки подметна:

— Ей това ни трябваше, щото жените са заети. Две хубави свежи момченца направо от фермата.

Бейн спря със смях и подвикна весело:

— Бануин, виж! Такава гледка е рядкост — човек да пърди през устата си. — Приклекна пред копача и топна пръст в пивото му. После го облиза. — Бива си го това пиво.

Мъжът се облещи. Бейн му се ухили, изправи се пъргаво и влезе в хана. Вътре имаше трийсетина дълги маси, около които бяха насядали яки мъже и ядяха и пиеха.

— Не ми харесва това място — прошепна Бануин.

— Препоръчаха ми горещо „Зеленият призрак“ — увери го Бейн. — Не бъди прекалено придирчив.

Тръгна към дъното на залата, където плешив дебелак търкаше тезгяха с мръсен парцал, и го попита:

— Имаш ли стая за нощувка?

— Винаги имаме свободни стаи.

— А с жените как сте?

Дебелакът врътна глава.

— Всичките са заети. Ще трябва да се задоволиш с госпожа Китка и петте ѝ дъщерички. Стаята струва половин сребърник. Предплаща се.

— Приветливо местенце, а? — подхвърли Бейн на Бануин. — Не се ли радваш, че си тук?

Бануин въздъхна.

— Искаш ли стаята или не? — наежи се дебелакът.

В този миг нещо се строши. Бейн се обърна към млада жена, която стоеше над парчетата от три кани, по тънката ѝ вълнена пола имаше петна от пиво. Дебелакът се втурна иззад тезгяха и налетя към нея.

— Тъпа непохватна крава!

Месеста длан изплющя по лицето ѝ и я запрати настрани. Момичето се блъсна в ръба на маса.

Бейн се вцепени. Не можеше да повярва на очите си. Лицето му пребледня и той бързо пристъпи към дебелака, който замахваше отново. Хвана ръката му, завъртя го към себе си и заби юмрук отдолу в търбуха му, а страничният удар с левия юмрук в главата стовари мъжа на посипания със стърготини под.

— За пръв път в живота си виждам мъж да удари жена — изръмжа Бейн. — Намери си оръжие, за да те разпоря от гърлото до чатала.

Очите на дебелака бяха облещени от ужас, той пълзеше по пода, за да се дръпне от вбесения младеж.

— Нямам оръжие! Не искам да се бия с тебе!

— Не искаш да се биеш ли? Току-що те предизвиках.

— Не! Няма да се бия с тебе.

Дебелакът се отдалечи на четири крака, стана, избяга зад тезгяха, измъкна се през една врата и я затръшна зад себе си. Бейн клатеше глава слисан.

— Как е възможно да откаже двубой?!

— Просто си е страхливец. Светът е пълен със страхливци — обади се един мъж с побеляла брада от близката маса.

Бейн го погледна. И в гънките на това лице се бе набил въглищен прах.

Момичето лазеше по пода и събираше острите парчета от счупените кани. Бейн клекна и я докосна по рамото. Тя го погледна с унила усмивка. Имаше белези от шарка, зачервената ѝ лява буза вече се подуваше.

— Много ли боли? — попита младежът.

— Било е и по-лошо — каза тя. — И пак ще бъде.

— Момче, внимавай! — подвикна копачът.

Бейн вдигна глава. Вратата зад тезгяха се бе отворила и влязоха двама яки мъже със сопи. Дебелакът се показа зад тях. Сега се усмихваше.

— Нали искаше да се биеш? — кресна той. — Хайде, изпълних ти желанието!

Двамата се втурнаха към Бейн. Той отскочи, единият му крак се стрелна и подметката му се заби в коляното на първия нападател. Кракът се огъна назад и мъжът се свлече на пода с пронизителен вик. Вторият замахна, но сопата само се плъзна по рамото на Бейн, който отклони тялото си встрани и натресе левия си юмрук в брадичката на противника. Онзи залитна и Бейн го изрита в лицето.

Дебелакът още стоеше при вратата. Бейн се затича, метна се над тезгяха, награби го за туниката и го блъсна в стената.

— Спри, спри!… — хленчеше ханджията, но гласът му внезапно секна.

Ченето му увисна и той се свлече на колене покрай стената. Бейн изтръгна ножа си от гърдите му. Клепачите на умиращия потрепнаха.

— Защо?… — прошепна той.

По устните му изби кървава пяна и той се килна и падна. Бейн избърса острието в туниката му, стана и прибра ножа в канията.

Всички мълчаха смаяни. Никой не помръдваше, само прислужницата вдигна ръка към устата си сякаш за да спре напиращия писък.

Бейн излезе забързано от „Зеленият призрак“. Бануин подтичваше след него.

— Да се махаме! Иначе като нищо ще те обесят!

— Нищо нередно не направих! — озъби се Бейн.

— Уби човек, който нямаше оръжие.

— Той не беше човек. Удари жена и се отказа от двубоя. Нямаше никаква чест. Той беше гнусна твар, по-лоша и от плъх.

— Предупредих те. Убиваш, без да мислиш — унило каза Бануин.

— А ти си по-досаден и от жена — сопна се Бейн. — Но този път си прав. Да се махаме. Съсипах си деня, като го убих онзи.

— Е, неговият ден завърши още по-зле.

Спряха в една пещера с изглед към морето на няколко мили от Ромоляща вода. Бануин накладе огън, но Бейн излезе навън, седна и загледа сияещата над тъмната вода луна. Бануин не нарушаваше усамотението му. Бейн бе изпаднал в поредното си мрачно настроение и не искаше компания.

Храната им беше на свършване. Бануин изяде парче пушено месо, което бяха купили преди няколко дни, облегна се и загледа играта на сенките по сивата стена.

Бейн наистина убиваше твърде прибързано. Вярно, онзи дебелак беше побойник и страхливец, но едва ли заслужаваше да умре. Още по-лошо беше, че Бейн нарочно бе влязъл в хана — искаше да се скара с някого. Бануин познаваше този странен блясък в разноцветните очи на своя приятел, блясък, предвещаващ насилие. Но с него Бейн винаги се държеше благо и търпеливо, опитваше се да проумее омразата му към побоищата и стремежа към спокойни, отдадени на учение дни. Бейн го закриляше, готов да си навлече неприязънта на всички останали в селото, вместо да се откаже от тази дружба.

Бануин тънеше в недоумение. Когато се чувстваше щастлив, Бейн можеше да размекне и най-загрубялата душа, да се сприятели с всекиго. Хората го харесваха искрено. Бануин се сети за онези главорези лодкарите, за симпатията им към приятеля му. Смръзна се от увереността, че ако някой от тях бе изтървал неуместни думи, Бейн би могъл да ги изколи, без да му мигне окото. Щеше ли да е друг, ако Конавар го бе приел в живота си като свой син?

Замисли се за разговора с майка си преди няколко седмици. Беше я попитал защо велик мъж като краля би пренебрегнал свое дете.

— Отговорът е много оплетен — каза Ворна. — А от въпроса ти се подразбира, че ако човек е велик в нещо, трябва да е велик и във всичко останало. Не е така. Конавар е добър човек, обичам го с цялата си душа, но той е суров мъж и прошката му е чужда. Освен това и в неговата душа гори същата жажда за насилие както у Бейн и той едва я сдържа. — Тя се взря в очите на сина си, стана и затвори капаците на прозореца въпреки тежката лятна жега. — Бануин, не искам никой да подслуша случайно какво ще ти кажа. И не искам да повтаряш думите ми пред никого. Никога! Ще ми обещаеш ли?

— Разбира се, мамо.

Тя седна на креслото и въздъхна.

— Преди много години Конавар се ожени за младата Тей. Много я обичаше. Рискува живота си, за да я спаси от Морските вълци, доведе я в Трите потока. После стана леърд на риганте и се преместиха в Старите дъбове. Един ден Конавар отишъл в гората с Дървото на желанията, за да говори със сидите. Там чул предупреждение никога да не нарушава обещание, колкото ще да е дребно. Скоро след това казал на Тей, че ще се върне по пладне в Старите дъбове, за да се разходят на коне до едно красиво езеро в планините. Но докато яздел към дома си, видял жена пред колиба сред хълмовете.

— И тази жена била Ариан — каза Бануин.

— Аз разказвам тази история.

— Аз пък вече знам това — неотстъпчиво напомни той. — Любили се с Ариан и се родил Бейн.

— Слушай какво ти говоря! — рязко каза Ворна. — Ариан беше първата му любима от неговото юношество, но тя… — Майка му се запъна. — Не бива да казваш това на никого!

— Нали обещах? Продължавай.

— Тя лягаше с много мъже още от съвсем млада. Отиваше на пътя, по който минават търговци, и лягаше с тях за пари. Измъчваше я нужда, за която тя се заблуждаваше, че никой не знае. Тоест никой освен Земната жена Ериата, която няколко пъти ѝ помогна да се отърве от нежелан плод в утробата си. Но и аз знаех. Тя се сгоди за Конавар, но след като той се би с мечока и всички очакваха да умре, Ариан се събра с Каста и се омъжи за него в празничната нощ. Конавар обаче не умря, а съзря и стана могъщ. Не можа да прости на Ариан и оттогава я отбягваше.

— А в онзи ужасен ден, когато я видял сама при колибите, предишните чувства нахлули в душата му. Тя ридаела, молела за прошка. Вкопчила се в него. — Ворна въздъхна. — Мъжете не са силни, Бануин. Похотта неизбежно надделява над душата. Съпругът ѝ щял да се върне чак привечер и Конавар легнал с нея.

— Но жена му в Старите дъбове го чакала за обещаната разходка. Той все не се връщал и тя помолила Руатан да я заведе при езерото. Отишли там и на връщане неколцина убийци ги причакали, защото искали да си уредят сметките с Руатан. Не успели, но убили Тей. Конавар бил забравил предупреждението на сидите. Нарушил обещанието си… и младата му съпруга умря. — Тя помълча, после продължи: — Когато разбра, той обезумя. Убийците бяха от едно рибарско село на племето панони, беше ги пратил Рибарския леърд. Конавар отишъл там сам, убил леърда и синовете му, опожарил цялото село. Изгорил всички къщи. Сред жертвите му имало жени и деца. Звучи ли ти познато?

— Да. Напомня ми за Бейн.

— Да, Бейн е син на баща си. Но след като се опомни, Конавар изпитваше безкрайни угризения. Носи ги в себе си до ден-днешен. Не можеше да погледне Ариан. Дори веднъж не спомена пред някого нито нея, нито детето. Самото им съществуване бе болезнено напомняне за неговата измяна и за страшното му злодеяние.

— Винаги съм смятал Ариан за добра жена — възрази Бануин.

— Глупак! — избухна Ворна. — Аз казах ли, че не беше добра?! Обясних ти, че изпитваше нужда да бъде с мъже… наречи го слабост, ако искаш. Това не я правеше зла. Тя беше добра майка на Бейн, в душата ѝ имаше благост. Според мен тя не престана да обича Конавар. И угризенията ѝ не бяха по-слаби от неговите. — Тя въздъхна. — Двамата бяха еднакво виновни. Конавар обаче е велик мъж, затова му простиха. А в умовете на хората Ариан бе заклеймена като курвата, заради която умря Тей. Това е несправедливо. Дори хора от нейното семейство ѝ обърнаха гръб. Особено Гованан. Но и сестра ѝ Гуидия не я покани нито веднъж в Седемте върби.

— Защо никой не е казал всичко това на Бейн? — учуди се Бануин.

— Защо да му казват? Той обичаше майка си, за него тя беше едва ли не свята. Бейн беше единственият човек в живота ѝ, който я обичаше всеотдайно. Тя трябваше да му каже… но не пожела.

— Такава трагедия… — промълви Бануин. — И няма край, нали? Ариан е мъртва, но Бейн живее с тази горчилка в душата.

— И няма да се избави от нея, ако просто научи истината. Повярвай ми, сине.

— Но той не е виновен за нищо! — възмути се Бануин. — Майка му е изневерила на съпруга си, както Конавар е изневерил на съпругата си. А Бейн е невинният, който трябва да страда от всичко това.

— Всички страдаха. И страдат. — Ворна го погали нежно по бузата. — Казват, че истината носи свобода. Понякога е така, но по-често не е вярно. Истината може да е като кинжал в сърцето. Когато баща ти умря и ти се роди, се разкъсвах между скръб и радост. Това почти ме смаза. Един ден те гледах в люлката и се почувствах прокълната от любовта, а не благословена. В този миг ми се искаше никога да не съм те зачевала, да не съм срещала баща ти. Да не съм познала любовта. И това е истина, Бануин. Е, как я понасяш?

— Мога да те разбера — отвърна той. — Не съм нито ядосан, нито уязвен.

— Ами ако ти бях казала същото преди пет години, когато всички други момчета те мразеха и презираха?

— Щеше да ме съсипеш — призна Бануин. — Тогава бях твърде малък, за да те разбера.

— Да, детето вплита своите чувства в истината — натърти Ворна. — „Майка ми не ме е обичала.“ „Не съм бил желан на този свят.“ Почти същото е с Бейн. Конавар не го е признал за свой син, значи Конавар мрази и него, и майка му. Конавар е зла твар. Враг. Ето как Бейн си представя истината. И това го измъчва.

— И ние нищо не можем да направим, така ли?

— Не бих казала. У него има голяма сила — силата да бъде предан и да обича. Ако има добри приятели до себе си, може би ще намери своя път. Това можем да направим. Да останем негови приятели.

— Винаги ще бъда негов приятел — зарече се Бануин…

Бануин се унасяше от танца на сенките в пещерата. Погледна навън и различи силуета на Бейн, който още седеше на канарата. Надигна се сънено и се завлече при него.

— Хубава нощ — каза, когато седна на скалата до приятеля си.

— Хубава е — съгласи се Бейн. — Някои се плашат от нощта, но аз обичам тъмнината. Изглежда безкрайна и спокойна. Когато бях малък, на пет-шест, майка ми ме водеше при водопада Ригуан в топлите нощи. Плувахме на лунна светлина. Помня как мечтаех да съм риба и да си плувам вечно. Обичах тези нощи. Излизахме от водата, тя палеше огън и сядахме да изядем вечерята, която бе донесла. После винаги ми се спеше, тя ме завиваше с одеяло и ме прегръщаше, заспивах с глава в скута ѝ. Най-спокойните нощи в живота ми. Не сънувах нищо.

— Странно е, че хубавите спомени могат да натъжават — каза Бануин. — И с мен е същото, когато си спомня Големия мъж. Като малък все тичах на двора да видя дали идва да ни навести. Щом го видех, пищях от радост и търчах към него. А сега щом си спомня лицето му с онези яркосини очи, в гърлото ми засяда бучка. Толкова много неща щяха да са различни, ако не бе умрял в онази битка.

— Може би да, а може би не — отвърна Бейн. — И аз си играех с такива въпроси преди. „Ами ако…“ Глупава игра. Станалото — станало. Не можеш да го заличиш. Ако можех да върна днешния ден, нямаше да отида в „Зеленият призрак“. Или поне само щях да набия онзи дебелак. Но нищо не мога да върна. Както не мога да се върна при водопада Ригуан и да поседя там с майка си, увит в одеяло, с вкуса на сладкиш в устата.

— Понякога животът наистина не е справедлив — каза Бануин.

Бейн се засмя.

— Прав си. Но има и хубави мигове. Веднъж с майка ти спасихме един малък язовец, който беше ослепял. Тя го изцели. После го върнахме в гората и го гледахме как защъка към новия си живот. Чудесна нощ. Предпочитам да си мисля, че е пораснал, станал е силно животно, имал си е самка и са си наплодили много малки язовчета. Може да е било така. Може и да са го убили ловци. За щастие няма да науча. — Бейн взе едно камъче и го метна надалече във водата. — Дано морето е толкова спокойно и когато го прекосяваме.

— Ще пътуваш до отвъдморските земи с мен ли?

— Разбира се. Обещах на майка ти, че ще се погрижа да стигнеш до Каменград жив и здрав.

— Нищо няма да ми се случи — каза Бануин, защото изведнъж му стана неприятно. — И не вярвам Каменград да ти хареса.

— Ако не ми хареса, ще си тръгна. Ох, уморен съм. Отивам да лягам.

Бейн стана и влезе в пещерата. Бануин остана на скалата, погълнат от мислите си. Обичаше приятеля си, но щом си представи как отиват заедно в Каменград, се почувства потиснат и обезсърчен. Все едно да заведеш див мечок на сватбен танц. Засрами се от сравнението, но не можа да го пропъди от ума си.

Бейн лежеше в пещерата, опитваше се да изтърпи толкова познатите вълни на покрусата и се чудеше как да се измъкне от тази безутешна мъка. Паракс му бе казал истината. Бейн бе намислил да разиграва дълго преследвачите и накрая да умре в схватка, та това нерадостно живуркане най-после да свърши. Не бе осъзнавал ясно намерението си и чак когато чу думите на стария ловец проумя колко са правдиви. Не че толкова жадуваше смъртта. Обичаше живота, усещането на слънчевата топлина по кожата, шума на водопада, вика на ловуващия сокол. Мъката му не беше само заради смъртта на майка му или пренебрежението на Конавар.

Всичко това се съчетаваше и с други несгоди, особено самотата в детството, когато връстниците му просто го отбягваха, а после му възлагаха само черната работа, защото не овладяваше уж простичкото умение да чете и пише. Все му се струваше, че кралят е наложил тази досадна задача на риганте, паноните и норвиите само за да направи неговия живот още по-непоносим.

Усети как гневът му се надига. Ворна май му бе спасила живота, като го бе помолила да закриля сина ѝ. А сега този син — единственият му приятел — се срамуваше от него. Бе видял погледа на Бануин, когато му каза, че ще го придружи до Каменград, бе видял внезапния потрес и объркване. Не показа на Бануин, че разбира какво го е смутило, само му стана още по-тъжно, че трябва да крие болката си.

Но нали я криеше открай време? „Кога си позволявал на хората да те видят какъвто си? — попита се сам. — Кога си оставял маската да падне? Веселякът Бейн, разказвачът Бейн, певецът на мръсни песни Бейн.“ Навсякъде освен в Трите потока всички го харесваха, но онзи, с когото се смееха и шегуваха, не беше човекът зад маската.

Не бе показвал чувствата си дори пред майка си. Мислеше си, че ѝ се е струпала твърде много мъка, затова се шегуваше и се смееше, когато разговаряха. И само той успяваше да предизвика усмивка на лицето ѝ. Не че някой друг се опитваше.

Майка му вече я нямаше. Дори изкусната лечителка Ворна не можа да я спаси. Това озадачи Бейн, защото Ворна бе успяла да махне тумора от главата на малкия язовец и да му върне зрението. На гневните му въпроси тя отговори:

— Магията не стига. Ариан нямаше воля да продължи.

Бейн вече разбираше думите ѝ. И той бе преживял същото, докато потерята го търсеше.

И сега чувстваше същото в тази студена пещера.

Не можеше да мисли за нищо друго освен за майка си. Чудеше се кога ли е загубила желанието да живее. Тя често бродеше из възвишенията и се заглеждаше на север. А Бейн все се питаше дали майка му чака Конавар, дали се надява той да намине някой ден, да спре и да я заговори. Конавар не дойде.

Преди две години, когато беше на петнайсет, Бейн реши да се срещне с краля, но така, че да го принуди да говори с него. Щеше да го попита защо ги е изхвърлил от живота си. Замисълът му беше съвсем прост — да победи в надбягването на празника Белтин, да тича по-бързо от всички по петте мили в неравна местност. Имаше обаче голямо затруднение, защото само в Трите потока поне седмина от младежите бяха по-бързи бегачи от него.

Затова се подготвяше всеки ден месеци наред, развиваше издръжливостта си, тичаше по разкаляни пътеки, нагоре по стръмни склонове, принуждаваше се да стига до пълно изтощение. През първите седмици се случваше да спре, за да повърне. После продължаваше, макар че мускулите го боляха, а дробовете му сякаш горяха. Постепенно ставаше все по-силен. Крепеше го мисълта да срещне баща си и най-после да види в очите му гордост от сина му.

Не му беше лесно и в самото надбягване. Едно момче от северните панони не изоставаше от него по четири от петте мили, но накрая Бейн дръпна напред и завърши пръв в лудешки бяг към празничните огньове около подножието на крепостта в Старите дъбове. Последните двеста крачки измина между редици насърчаващи го хора, а до финала видя краля и братята му Брефар и Бендегит Бран.

Конавар беше едър и плещест. Носеше прочутото си шарено наметало с цветовете на петте племена, а на колана му висеше легендарният меч, подарен му от сидите, за който говореха, че разсичал и стомана, и камък.

С биещо до премала сърце, с готови да се пръснат бели дробове Бейн забави крачка и спря, опрял ръце на кръста си, вторачен в очите на краля. Все едно се взираше в собствените си очи. Погледите им се срещнаха. Покритото с белези лице на Конавар остана безизразно, той не се усмихна. Пристъпи напред и каза:

— Добре се справи.

Обърна се преди останалият без дъх Бейн да каже нещо и се провря през гъмжилото. За миг настъпи тишина, после Бендегит Бран прегърна Бейн през раменете и се провикна:

— Победителят е от Трите потока! — Тупна Бейн по рамото и добави: — Чудесно бягане.

Тълпата се развика одобрително, а Бран дръпна племенника си встрани от финала, към който се носеха с последни сили други бегачи, и го попита:

— Добре ли си?

Бейн погледна красивото лице на своя чичо и отвърна:

— Само съм малко уморен. — Загледа се във все по-дребната фигура на Конавар, който изкачваше пътеката към укреплението. — Кралят няма ли да остане за пиршеството?

Бран като че ли се смути.

— Той предпочита уединението. Рядко се случва да остане на пиршество задълго.

— Чух, че миналата година победителят в надбягването седял до него на празничната трапеза.

— Значи ти ще седиш до мен тази година — каза Бран.

— Май предпочитам да си тръгна веднага — отвърна Бейн.

— Два дена път? Остани да се порадваш на празника.

Но Бейн оседла взетия назаем кон и потегли по тъмно.

След година и половина за пръв път влезе в бой с Морските разбойници, уби двама и рани трети, наградиха го със златната гривна, която още носеше на китката си. Обичаят повеляваше кралят да връчи наградата. Бейн получи своята гривна от Брефар. Това вече не можеше да го изненада.

Почти по същото време Ариан започна да вехне. Хапваше само трошици като птиче, слабееше. И дори той не успяваше да я разсмее…

Бейн се уви с одеялото и легна на една страна. Чу тихите стъпки на влизащия в пещерата Бануин, но не отвори очи.

„Ще те заведа невредим до Каменград и щом видим крепостните стени, ще се сбогуваме.“

Каруцата едва се влачеше в проливния дъжд, двата уморени коня се тътреха мудно, навели глави срещу вятъра. Коларят се бе прегърбил под платнището, дясната му ръка стискаше поводите, лявата обгръщаше раменете на седналото до него момиче.

Въпреки платнището и двамата бяха подгизнали; момичето трепереше.

— Колко остава, татко?

— Ако може да се вярва на картата, до моста има около миля. И след това още пет. Трябвало да стигнем преди да се мръкне.

Каза го с усмивка. Небето бе притъмняло почти както нощем. Апий вдигна камшика и изплющя с него над главите на животните. Те се напънаха и започнаха да теглят малко по-бързо. Дъщеря му се сгуши в него. Той я погали по гърба и се опита да оправи качулката ѝ, за да я защити поне малко по-добре от дъжда. Но и качулката беше подгизнала. Момичето вдигна глава и му се усмихна. Сърцето му се сви. „Колко прилича на майка си. Толкова е красива…“

Пак се загледа в онова, което бе обозначено на картата като път. Поклати глава от яд. Път ли? Широка отъпкана ивица, сега разкаляна и неравна, колелата на каруцата затъваха в дълбоките коловози, изровени от безчет предишни возила. Само слабоумен или варварин би я нарекъл път. Пътища имаше в империята, управлявана от Каменград, с настилка от умело наредени върху чакъл и пясък камъни.

Въздъхна. В Каменград обаче имаше и Алени жреци, Кръвни изпитания, клади.

Вятърът стихваше, дъждът отслабваше. Вече не жилеше лицата им, а само трополеше по платнището над главите им. На запад слънцето се показа през разкъсаните облаци. Апий смъкна качулката от късата си бяла коса.

Лия пак го погледна и се усмихна.

— Всичко изглежда прекрасно, когато слънцето свети.

— Точно сега най-прекрасната гледка ще бъде баня, в която от ароматната вода се издигат облаци пара — отвърна бащата. — После масаж и дълъг сън.

— Барус каза, че градът бил донякъде цивилизован. Би трябвало да имат баня.

— И без нея ще минем, стига да няма храм — промърмори Апий и усмивката му се стопи.

— Жреците още не са прекосявали морето — каза момичето. — Но и това ще се случи.

Лия се надигна, протегна се, свали наметалото от раменете си и го изтръска от водата. Апий я погледна и пак се почувства ободрен и свеж. Тъмната ѝ коса беше къса според най-новата мода в Каменград и прическата подчертаваше необичайната красота на лицето ѝ, огромните ѝ тъмни очи и сияйната усмивка. Усъмни се дали не я вижда с предубедения поглед на баща, но веднага си спомни какво се случваше с неговите млади офицери в присъствието на Лия. Повечето направо онемяваха. Позволи си надеждата, че в тази затънтен край на империята тя най-после ще се отърси от глупостите, които ѝ бе внушила майка ѝ. Ще изчакат да мине малко повече време, ще се върнат в Каменград и ще заемат полагащото им се място сред уважаваните хора. Лия би могла да се влюби и да се омъжи, да живее в истинско щастие. А самият той — да седи на слънце и да гледа как растат внуците му.

„Дълго трябва да живея, за да дочакам това“ — напомни си с въздишка. Гърбът го болеше, усещаше как ставите в коленете му се подуват от влагата и студа. „Пет десетилетия бях войник, участвах в походи и в студ, и в пек, спах на коравата земя. Същинско чудо е, че още мога да ходя.“

Но и в най-страшен кошмар не би му се присънило, че ще завърши живота си отвъд морето — в същите земи, където бе разгромена армията на Каменград. Потрепери при спомена. От всички командири в безразсъдния поход единствен Апий бе заслужил слава: неговата Пантера отстъпваше с бой и успя да се върне в укрепения бивак от предишната нощ. Но и той бе загубил половината си войници.

Онзи Конавар се оказа същински демон в човешки облик. Ръководеше бойците си безупречно, а Валанус очакваше обичайното за всички келтои безредно нападение с всички сили. И се хвана в капана. Останала без припаси, уморената гладна армия не можеше да построи укрепления и бе ударена първо от тежка кавалерия, а после и от конни стрелци. Когдънското поле… От самото име сякаш мравки полазваха по кожата му. Там бяха загинали дванайсет хиляди войници на Каменград.

В средището на империята потресът беше неописуем. Арестуваха Апий и го върнаха, за да го съдят, но той и още трима офицери бяха оправдани по обвиненията в нехайство. Градът стовари цялата си ярост върху мъртвия Валанус: говореха, че бил повел своите петнайсет хиляди войници срещу цял милион врагове. Апий просто не можеше да повярва на ушите си. Но хората се вкопчваха в тези безсмислици. Гордостта им не допускаше, че е възможно армията да бъде победена от само трийсет хиляди бойци на риганте. Никой не желаеше да чуе истината… освен Джасарай. И то само в разговор на четири очи.

Апий не можеше да забрави деня, когато генералът (тогава още не беше император) го повика в дома си, накара го да си припомни всеки миг от сражението, да рисува скици как са били разположени силите, да задълбава в подробности от тактиката. Риганте първо бяха избили всички съгледвачи от племето сени, които служеха на Валанус, и армията напредваше, без да знае какво има срещу себе си. След това голям отряд се промъкна в тила им, връхлетя обоза, изкла коларите и подпали каруците. А на Когдънското поле войниците на Валанус бяха обкръжени от обединените бойци на риганте, норвиите и паноните, които Конавар бе подчинил на властта си.

— Аз го обучих — промълви накрая Джасарай и на Апий му се стори, че в гласа на пълководеца прозвуча гордост.

— Прекалено добре си го обучил. Трябва да изпратим нова армия там, и то скоро.

Джасарай завъртя глава.

— Когато настъпи подходящ момент. Това поражение наплаши хората. Вече не се доверяват достатъчно на Съвета. Аз също. Убеден съм, че в Каменград трябва да има един владетел — един ум, който да управлява съдбините на нашия град.

— Твоят ум ли, генерале? — попита направо Апий.

— Ако поискат това от мен, няма да е патриотично да откажа. Ти чия страна ще избереш, стари приятелю?

— Както винаги, Книжнико. Ще бъда до тебе.

— Друго не съм и очаквал — призна Джасарай…

Каруцата се раздруса — колело бе опряло в подаващ се от земята камък. Апий накара конете да заобиколят препятствието. Вече виждаше моста: направен от дърво и дълъг не повече от петдесетина стъпки.

Да, подкрепи Джасарай, видя го да се окичва с императорската титла. Но когато неговото семейство беше застрашено…

— Не разчитай на императори… — прошепна Апий.

— Каза ли нещо, татко?

— Не, мислех на глас.

— Барус ще си има ли неприятности, че ни предостави къщата си?

— Нищо не го застрашава. Лия, ние не сме бегълци. Не са ни връчили заповеди за арест. Не сме извършили престъпление.

— Но нали когато избягахме, вече знаехме, че ще дойдат?

— Не сме бягали — троснато каза Апий. — Помолихме императора за разрешение да напуснем Каменград. И той ни разреши. С това се изчерпа помощта му. Така че не сме бягали.

— Озлобен си. Това не ти приляга. Както и да е, тръгнахме посред нощ, когато отвеждаха наши приятели в тъмниците. Това си е бягство.

— Лия, арестуваните не бяха мои приятели. Никога не съм споделял техните глупотевини. И никога няма да повярвам в тях.

— Не мисля, че са глупости — възрази Лия. — И не мисля, че са глупости според Извора.

— Ех, много могъщ бог е този Извор. Екзекутират всички вярващи в него, а той не си мърда пръста. Но нека не подхващаме отново този спор. Стигат ми пререканията, които си имахме с Пире.

Смълчаха се, след като той изрече името. Апий не беше в дома си, когато Алените жреци дошли да я арестуват. Тогава служеше на източната граница и участваше в потушаването на кървав бунт. Върна се в Каменград вечерта след осъждането и екзекуцията ѝ. Пире не се бе отказала от вярата си и се отнасяла снизходително към обвинителите, нарекла ги „дребнави хорица с дребнави мечти“.

Още си мислеше, че е странно жена, запълвала живота си със стремежа към всякакви порочни удоволствия, да срещне края си със смелост и достойнство. Погледна Лия. Тя не беше негова родна дъщеря. Пире я бе заченала от някой любовник, а те бяха безброй. Апий се съмняваше, че и самата Пире бе знаела кой е бащата. Той обаче обичаше Лия по-силно от всичко в този свят. Тя беше слънцето за душата му, хладна бистра вода в пустинята на неговия живот.

Пире му изневеряваше неуморно. Вечно недоволна и разглезена, младата му съпруга бе прахосала голяма част от богатството му за нелепо скъпи дрехи, безчет одеяния от коприна, обшити със скъпоценни камъни рокли и всевъзможни дрънкулки. Изобщо не личеше да я привличат някакви достойни дела. Но на четирийсет се опълчи срещу могъществото на жреците и не отстъпи, макар да знаеше, че ще я погубят.

— И всичко това заради някакво дърво! — изрече той на глас.

— Защо мисълта за Дървото ти е толкова противна? — попита Лия.

— Какво?…

— Пак спомена Дървото.

— Не осъзнах, че си говоря сам.

— Дървото не е нищо друго освен символ на силата на Извора — дух, който се носи нагоре, навън, надолу и навътре като отражение на сменящите се сезони. И няма нищо общо с преклонение пред дърветата. Това е глупава лъжа, втълпявана от жреците.

— А ти защо не можеш да проумееш — троснато каза Апий, — че жреците са силата в Каменград? Да им се противопоставяш е опасно своеволие. Затова се озовахме тук — в тази прокълната воняща дупка.

— Щях да остана с радост — напомни Лия.

— За да умреш — натърти Апий.

— Някои неща заслужават да умреш за тях.

— Да, но дърветата не са сред тези неща.

Впрягът спря пред моста. Апий стана и се вторачи в бушуващата около подпорите вода. Скованият от дърво мост изглеждаше крехък и занемарен. Той го прокле наум, седна и изплющя с камшика. Конете стъпиха на дъските. Под тях пороят довлече издутия труп на бик, който се блъсна тежко в една подпора. Тя изпращя. Каруцата се килна встрани. Апий пак се надигна и размаха камшика. Уплашените коне напънаха хамутите.

И тогава мостът се срути.

Апий отхвърча от седалката и си удари главата в някаква греда. Не усещаше нищо, когато цопна във водата.

Бануин тънеше в униние през почти целия ден не само заради свирещия вятър и силния дъжд. Не бе спал добре, сънищата му бяха наситени с уплаха и унижения. Добре че не ги бе запомнил… но един бе успял да се вкопчи в съзнанието му…

Стоеше гол насред Каменград, а тълпите му се подиграваха. Някакво притаено кътче на ума му разбираше твърде добре причината за съня и той се чувстваше изменник и неблагодарник.

Това, че Бейн ще го придружи чак до Каменград, го обезсърчаваше, затова се плашеше и насън. Беше си мислил да си купи подходящи дрехи, да се подстриже и да се запише в университета. Накратко — да стане гражданин на Каменград, да бъде част от живота в това прекрасно средище. Да не чува повече присмех и закачки, да не бъде отхвърлен. Копнееше да стане книжник, да прекара живота си в учение и размисъл. А сега яздеше към града на своите мечти до човек, склонен към свирепо насилие, въплъщение на всичко най-добро и най-лошо в мъжете от племето риганте.

Но този човек го закриляше открай време и понасяше търпеливо омразата на връстниците им заради своя избор. Угризенията подтикваха Бануин към нерадостната мисъл, че е недостоен.

Дъждът поспря за малко преди пладне и Бейн бутна качулката назад и доближи приятеля си.

— Днес не си много приказлив.

Бануин се усмихна насила.

— Заради дъжда е.

— Хайде де! — Бейн го тупна по рамото. — Познаваме се от малки. Когато си толкова посърнал, нещо те гложди. Още ли си разстроен заради дебелака?

— Не. Мислех за живота си сред риганте.

Това поне беше част от истината.

— И какво?

— Не бях щастлив. Тежко е да те мразят за нещо, което не е по силите ти да промениш. Не съм виновен за кръвта, която тече във вените ми. Защо не искаха да ме смятат за един от тях като син на Ворна?

Бейн сви рамене.

— Да, трудно ти беше, признавам.

— Не съм сторил зло на никого от тях — продължи Бануин и в гласа му се прокрадна гняв. — Но те ме мразеха. Ти обаче все се караше и се биеше с някого, а те харесваха. Или щяха да те харесват, ако им беше позволил. В това няма никакъв смисъл.

Бейн го погледна и като че ли щеше да отвори уста, но се отказа и го изпревари малко, макар че сивият кон подбираше внимателно къде да стъпва в калта. След внезапния край на разговора Бануин започна да умува за последните си думи, чудеше се дали не е изрекъл неволно някаква обида. Остана си в недоумение и смуши кафявия кон да се изравни със сивия. Погледна Бейн. Не личеше приятелят му да се сърди, но и явно не му беше весело.

— Какво има? — попита Бануин. — Какво толкова казах?

— Уж искаш да си книжник, но за тебе всичко е твърде просто.

— Няма ли да ми обясниш?

— Какъв смисъл има? — отвърна Бейн. — Ти напускаш риганте и всичко това е в миналото.

— Все пак бих искал да знам.

Бейн вдигна поглед към притъмняващото небе. Скоро щеше да завали пак. Гръмотевица проехтя в далечината и конете трепнаха. Бейн погали дългата шия на сивия кон и му прошепна нещо, за да го успокои. Чак тогава се обърна към Бануин.

— Ето ти пример. Конете се подплашиха. А ти какво направи?

— Не те разбирам.

Бейн дръпна юздите, за да доближи кафявия кон, който още въртеше глава. Успокои и него.

— Не спираш да се оплакваш от този кон. Подскачал. Не те понасял. Но когато е уплашен, не го галиш, не му говориш. За тебе не е нищо повече от четирикрака твар, която ще те пренесе до морето. Седиш върху него, но не го яздиш. Изобщо не си опитал да се сближиш с него, да станеш негов приятел.

— Какво общо имат пък конете?!

Бейн тръсна глава.

— Наистина ли не разбираш? Цял живот се оплакваш, че никой не те харесва. Но кога си направил нещо за някого? Миналата година се подпали хамбарът на Ниан и всички се втурнаха да гасят. Ти къде беше? Остана си вкъщи. Докато се разотивахме целите в сажди и пепел, ти мина покрай нас, направо блестеше от чистота. Все едно бе окачил на врата си табела „Не ми пука за вас и за грижите ви.“ Някой ден ще проумееш, че си такъв, защото сам си избрал да си такъв. Не е заради кръвта във вените ти.

— Несправедлив си! И полусляп човек можеше да види веднага, че хамбарът на Ниан ще изгори до основи. Хората само си прахосаха силите и времето.

— Това уж прахосано време ги сплоти. Показаха си взаимно, че милеят един за друг, че са готови да рискуват един за друг. Ниан загуби хамбара си, но намери утеха в това, че има истински приятели, които го подкрепят. Два дена след това същите хора се събраха да построят нов хамбар. И това ли беше прахосване на време и сили? А ти пак не беше там.

Облаците отново стовариха дъжда върху тях. Бейн нахлупи качулката на главата си и се загърна плътно с коженото наметало. Бануин побесня, но каквито и думи да извикаше, бурята щеше да ги отнесе. Казаното от приятеля му сякаш го гризеше отвътре, докато се мъкнеха по пътя. Откакто се помнеше, получаваше само подигравки и побоища от риганте. Защо да го е еня за техните хамбари или техния живот?

Привечер дъждът се укроти, небето на запад просветля и двамата продължиха по брега на една придошла река. След един завой видяха в камъните строшена по средата каруца. Във водата се мяташе кон и отчаяно се мъчеше да задържи главата си над повърхността. Бейн срита сивия си кон в галоп натам. Скочи на земята, откопча колана с ножницата и го хвърли настрани, после се покатери на каруцата и тръгна към слабеещото животно. Сряза хамутите с ножа и се гмурна.

Бануин гледаше от брега. Бейн изплува три пъти, само за да се потопи отново. Накрая конят се освободи от каруцата, но беше прекалено изтощен, за да се измъкне. Бейн плуваше до него. Обърна се и кресна на Бануин:

— Недей да стърчиш като пън! В каруцата има въже!

Стреснат от яростта му, Бануин скочи от седлото и се качи на каруцата. Видя няколко сандъка и две намотани въжета. Сложи ги през рамо и се смъкна по каруцата. Подхлъзна се и малко оставаше да падне, но се хвана за наполовина скритото от водата близко колело. Каруцата се наклони. Стори му се, че ще се катурне върху него, страхът го подгони да изгази нагоре в калта. Размота едното въже и върза края на примка. Ръцете му трепереха, когато доближи хлъзгавия скат, и два пъти не успя да нахлузи примката през главата на подскачащия кон. На третия път сполучи. Примката се стегна и Бануин се напрегна да издърпа животното на сушата. Подметките му се пързаляха, останалият без сили кон се смъкна обратно и падна настрани. Един от краката му удари Бейн по главата и той извика. В следващия миг ревящата вода го понесе. След стотина крачки обаче Бейн успя да се хване за един увиснал ниско клон, измъкна се от реката и затича към каруцата. Челото му беше в кръв. Бейн изтича към коня си, яхна го, дръпна въжето от ръката на Бануин и го върза за лъка на седлото. Смуши коня си и внимателно измъкна от водата преумореното животно, което застана треперещо до тях. Бейн слезе от седлото и го погали по шията и хълбоците.

— Ти се пребори храбро — каза му тихо.

Изведнъж каруцата се откъсна от брега, превъртя се и повлече трупа на втория кон, който се бе удавил.

Бейн избърса окървавеното си чело.

— Съжалявам — промърмори Бануин. — Не се сетих да вържа въжето за седлото.

Бейн помълча, после вдигна рамене.

— Спасихме коня, така че всичко свърши добре.

Бануин огледа раната. Не беше дълбока и нямаше нужда от шевове, но кървеше обилно, а над лявото око на Бейн се издуваше голяма цицина.

В миг на безветрие слухът на Бануин долови слабичък звук и той се извъртя натам и възкликна:

— Чу ли това?

— Да. Май някой вика.

Този път думите стигнаха до тях по-ясно:

— Помощ!

Пред тях брегът се издигаше стръмно, а край водата беше пълно с камъни. Бануин хукна нагоре, стигна до ръба и се загледа надолу. Видя млада жена, вкопчена в стърчащ скален къс на трийсетина стъпки от края на водата, която се пенеше в бързеите около нея и можеше да я завлече всеки миг. После забеляза, че тя прикрепя с едната си ръка белокос мъж, който опитваше немощно да се издърпа нагоре по камъка.

Бейн се вторачи в хората долу, след това огледа брега и изсумтя.

— Не можем да свалим конете там. — И изпсува тихо.

— Какво да правим? — затюхка се Бануин.

Бейн изтича обратно към мястото, където бяха оставили въжетата, намота едно през рамо, върна се и се спусна предпазливо към водата. Бануин също се смъкна по склона при приятеля си, който вече връзваше края на въжето около кръста си.

— Не можеш да влезеш в този порой — възрази Бануин.

— А ти какво предлагаш? — Очите на Бейн блеснаха. — Може би да седнем и да ги гледаме как умират, вместо да прахосваме силите си напразно?

— Не исках да кажа това — унило отвърна Бануин. — Само казах, че не можеш да влезеш в реката. Ранен си, изтощен си от ваденето на коня. А и дори да стигнеш до тях, аз не съм толкова силен, че да издърпам и трима ви на брега.

Бейн не възрази. Разхлаби въжето и го върза около кръста му.

— Трябва да влезеш в реката нагоре по течението. Иначе ще те отнесе встрани от тях. Плувай под ъгъл. Щом ги доближиш, завърти се да опреш крака в камъка, за да не си потрошиш ребрата. — Взря се в очите на Бануин. — Сигурен ли си, че искаш да го направиш?

— Не искам, разбира се! Но стига сме губили време.

Качиха се на бегом стотина крачки нагоре по брега. Бануин скочи в реката и Бейн започна да отпуска въжето. Бануин загребваше с ръце и риташе с крака колкото можеше по-бързо. Течението се оказа много по-буйно, отколкото очакваше. Бейн тичаше по брега, стиснал края на въжето, но още беше назад, когато Бануин видя камъните сякаш да скачат към него. Опита трескаво да се обърне, но нямаше време да протегне крака напред и се блъсна тежко. Непоносима болка обгори дясното му рамо и китката. Реката щеше да го завлече нататък, но момичето го сграбчи и това му даде време да се хване със здравата си ръка.

— Твоят приятел не може да изтегли всички ни! — изкрещя тя през грохота на водата. — Помогни на баща ми, аз ще се издърпам по въжето.

Бануин беше прекалено замаян от болка, за да спори с нея. Момичето вече се издърпваше полека към брега. Той протегна дясната си ръка и се помъчи да хване белокосия мъж, но не усещаше пръстите си. Възрастният човек се усмихна изнурено и впи пръсти в ръкава му. Бануин извика и мъжът го пусна веднага, но щеше да потъне. Младежът стисна тялото му с крака и главата пак се подаде на повърхността.

— Обвий ръце около врата ми!

Белокосият го послуша. Бануин погледна към брега. Момичето се измъкна на сушата и също хвана въжето. Бейн му даде знак, че е време да се пусне от камъка.

Бануин се вкопчи във възрастния мъж с лявата си ръка и се отблъсна с крака. Водата заля и двамата, въжето се опъна. Бануин помисли, че това е краят, белите му дробове щяха да се пръснат. Но след малко изскочи на повърхността и усети, че онези на брега дърпат с все сила. Краката му опряха в дъното. Белокосият вече беше в несвяст, но Бануин се беше вкопчил здраво в него.

Бейн остави момичето да държи въжето, нагази във водата и издърпа двамата на брега. Бануин се просна по гръб задъхан. Чу пъшкането на стареца. Бейн приклекна до него.

— Ръката ми е счупена — каза Бануин.

Бейн внимателно опипа подутата китка.

— Да, така изглежда. Ще я превържем и ще те заведем при лечител.

Момичето бе коленичило наблизо. Имаше къса тъмна коса, виолетовите очи изглеждаха огромни под прекрасно очертаното чело. И един поглед към тази красота стигаше да му олекне.

— Ти си много смел — каза тя тихо с леко дрезгав глас.

Не му хрумна подходящ отговор и той само опита да се усмихне. Изведнъж се разтрепери.

— Какво му е? — попита момичето.

— От студа и болката е — обясни Бейн. — Запали огън, а аз ще се погрижа за него.

Бейн му помогна да стигне до дърветата и го настани под един клонест бор, където земята беше почти суха. Вляво от него лежеше възрастният мъж, от гърдите му се чуваха хрипове. Момичето се мъчеше да запали огън, удряше с ножа на Бейн по кремък и искрите обсипваха купчинка сухи борови иглички. Бануин още трепереше, започна и да му се гади. Болката туптеше в ръката му, пръстите му вече се подуваха. Бейн донесе одеяло и го зави.

— Добре се справи — чу Бануин думите му.

И заспа.

3.

Бившият генерал Апий седеше на балкона и се наслаждаваше на слънцето и далечното море. От градината под него се разнасяше ухание на жасмин. Затвореше ли очи, почти успяваше да се залъже, че отново е в дома си с изглед към пристанището Кресия и белите канари на остров Дара. Въздъхна и настроението му се помрачи.

Тази зле построена къща със скърцащи греди и течение навсякъде не беше негов дом. Ация си оставаше погранично селище и желанието на жителите му да го превърнат в поне грубо подобие на Каменград будеше само съжаление. Никъде освен на площадчето пред сградата на Съвета нямаше настилка, нямаше и театри и арени. Единствената обществена баня още не беше довършена, защото парите за строителството се бавеха. А на хиподрума зрителите нямаше къде да седнат.

Обитателите на това място бяха същински отпадъци и отломки от обществото на Каменград — покварени политици, прогонени търговци или бегълци от правосъдието. Дори за разположените тук триста войници можеше да се каже, че са негодни за нищо, още повече че ги командваха офицери, извършили тежки провинения или изпаднали в немилост.

През денонощието, откакто Апий се бе настанил в къщата на Барус, вече го бяха посетили двама опозорени. Търговецът Макриос, обвинен в даване на подкупи и извършени измами, и бившият сенатор Баньон, за чието покровителство срещу пари в Каменград се разказваха легенди. Апий посрещна гостите любезно, благодари, че го приветстват в града, и им пожела приятен ден.

Гордостта му беше накърнена, защото бе станал един от тях — изгнаник на самата граница на империята, безкрайно далеч от цивилизацията. Питаше се дали и тяхното мнение за него е същото като неговото за тях. Дали се чудеха с какви ли мръсотийки се е занимавал, за да го прогонят чак в Ация? Потръпна. През целия си живот се бе стараел да е достоен и почтен човек. И една дребна монета не бе взел от търговците, които напираха да го подкупят, за да се заемат със снабдяването на поверената му Пантера. Нито веднъж не се бе поддал на дребнава ревност, алчност или завист. И ето го сега сред престъпници и бегълци в нескопосано нищожно подобие на имперски град. Мазилката на балкона вече се напукваше, по теракотените плочки падаха първите парченца. Апий огледа селището. От разстояние някои къщи изглеждаха напълно годни за обитаване, но той знаеше, че ако ги доближи, ще види същите недостатъци като в тази.

Обърна се рязко и влезе в дневната. Мебелите — три дивана и четири кресла — бяха докарани от Каменград. Качеството им само подчертаваше колко некадърно са измазани стените и изравнен таванът. Но нима дърводелец или зидар, който заслужава да му бъде платено за свършената работа, би пожелал да дойде тук?

На вратата се потропа и след миг влезе леко прегърбеният хирург Ралис.

— Как е той? — попита Апий и го покани с жест да седне.

Ралис се настани в едно кресло и плъзна ръка по оплешивяващата си глава.

— Треската премина. Ще оздравее. Заръчах на един слуга да го наглежда. Явно се е нагълтал с вода и някаква мръсотия в нея не е понесла добре на тялото му. Дадох му билкова отвара. Ще успокои стомаха му. Наместих костите в ръката. Счупването не е от най-тежките. Сърцето му бие добре и според мен той може да стане от леглото след ден-два.

Апий предложи на госта чаша вино и поседяха в дружеско мълчание. Познаваше отдавна стария хирург. Ралис бе участвал в три похода с него. Вършеше си работата много умело, макар и не блестящо. Апий го стрелна с поглед, щом си спомни за скандала. Ралис сам се бе преселил в този пущинак след разчулата се връзка с млад сенатор, заради която съпругата на сенатора се самоуби. Роднините ѝ убиха съпруга ѝ и пратиха наемни главорези да се разправят с Ралис. Хирургът получи вест за това навреме и успя да избяга. Но в Каменград продължиха да предъвкват клюката години наред.

— Този младеж ми се стори някак познат — каза хирургът.

Апий кимна и каза:

— Той е от смесен брак. Баща му е Бануин, Призрачния генерал.

— Гледай ти… — проточи Ралис. — Значи Бануин? Да не е станал скитащ певец или нещо подобно?

— По-точно скитащ търговец. Убили са го пердиите преди да ги разгромим преди почти двайсет години.

— И до днес говорят за него, че като пълководец е бил равен на Джасарай.

— Никой не може да се мери с Джасарай — възрази Апий, — но и Бануин си го биваше. Беше обаятелен предводител и подчинените му го обожаваха. Още по-важно беше, че имаше вроден усет за битките.

— Не се ли беше оженил за някаква робиня?

— За вещица от северните земи.

— Трудно ми е да го разбера — призна хирургът. — Можеше да се радва на власт и богатство в Каменград. А той е предпочел планините и се е събрал с дивачка. Защо ли?

— Никога няма да научим… Липсва ли ти големият град? — неочаквано попита Апий.

Ралис се засмя тъжно.

— На кого ли не липсва? Но и тук правим каквото можем. Догодина по това време улиците би трябвало да са настлани с калдъръм, а Макриос се бори да получим пари за довършване на банята до пролетта. Знам, това са дреболии. Но поне има някакъв напредък. Барус ще дойде ли тук тази година?

Апий завъртя глава.

— Повериха му командването на един източен гарнизон. Двамата с Лия ще се грижим за къщата известно време, докато решим да се заселим ли тук, или да се върнем у дома.

Погледите им се срещнаха за малко и Ралис се извърна смутено. Никой от империята не идваше на това място по собствено желание. Апий или бе останал без пари, или имаше могъщи врагове в Каменград.

— Как е животът там? — попита хирургът.

— Ври и кипи — подхвърли Апий и не добави нищо повече.

— Е, генерале, всекидневието тук не е толкова напрегнато. Нямаме Алени жреци и хората знаят, че могат да говорят спокойно и да живеят както им повелява сърцето.

— Да, това е приятно, но може би неблагоразумно — отбеляза Апий и се изправи, за да покаже, че разговорът е приключил.

Ралис също стана и се поклони.

— За мен е радост, че пак се срещнахме, генерале. Ако състоянието на твоя гост се влоши, не се притеснявай да ме повикаш по всяко време.

Апий стисна ръката му, изпрати го до вратата и се върна на балкона. В градината долу Лия се разхождаше с Бейн. Изглеждаше щастлива и безгрижна. За нея беше все едно, че са на хиляди мили от дома. Смехът ѝ натежа в душата му като оловна плоча.

В Ация нямаше Алени жреци.

Засега.

Малко след полунощ писъкът разкъса нощната тишина. Бейн се сепна пръв, скочи от леглото и изтича гол в съседната стая, където Бануин седеше на постелята и сочеше отсрещната стена. Изпищя отново. Бейн се наведе и го хвана за раменете.

— Стените оживяват! — кресна Бануин. Пот заливаше лицето му и лъщеше на лунната светлина. — Бейн, дебне те демон. Ах, виждам го, с тези лапи и нокти… Идва да те погуби.

— Ако дойде, ще го убия — зарече се Бейн. — Стига си треперил. Лягай си и заспивай.

— Бъди нащрек! И внимавай с опашката му. Ще помръдне, преди той да се хвърли върху теб.

— Добре, ще внимавам с опашката. Хайде, прави каквото ти казах. Легни.

Бануин се отпусна в ръцете му и въздъхна. Позволи на Бейн да го сложи по гръб в леглото. Клепачите му трепнаха.

— Не беше сън — каза по-спокойно. — Това е видение. Ти вървеше по… по някакви коридори, но стените бяха като живи, гърчеха се. Носеше къс меч и до тебе имаше друг мъж, по-стар. А един демон те дебнеше. — Бануин потрепери. — Страшен звяр с неимоверна бързина и сила.

— Честно казано — тихо подхвърли Бейн, — щях да се зарадвам повече, ако видението ти беше за млада красавица… не, две млади красавици, които се грижат да оздравея, след като съм убил звяра. Както и да е… Почини си.

Бануин затвори очи, дишането му стана по-дълбоко. Бейн се надигна и излезе в осветения с факли коридор. Апий стоеше там, облечен в бледосива нощница. Зад него беше Лия.

— Имал е видение — обясни Бейн.

— Да, да, ще обсъдим това сутринта — рязко отвърна Апий и застана между дъщеря си и голия Бейн.

— Какво има, Апий? — учуди се младежът. — Казах ви, че е било видение, нищо повече. И изобщо не ви е засягало.

— Лия, прибери се в стаята си! — заповяда Апий, без да се обръща към нея.

Бейн прекрачи вдясно и каза на момичето:

— Спокойни сънища!

Лия се разсмя, поклати глава и се махна от коридора.

— Ти си гол — строго каза Апий.

— И ти си гол под тази нощница — отвърна Бейн.

— Именно! Под нощницата. В цивилизованото общество се смята за… оскърбително да се размотаваш гол.

— Това пък защо?

— Защо ли? Защото… така е общоприето. Откъде да знам как възникват обичаите и традициите. Особено неприлично е мъж да се показва гол пред девствено момиче.

Бейн се ухили.

— Апий, да не ме поднасяш?

Старият мъж въздъхна.

— Не те поднасям. Ако се появиш гол по улиците на Каменград, ще бъдеш арестуван и бичуван. Ако пък застанеш в този вид пред момиче от видно семейство, или ще те обесят, или ще те изкарат на арената да се биеш за живота си. Сега отиди в стаята си, вземи нощницата, окачена на вратата, и я облечи. Имам нужда от чаша вино. И докато пийваме, можеш да ми разкажеш за това… видение.

След малко Бейн влезе в голямата стая по нощница от фин памучен плат, която му стигаше до глезените. Апий му подаде пълен сребърен бокал и двамата седнаха на балкона и се загледаха в градчето и отблясъците от луната и звездите по морските вълни.

— Защо си тръгнал към Каменград? — попита старият пълководец.

Младежът сви рамене.

— Обещах на Ворна, че ще се погрижа Бануин да стигне там невредим. Той не е боец, но неприятностите се лепят по него като мухи по кравешки говна.

— Ето още нещо, за което би могъл да помислиш — каза сърдито Апий. — Изразите, с които си свикнал. Говориш тургонски добре, но си научил и някои… интересни фрази. А сред възпитани хора е разумно да избягваш думите, свързани с телесните нужди или сношенията. Например гражданинът на Каменград не става от масата, както направи ти на вечеря, с обяснението „Отивам да пикая“. Просто се извинява и казва, че ще се върне скоро. И не си бърка в панталона, за да се почеше по слабините.

— Слабините ли? — озадачи се Бейн.

— Говоря за топките ти! — сопна се Апий.

— А-а… И кога може да се почеше?

— Когато е сам! Сега разбра ли?

Младежът кимна сговорчиво, отпи от виното и каза:

— Вие сте много чудати хора. Не ви мига окото да поробвате другите народи, да ги изтребвате, да опустошавате всички земи с войни. Засягате се обаче, че виждате нечий полов член, и не искате да се споменава за пикане. Това ли е цивилизацията? Войната, убийството и клането са на почит, но хората без дрехи ги бичувате?

Апий прихна.

— Досега не бях чувал толкова опростено изложение, но… може и да си прав за същността на нашата цивилизация — достойнство на отделния човек и завоевания като народ. Безсмислено е обаче да спорим дали това е добро или зло. По-важен е фактът, че тези закони и правила се прилагат. Бейн, трябва да внимаваш какво правиш и говориш в Каменград. Бануин ще е в друго положение. Той е син на виден гражданин и ще има препоръки от мен. Ще го приемат като свой. Но тебе ще те наблюдават много придирчиво дали се държиш като варварин.

— Значи аз съм варварин според тебе?

— Момко, аз съм стар войник. Виждал съм мнозина като тебе — бойци, мъничко влюбени в смъртта. Животът без риск не означава нищо за вас. Смятате го за прахосан. Ако видиш бездна, задължително е да застанеш на самия ръб, да предизвикаш тази пустота да те погълне. Ако видиш кон, който никой не може да яхне, задължително е да го обуздаеш. А ако видиш непобедим мъж, задължително е да му се опълчиш.

— Много си прозорлив, генерале.

— Още по-прозорлив съм, отколкото си мислиш. Какво го е прихванало Конавар, че е решил да прати сина си в Каменград?

— Нима познаваш Конавар? — сдържано попита Бейн.

— Бих се редом с него във войната срещу пердиите и срещу него на Когдънското поле. О, да, достатъчно добре го познавам, за да видя приликата, която изпъква дори в необикновените ви очи. Бейн, не споменавай пред никого за потеклото си. Иначе ще те завлекат при Джасарай, който ще поиска да те използва срещу баща ти.

— Ще запомня това — невъзмутимо каза Бейн. — Само боговете знаят колко обичам баща си.

Апий се взря в него, но реши да не разпитва излишно. Бейн стана и се протегна, а след това му зададе много откровен въпрос. Апий се разсмя.

— Правилният начин да попиташ е: „Къде може един мъж да се позабавлява в приятна женска компания?“ Ето го и моя отговор, младежо — не съм живял тук достатъчно дълго, за да знам. Когато науча, ще осведомя и тебе. Може би ще имаш полза, ако утре наминеш към пристанището. Не се съмнявам, че някой услужлив гражданин ще те упъти.

— Ама че тъпо… — промърмори Бейн и излезе от стаята.

Чу как щракна вратата в стаята на Лия. Надникна при Бануин, който бе заспал дълбоко, и отиде да си легне.

Откри, че мисли за Лия. Когато я бе видял за пръв път край реката, тя не беше нищо повече от хубаво момиче. Но през деня, докато се разхождаха в градината, забелязваше как накланя глава засмяна, колко изящна е шията ѝ, колко пълни са устните ѝ. Щом седнаха на пейката под платнения навес, долови уханието на косата ѝ.

„Отдавна не си бил с жена“ — напомни си. Унесе се в мисли за тъмнокосото момиче, представяше си как се разхождат заедно под склоновете на планината Друаг, а слънцето се показва над върховете и мъглата се разпръсква между дърветата в гората с Дървото на желанията.

Капитанът на стражата Оранус беше уморен, коремът му къркореше от евтиното червено вино, болката блъскаше в главата му. Средата на седмицата в Ация обикновено беше спокойна, затова той си донесе стомничка вино в малката канцелария срещу килиите. Надяваше се, че тя ще му помогне да си отспи през нощта, но сега и в стомаха, и в главата му беше кисело.

Оглеждаше злобно разгневената групичка, струпала се около бюрото му. Дърдореха едновременно и нестройният хор само засилваше туптенето на болката. Знаеше добре коя е жената — курва, която упражняваше занаята си в източния край на пристанището. Мъжът със счупения нос и подутото око беше нейният сводник Нестар, съдържател на крайбрежна кръчма, заслужила лоша слава с грабежи, изнудвания и измами на клиенти. До него стояха двама от хората му, които също бяха отнесли пердаха. Капитанът би затворил кръчмата на Нестар с голямо удоволствие, но сводникът имаше влиятелни приятели като търговеца Макриос и съветника Баньон. Оранус беше на четирийсет и четири, оставаха му само осем месеца до военната пенсия и безплатния парцел земя, затова нямаше никакво намерение да си навлича омразата на хора с власт.

Потърка очите си и се загледа в кльощавия мъж до вратата. Не го познаваше. По лицето му имаше кървави точици, а от челото му стърчаха тресчици. Видът на нелепите рани облекчи за малко главоболието на капитана. Но само за малко.

Утрото наистина беше спокойно, преди да доведат варварина. Оранус погледна към окования в килията боец от племената. Младежът имаше могъщи мускули и дълга руса коса, от едното му слепоочие висеше тънка плитка. Не носеше наметало с цветовете на племето си, но капитанът знаеше, че не е сени. У него се долавяше необуздан дух, значи не бе живял под игото на Каменград. Може би беше от норвиите или от риганте. Оранус си наля чаша вода и я изпи. Чак тогава насочи вниманието си към ядосаните хора.

— Тишина! — изръмжа, защото болката удряше с нажежени чукове в главата му. Посочи червенокосата курва. — Рокси, да чуя първо тебе. Другите да си затварят устите.

— Господине, тоя мръсник ме нападна. Ограби всичките ми спестени пари. Изкърти вратата с ритник, докато се бях усамотила с приятел. Метна приятеля ми през прозореца.

— За мен говори — обади се мъжът с тресчиците в челото. — Приказвахме си, а този дивак нахълта. Опитах се да го сгълча за грубостта му, но той ме награби и ме хвърли през затворените капаци на прозореца. За щастие под прозореца имаше навес, който смекчи падането. — Кльощавият въздъхна. — Мога да се обзаложа обаче, че той не знаеше за навеса. Имах късмет, че платнището беше здраво и не се разпори.

— Толкова ми е все едно какво е било платнището, че просто нямам думи — процеди Оранус, опря лакти на бюрото и за миг стисна носа си с два пръста. — Ти познаваше ли варварина? — обърна се към курвата.

— Малко по-рано и той имаше удоволствието да се порадва на моята компания — каза тя закачливо.

— Тогава ми открадна кесията със златото — намеси се арестуваният на съвсем поносим тургонски.

— Ама че лъжец! — Гласът на жената преливаше от възмущение. — Дотук ли стигнахме — да клевети отрудена жена пред представител на закона?! — Тя се усмихна мило на Оранус. — Господине, мога да облекча главоболието ви…

— Само това ми липсва! — озъби ѝ се капитанът. — И главоболие, и някоя зараза. Ти! — Изпружи пръст към Нестар, тантурест мъж с къса мазна черна коса. Подутият му нос беше разкървавен, дясното му око почти не се виждаше заради отока. — Ти как се забърка в това?

— Ами бях долу и чух, че Рокси се разкрещя. Взех си сопата и изтичах нагоре по стълбата. Но още на прага тоя ме пресрещна и заби чело в лицето ми. Търкулнах се надолу по стъпалата. Тогава е откраднал от Рокси общите ни спестявания. — Нестар стрелна курвата си с жлъчен поглед. — И значи тоя слезе и аз извиках на моите хора да го спрат. Е, те вече не са „моите хора“. Трудно е да се намерят по-безполезни от тях. Размята ги като мухи и излезе на улицата. Вижте ги тия двамата — уж са корави. Големи юмруци, яки рамене. Заблудиха ме. А той им показа, че са си обикновени селяндури.

— Не си справедлив — обади се единият от биячите. — Тоя ни изненада.

— Не ви плащам да ви „изненадват“, тъпа главо!

Оранус плесна с длан по бюрото и стресна всички. Вдигна ръка и доближи показалеца си до палеца.

— Ей толкова остава да вкарам всички ви в килиите до сутринта. А сега може ли да чуем края на тази история преди края на годината?

— Моля за извинение, господине — каза Нестар. — След като просна на пода тия малоумници, той изтича на улицата, но за щастие там бяха неколцина войници от стражата. Те го хванаха. Сигурен съм, че опита да се сбие и с тях, господине. Така става, като позволяваме на тези варвари да идват в цивилизовани градове като нашия, ако може да си кажа мнението.

— Не може — сопна му се Оранус.

Стана и се обърна към арестанта, който седеше на нара в килията. Взря се в очите му и изведнъж се смръзна. Малко оставаше спомените да го лишат от самообладание, ръцете му затрепериха. Вдиша дълбоко, за да се овладее.

— Ти какво можеш да ми кажеш?

Младият мъж се изправи и погледна другите в стаята.

— Жената казва, че съм откраднал нейните пари. После съм избягал от кръчмата, а вашите войници са ме хванали на улицата. Така ли е?

— Да, това твърдят — съгласи се капитанът. — Е, и?

— Попитайте я колко злато има в кесията.

— Чу какво пита — подхвърли Оранус през рамо. — Какво има в кесията?

— О, към двайсет и пет жълтици — позапъна се курвата. — Може би и трийсетина. Не помня.

— Има трийсет и две златни монети, три сребърника и пет медни гроша — натърти арестантът невъзмутимо. — Не е ли страхотно, че успях да ги преброя толкова добре, докато тичах?

— Да, направо забележително — съгласи се капитанът и изгледа неприязнено курвата. — Значи ти си откраднала кесията му. Рокси, за това престъпление се полага бичуване. Петдесет удара.

— Ще повярвате на приказките на един варварин, а не на жена от града, която си плаща налозите? — развика се Рокси.

— Не на приказките му, курво! На сметките му!

— Нищо не знам за никаква кражба — разпери ръце Нестар. — В моята кръчма всичко си е по закон.

— Ясно ми е що за кръчма е твоята — промърмори Оранус, без да откъсва поглед от страхливо ококорените очи на червенокосата жена.

— Няма да издържа още едно бичуване — изхленчи тя и отстъпи заднешком към вратата. — Това ще ме довърши!

— Да беше помислила преди да му отмъкнеш кесията — троснато каза капитанът.

— Не искам да я бичуват — обади се арестантът. — Моето желание ще натежи ли на везните?

Облекчението заля Оранус като морска вълна, дори главата вече не го мъчеше толкова. Ако варваринът не искаше да обвини никого, всичко щеше да бъде забравено и в канцеларията му пак щеше да настъпи тишина. Нямаше да попълва документи, нямаше да разпитва повече. Можеше да свали нагръдника на бронята, да влезе в килията, да се излегне на нара и да затвори очи. Но изражението му остана сурово, докато гледаше ту арестанта, ту курвата.

— Кесията си е твоя — каза накрая. — Престъплението е извършено срещу тебе, а не срещу собственост на града. Щом желаеш всичко да приключи, аз нищо не мога да направя.

Постара се в гласа му да прозвучи съжаление, погледът му към жената беше изпепеляващ.

— Ами аз? — разсърди се мъжът с треските в челото. — Той ме хвърли през прозореца!

Оранус се усмихна със стиснати устни.

— Прав си, разбира се. В случая се налага да има публично заседание на съда. Можеш да обясниш пред всички какво си правил в стаята на курвата, когато един от нейните клиенти нахълтал и те нападнал. Я да видим… — Той отвори служебния дневник на бюрото си. — Можем да проведем съдебното заседание утре по пладне.

— Не искам да се явявам пред съда — смънка кльощавият.

— А ти, Нестар, искаш ли? — попита Оранус.

Сводникът завъртя глава.

— Ясно — кимна капитанът. — Всички вън! Рокси, ако още веднъж се наложи да дойдеш тук, ще се погрижа да те обесят.

Жената избяга, мъжете я последваха припряно. Оранус отключи килията и свали оковите от китките на арестанта.

— Откъде си?

— От северните земи.

— Риганте, така ли?

— Да.

— Далеч си от дома.

— Обичам пътешествията.

Младежът си взе кесията и я върза на колана си.

— Защо не искаше да я бият с камшик? — попита Оранус. — Знаеш, че тя си го заслужаваше.

— С нея ми беше много приятно — ухили се варваринът. — Сам съм си виновен, че задрямах. Може ли вече да си тръгна?

— Зависи къде ще отидеш. Имаш ли приятели в Ация?

— Отседнал съм при генерал Апий, докато моят приятел си върне силите след треската.

— А, при Апий! Чух, че е пристигнал. Само на боговете е известно какво е направил, за да го прогонят в тази пълна с бълхи помийна яма. — Оранус въздъхна тежко. — Е, тръгвай. Скоро ще притъмнее, а за хората от племената има вечерен час. И си отваряй очите на четири. Онзи сводник Нестар може да те причака. С много злато на колана ходиш насам-натам.

Младежът се ухили до ушите.

— Няма да ме причака.

Щом той излезе, Оранус затвори вратата и я залости. Свали металния нагръдник и легна на нара в килията.

Реши на другия ден да се отбие при Апий, за да покаже уважението си към него. Стисна клепачи и се върна в мислите си към кървавото отстъпление от Когдънското поле. Със спомените избуя и непоносимият страх, който го тормозеше безмилостно оттогава, който бе превърнал амбициите му в пепел и му бе отнел смелостта. Пак виждаше разкъсания боен строй и посичащите остриета, чуваше секващите внезапно викове на своите съратници, падащи със срязани гърла или отсечени крайници. Все едно пълчища от дяволи в човешки облик ги връхлитаха от мъглата, телата им изрисувани в синьо, очите блеснали от кръвожаден бяс. Оранус се разтресе отново. На него му бе провървяло. С още четирийсетина уплашени до полуда мъже успя да избяга при отстъпващите в стегнати редици войници на Апий — пробиха си с бой път до укрепения бивак. През цялата безкрайна нощ враговете нападаха, обаче Апий се прояви великолепно в командването на отбраната. Накрая племенните бойци се отдръпнаха от бивака.

Но ужасът не свърши.

Те стояха на валовете зад рововете и гледаха как враговете бутат трите пленени катапулти към тях. Отначало никой не се стресна, защото варварите нямаха камъни за катапултите. Но племенните бойци нямаше да мятат камъни по тях. Запращаха към бивака отрязани глави. До сутринта главите бяха навсякъде в укреплението.

Призори ездач на сив кон доближи вала на един изстрел с лък. Оранус се вторачи в него като всички останали. Конникът беше Конавар, кралят-демон. Предишния ден се бе сражавал и бе убивал като обладан от зъл дух. Сега седеше с изопнати рамене на жребеца, а вятърът развяваше шареното му наметало. Апий се качи на вала, постоя мълчаливо, после каза на Оранус:

— Ела с мен.

И без това уплашеният Оранус изпадна в паника — генералът се спусна в рова и се покатери от другата му страна. Въпреки страха той побърза да го настигне и двамата продължиха по равното поле.

Апий вървеше бавно, хванал ръце зад гърба си, сякаш се разхождаше в свежото утро. Оранус не долавяше в патриция никаква уплаха. Доближиха конника. Оранус вдигна глава да го погледне само веднъж. Конавар носеше украсен със злато и бели пера железен шлем, който закриваше цялото му лице. Само злите му очи святкаха през процепа. Имаше нещо нечовешко у него. Оранус предпочете да впие поглед в дръжката на меча му и чу първите думи на Апий:

— Конавар, твоите бойци се сражаваха доблестно.

Конавар пренебрегна похвалата и гласът прозвуча изпод шлема със студа на метал:

— Апий, имате избор. Останете ли тук, ще ви изтребим. Но можеш да поведеш хората си към земите на сените. Ако ми дадеш дума, че няма да спирате, докато не видите морето, ще ви позволя да си отидете безпрепятствено. Ще се погрижа и да получавате припаси по пътя.

— Ще ни дадете ли тялото на Валанус?

— Съмнявам се, че бих могъл да събера всички парчета или да ги разпозная дори ако опитам — отвърна кралят.

Оранус усети как краката му омекват; едва успя да не падне в несвяст.

— Тогава да бъде както желаеш, Конавар — каза Апий. — Но в укреплението имаме и тежко ранени. Трябват ни каруци за тях.

— Ще ги имате. Подгответе се да тръгнете след час.

— Трябва ни малко повече време да погребем главите, които ни… върнахте.

— Нека са два часа — съгласи се Конавар.

Обърна коня и пое в лек тръс към чакащата армия. Оранус се взря в Апий.

— Господин генерал, ако напуснем укреплението, няма съмнение, че те ще ни изколят.

— Възможно е, само че не ми се вярва. Конавар е хитроумен стратег, но и държи на думата си.

— Защо би решил да ни пусне?

— Защото постигна победата си с цената на огромни загуби. Дори да хвърли срещу укреплението всички бойци, които са му останали, трима от тях ще платят с живота си за смъртта на всеки от нас. Да, накрая ще измрем, но така няма да постигне нищо. А сега ни оставя да си тръгнем с подвити опашки и всеки от оцелелите ще говори за краля-демон на риганте. Чрез нашите усти легендата за него ще се разнесе навсякъде в империята като чума. И следващата армия, която настъпи в тези земи, ще носи страха в душите на войниците.

Дългият бавен поход към брега беше мъчителен. Мнозина от ранените умряха и бяха погребани край пътя. Навсякъде по околните хълмове се събираха хора от племената на народа келтой, за да гледат как остатъците от разгромената армия на Каменград се мъкнат изтощени към морето.

За Оранус това беше краят на обнадеждаваща кариера. Много години минаха оттогава, но почти нямаше нощ, когато да не го изтезават кошмарите, от небето да не валят отсечени глави и блестящи остриета да не се впиват в плътта му.

Ако не беше надареният пълководец Апий, Оранус щеше да умре на Когдънското поле. Той въздъхна. „Най-доброто от мен все пак умря там.“

Бануин беше в постелята, болката пулсираше в шинираната счупена ръка, тежеше и в главата му. Но неприятните усещания бяха нищо в сравнение с налегналия го ужас. Досега си въобразяваше, че е опознал страха твърде добре заради гонитбите и тормоза, побоищата и заканите. А сега разбираше, че през всичките тези години само се е плъзгал по повърхността. Доскоро трябваше да се опасява единствено от външни заплахи като Форвар и приятелите му. Те изобщо не го бяха подготвили за откритията през последните дни.

Винаги си бе представял собственото си съзнание като сигурно убежище, но вече му се струваше, че в главата му се е отворила порта, през която може да се пренесе всеки миг и да пропадне в бездънна яма на ужас, от която няма да се измъкне никога. И в момента чувстваше как го придърпва, все едно е застанал на ръба на пропаст и губи равновесие. Разтрепери се, седна на леглото и уви одеялото около раменете си. „Не биваше да влизам в онази река. Това ме съсипа.“

Ворна все го уверяваше, че някой ден неговата Дарба ще разцъфти и той ще се сдобие със способности, каквито обикновените хора нямат. Бануин очакваше с нетърпение този ден. Но способностите все не се проявяваха и той поговори с брат Слънцеднев за затрудненията си. Друидът бе бродил по високите хълмове и се отби при тях да пийне студена вода и да се разхлади. Бануин го доближи при кладенеца, където брат Слънцеднев наплиска с вода прошарената си брада и плъзна мокри пръсти през черната си коса, в която сребърните нишки отдавна бяха нагъсто. Този огромен плещест набит мъжага все още приличаше на боец, какъвто беше бил някога, преди да избере призванието на друид.

Бануин го попита как може да развие Дарбата си. Брат Слънцеднев седна на скамейка под клонестия дъб и му посочи мястото до себе си.

— Какво те подтиква да се стремиш към тези сили?

— Каквото подтиква всеки да желае една или друга сила.

— Мислиш, че така ще изпъкнеш сред останалите и ще извоюваш уважението им.

— Разбира се. Сигурно е чудесно да виждаш бъдещето или да четеш нечии мисли.

— Защо смяташ, че е чудесно? — попита друидът.

— Така ще знам, ако някой ми мисли злото.

— Ясно. Значи си представяш, че тези сили ще бъдат от полза само за тебе?

— О, не, братко Слънцеднев, бих ги използвал да върша добрини.

— А хората ще ти бъдат благодарни и ще те обсипват с похвали. И може би ще станеш изтъкнат мъж, ценен за останалите.

— Да. Това лошо ли е?

Друидът вдигна рамене.

— Опитвам се да не гледам на едно или друго нещо като на добро или зло. Струва ми се, че всичко опира до личната гледна точка. Каквото е добро за един човек, може да се окаже зло за друг. Дарбата, към която се стремиш, е дар от Извора. Тези дарове са като семена. В подходяща почва благоденстват и израстват. Ако паднат на скала, съсухрят се и умират. Ти скала или почва си, Бануин?

— Как да позная?

Брат Слънцеднев се усмихна.

— Преценявай постъпките си, мисли как живееш.

И след тези думи се изправи, потупа го по рамото и си тръгна.

Година по-късно Бануин знаеше отговора. Досега беше скала. Спомни си какво му бе казал Бейн малко преди да измъкнат Лия и баща ѝ от реката.

„Наистина ли не разбираш? Цял живот се оплакваш, че никой не те харесва. Но кога си направил нещо за някого? Миналата година се подпали хамбарът на Ниан и всички се втурнаха да гасят. Ти къде беше? Остана си вкъщи. Докато се разотивахме целите в сажди и пепел, ти мина покрай нас, направо блестеше от чистота. Все едно бе окачил на врата си табела «Не ми пука за вас и за грижите ви.» Някой ден ще проумееш, че си такъв, защото сам си избрал да си такъв. Не е заради кръвта във вените ти.“

И всичко това беше вярно. Когато се престраши да влезе в придошлата река, за да помогне на Лия и Апий, рискува живота си заради техния. Тъкмо този отказ от себичността отвори портата в главата му. Сега съжаляваше с цялата си душа, че не е останал на брега. Защото в този дар нямаше нищо чудесно. Когато мисленият му взор проникваше уплашено отвъд портата, намираше там само насилие и смърт.

После видя лицето, плоско и безизразно, със светли очи, които не знаеха що е милост. Мъжът беше висок, с широки рамене, носеше броня в черно и сребристо, държеше лъскав меч, от който капеше кръв. Никой не можеше да му се опълчи, защото той беше най-страшният главорез, бърз и смъртоносен. Бануин съзираше хилядни тълпи, които го поздравяваха, скандираха името му. След миг мъжът беше на кораб заедно с още двама, стояха на носа и гледаха сивите вълни. „Идва насам — каза си Бануин. — Идва да убие всички ни.“ Отчаянието го погълна и той заплака.

Бейн — вече беше съвсем близо до къщата на Барус — долови някакво движение зад себе си. Извъртя се и видя двамата биячи на сводника Нестар. И двамата държаха ножове.

Първият се втурна напред и замахна непохватно към корема му. Бейн спря удара с лявата си ръка, заби десния си лакът в лицето на нападателя и го събори на земята. Вторият се спъна в него и беше повален от ритник на Бейн, който седна на ниската стена до улицата и поклати глава.

— Кълна се в Таранис, по-смотани грабители от вас не съм виждал. Да не ви е омръзнал животът?

— Тоя ми штроши ноша — изгъгна първият.

Надигна се да седне, опитваше да спре кръвта, която шуртеше от ноздрите му.

— Казах ти аз да му минеш отстрани — сгълча го вторият, който разтриваше удареното си коляно. — Казах ти, нали? Да му се нахвърлиш отдясно, за да имам място аз да го наръгам, нали?

— Ношът ми! — вайкаше се първият.

— Къде сте учили този занаят? — попита Бейн.

— Никакъв занаят не е това — оплака се вторият. — Останахме без пари. Нестар ни изпъди. Решихме да си опитаме късмета с твоето злато.

— Е, опитахте — подсмихна се Бейн.

Отвори кесията, извади два сребърника и им подхвърли по един. От изненада първият изтърва монетата, но побърза да я вземе от прахоляка. Вторият улови ловко своята.

— Намерете нещо друго, с което да си изкарвате прехраната — посъветва ги Бейн. — Какво умеете да правите?

— Бъхтехме в стопанството на татко — обясни вторият. — Фермата беше малка. Когато дойдоха войниците на Каменград, му заповядаха да се махне от земята. Той отказа и те го обесиха. После се цанихме за моряци, ама Дърк не спря да повръща три месеца, върнахме се на сушата и се наехме при Нестар. Всичко си беше наред, докато не ни се изтърси ти.

— Никога не гледай на нещата откъм лошата им страна — бодро го посъветва Бейн. — Я помисли — все някога щеше да ви налети някой, който не е добродушен като мен. Като нищо можеше да ви изкорми.

— Вярно ши е — потвърди първият, чийто нос вече се подуваше.

— Намерете си работа в някоя ферма. Човек трябва да се занимава с това, което умее най-добре. От мен да знаете — обирджийството не е за вас.

Бейн стана и свърна по уличката до оградата. Страничната врата беше залостена, затова той се прехвърли през оградата и скочи ловко в градината. Лия седеше на извита в полукръг каменна пейка. Вдигна глава, видя го и се усмихна. Дъхът му спря и сърцето му се разтупка. Това го изненада.

— Защо не ми викна отвън? — попита момичето. — Щях да ти отворя.

Той сви рамене.

— Оградата е лесна за прескачане. Как е Бануин?

— Вече няма треска, но гледа измъчено. Исках да седна на леглото до него, но той протегна ръка и ме спря. Разтрепери се и заплака. Каза, че трябвало да замине най-късно утре. Получил е препоръки от баща ми и си е платил превоза с търговски кораб, който ще отплава към Гориаса утре по здрач.

— Не ни остава много време да се опознаем — каза Бейн и се намести до нея.

Устните ѝ проблясваха влажно на лунната светлина.

— Зяпаш ме — укори го Лия.

— Моля да ме извиниш. Аз съм планинско момче и не съм свикнал с такава красота.

Тя се засмя весело.

— Този комплимент беше изречен с подозрителна лекота. Вече си мисля, че си голям пакостник с жените.

— Ако бях такъв, щях да си изпрося целувка — подхвърли Бейн.

— А такъв ли си?

— И още как. — Наведе се към нея и докосна за миг устните ѝ със своите. После се дръпна и вдиша дълбоко. — Трябваше да ме зашлевиш.

— Защо пък да те зашлевя?

— За нахалството ми.

— Откъде знаеш, че не съм искала да направиш това? Откъде знаеш, че не съм седяла тук да те чакам?

— Наистина ли?

— Не — усмихна се Лия. — Но можеше и да е така.

Бейн също се разсмя от сърце.

— Да, би трябвало да съм голям пакостник, за да съблазня дъщерята на своя домакин. Ще се задоволя с радостта, че седя с тебе.

— Ще се наложи да се радваш на моята компания — недоволно каза Апий, който неусетно бе дошъл до тях.

— Радостта ми ще е не по-малка — любезно отвърна Бейн.

Лия стана от пейката, прати му въздушна целувка и се отдалечи. Бейн забеляза как плавно се поклаща ханшът ѝ под памучната рокля.

— Тя е много красива — каза на Апий, който седна на мястото на момичето.

— Няма спор. Тя е моето съкровище, Бейн. Лия е мила, храбра и безразсъдна. Като майка си. — Белокосият мъж се запъна. — Изгориха майка ѝ с още петдесетима еретици на арената. Казват, че губели съзнание от дима на кладите още преди пламъците да обгорят плътта им. Въпреки това е жестока смърт.

— Какво означава „еретици“? — попита Бейн.

Апий махна с ръка ядосано.

— Религия, момко. Безсмислици. Моята жена се захласна по култа към Дървото, който е забранен в Каменград. Говорят за хармония със земята и с всички населяващи я хора. Боготворят Извора на всички неща — същество, отличаващо се с толкова поразителна немощ, че не може да спаси нито един от поклонниците си. Пикая му на божествеността! Щяха да арестуват и Лия като майка ѝ. Но аз я отведох от Каменград. За жалост го направих чак след като тя оскърби публично старшия жрец Наладемус, нарече го глупав и самолюбив старец. Видях очите му. Омразата пламтеше в тях.

— И тези старши жреци могат да осъждат хората на смърт?

— О, могат. Имат си и убийци, но са ги пременили в разкошни брони и ги наричат Рицарите на Каменград. Безпощадни и много опасни мъже. Те извличат хората от домовете им и ги замъкват на съд пред старшите жреци.

— Императорът защо позволява това?

— Защо да не го позволява? Повечето арестувани са бивши поддръжници на републиката, а всички привърженици на култа възразяват гръмогласно срещу продължаващото разширяване на имперските владения чрез войни. Според култа към Дървото всички войни са зло.

— Колко глупаво — поклати глава младежът. — Без войни няма слава.

— Именно! Аз какъв щях да бъда? Обущар? Ковач? Доведох Лия тук, за да е на безопасно място, за да изчакаме сгромолясването на Алените жреци. Тогава ще можем да се върнем в Каменград.

— Тези жреци в какво вярват?

— В самия Каменград. Твърдят, че той бил божество, вечно и свято. Всички други богове били лъжливи, измислици на по-слабите народи. — Апий се вгледа в очите на Бейн. — Ти в какво вярваш, момко?

— В нищо. Може би в силата си. Ами ти?

— Вярвам, че над човешките дела има по-висша сила. Не мога да не вярвам. Иначе всички ще се окажем само паразити, щъкащи безцелно насам-натам. Както и да е, да не задълбавам във философията. Запазих ви места на кораб, който отплава утре. Бануин се съгласи да занесе в Каменград мои писма до някои хора. Ако желаеш, ще дам и на тебе препоръки, за да има поне къде да отседнеш.

— Генерале, все ще си намеря някакъв подслон. Не се безпокой за мен. И няма да се застоявам в града. Обещах на майката на Бануин, че ще го съпроводя жив и здрав дотам. После ще позяпам и ще си тръгна. Вече ми е мъчно за планините.

— Искаше ми се и аз да видя планините на риганте — сподели Апий. — Казват, че са величествени. — Изражението му се промени, в очите му натежа тъга. — Опасявам се, че новите командири ще могат да ги видят, когато армията на Каменград настъпи отново на север.

— Не си ли взехте поука от Когдънското поле?

— Каменград не си взима поуки — натърти Апий с въздишка. — Ние сме народ, обременен с безгранична самонадеяност. След разгрома на Когдънското поле Джасарай си имаше други грижи, а Конавар се оказа достатъчно хитроумен да върне пленените знамена на Пантерите, които унищожи. Джасарай залъга хората в Каменград, че това било проява на разкаяние, и успя да стовари цялата вина за провала върху главата на мъртвия Валанус. Но не е забравил за риганте. Изобщо не се съмнявай в това, Бейн. Засега води войни на изток, но щом приключи там, ще се заеме с похода срещу Конавар.

— И този поход ще завърши като първия — каза Бейн ледено.

— Мога да разбера причините за увереността ти, но аз съм стар войник и няма да се съглася с тебе. Настъплението на Валанус беше твърде прибързано, той разполагаше само с пет Пантери — петнайсет хиляди войници. Преди битката снабдяването ни беше прекъснато и войската гладуваше от пет дни. Въпреки това тези войници успяха да убият шестнайсет хиляди племенни бойци. Джасарай няма да поведе толкова слаба армия. По-скоро очаквайте четирийсет хиляди. И той ще ги командва лично.

— Джасарай е старец — ухили се Бейн презрително.

Апий също се усмихна и завъртя глава.

— Самочувствието на младите! Да, вече е старец, само че този старец никога не е бил побеждаван в сражение. Генералът не се нуждае от светкавичната бързина на младоците, за да открие слабо място във вражеските редици или за да долови как се променя съотношението на силите в битката. Нуждае се от прозорливост, опит и непоклатимо самообладание. И Джасарай притежава всички тези качества. Няма да унищожите неговите обози. Ще напредва бавно, с неизчерпаема предпазливост. Радвайте се на своите планини… докато все още са ваши.

4.

През нощта над Ация се разрази страховита буря, тътенът на гръмотевиците беше оглушителен, дъждът и свирепият вятър брулеха града. Керемиди отлитаха от покривите, а в северния квартал една конюшня се срути и уби две от животните вътре. Сутринта натежалите в небето облаци бяха мътносиви, мълнии просветваха заплашително на изток. Бейн се безпокоеше как ще прекосят морето, но мълчеше за опасенията си. Бануин почти не продумваше. Седеше затворен в себе си, погледът му още беше измъчен. Бейн се опита няколко пъти да го заприказва, но получаваше само едносрични отговори. Бануин седеше и гледаше от балкона пътя към морето.

— Не знам какво му става — каза Бейн на Лия, когато заради дъжда следобед седнаха под навеса. — Не съм го виждал такъв досега. Все едно умът му не е тук.

— Опитах да поговоря с него — отвърна момичето, — но той не искаше да ме погледне в очите. Чудя се дали не съм го обидила с нещо.

— Може да е заради треската и болката в счупената ръка — предположи Бейн. — Винаги се е плашил дори от мисълта за телесна болка. А майка му е лечителка, затова никога не е боледувал дълго.

— Ти го харесваш… но ти е тъжно заради него — промълви Лия.

— Ами… аз го притеснявам. Иска да остави зад гърба си всичко свързано с риганте. Нали разбираш — ние сме варвари. За такива като мен няма място в Каменград.

— О, Бейн, не вие, а ние сме варвари. Чух какво каза на татко миналата нощ за голотата. Прав си. Проповядваме строги правила за телесната близост, а изнасилваме света, поробваме мъже и жени, изтребваме деца. Ние сме по-лоши от варвари. Толкова далеч сме стигнали в злото, че тази дума вече е загубила смисъла си. — Тя се усмихна печално. — И Бануин иска да бъде част от това? Изборът си е негов. Аз бих предпочела да потегля към планините, за да живея с хората, които моят народ нарича диваци.

Бейн вдигна ръката ѝ към устните си и я целуна.

— Защо го направи? — Лия се изчерви.

Той сви рамене.

— Защото почувствах, че трябва да го направя. — Взря се в тъмните ѝ очи. — Ще ми липсваш.

— Винаги можеш да се върнеш — тихо каза Лия. — Аз ще бъда тук.

Бейн се наведе към нея и тя не се отдръпна. Устните им се докоснаха и целувката се проточи. Той усети как пулсът му се забърза. Макар че беше много млад, досега бе лягал с двайсетина Земни жени, но с тази целувка в душата му нахлу предчувствие за напълно непознат живот. Той се отмести леко назад — случваше се нещо чудесно, но силата на чувството го уплаши. Стана от пейката и пак целуна ръката ѝ.

— Ще се върна — промълви дрезгаво. — Обещавам ти. И тогава ще те заведа в планините на риганте.

— Ще бъда готова — отвърна Лия.

Бануин излезе в градината. Дъждът бе спрял, облаците се разпръскваха.

— Време е да тръгваме — напомни той. — Корабът ще отплава след час.

Бейн се двоумеше. Изкушаваше се да каже на Бануин, че трябва да потегли сам, но нали бе обещал на Ворна да го закриля? По-възрастният от двамата слуги, които живееха в къщата, изведе конете им пред портата. Бануин тръгна припряно по пътеката, без да се сбогува с Лия, и Бейн се ядоса, но веднага забрави за това, защото момичето обви шията му с ръце и го целуна отново, страстно и дълго, а после се засмя палаво.

— За да ме помниш.

— О, ще те помня — каза Бейн.

Апий дойде при тях. Бейн се взря в очите му и откри в тях разочарование, но и примирение. Протегна ръка и Апий я стисна.

— Върни се невредим — пожела му генералът.

Бейн тръгна към коня си и се метна на седлото. Помаха им с ръка и последва Бануин.

— Ти дори не каза „довиждане“ — упрекна го, когато се изравни с него.

Бануин се престори, че не чува. Минаха през града в мълчание и излязоха на равния път преди пристанището.

Трима пътници идваха срещу тях. Бейн се загледа в тях, когато доближиха. Носеха черни наметала и черни железни шлемове, инкрустирани със сребро. Бануин отби встрани, за да се разминат. Бейн не се дръпна. Първият конник изви глава към него и погледите им се срещнаха. Светлите очи срещу Бейн вдъхваха страх. Мъжът беше висок, с широки рамене, мускулите се издуваха по голите му ръце. Подсмихна се, докато отминаваше, и гневът на Бейн пламна. И двамата разпознаха в първия миг боец отсреща, но в усмивката на непознатия имаше презрение.

Бейн се изви на седлото и промърмори, докато се взираше в тримата:

— Този е гадно копеле.

— Да вървим! — подкани го Бануин.

Бейн се обърна към своя приятел — лицето на Бануин бе побеляло от страх, той дори трепереше.

— Какво ти става? Не съм те виждал да се държиш така. Вече почвам да се притеснявам за тебе.

— Трябва да се махнем оттук! — избълва Бануин и срита коня си, за да препусне.

Бейн изпсува, догони го и се наведе да хване юздите. Конете забавиха ход.

— Писна ми! — натърти Бейн. — Хайде, изплюй камъчето. Какво те е прихванало?!

— Трябва да стигнем до кораба. Щом стъпим на палубата, ще ти обясня всичко. На кораба!

— Корабът да изгние дано! Ще ми обясниш още сега.

— Моля те, Бейн, довери ми се. Имах видение. Страшно видение.

— Каза ми. Някакъв демон ме дебнел.

— Не е това. Ела с мен, моля те… от това зависи животът ти!

— Животът ми? Нямам врагове тук.

Бануин погледна отдалечаващите се ездачи.

— Тези са от Рицарите на Каменград. Бивши гладиатори. Убийци. Не можеш да им се опълчиш, повярвай ми.

— А защо да го правя? — усмихна се Бейн. — Приятелю, мисля, че те мъчат кошмари, а не видения. Те ни подминаха. Ако търсеха мен, щяха да… — Запъна се и промърмори: — Но те не търсеха мен, нали?

— Трябва да се махнем! — настоя Бануин.

— Кучи син! — изсъска Бейн. — Дошли са да погубят Апий, нали?

— Повярвай ми — не можеш да спасиш никой от двамата!

— Двамата ли?! О, небеса…

Бейн завъртя сивия кон и препусна в галоп, защото вече не виждаше тримата ездачи. Някаква жена издърпа на пътя ръчна количка, натоварена с пране. Конят успя да прескочи препятствието. Ужасът сковаваше Бейн и той се молеше на Таранис да не е закъснял. В главата му кънтяха думите на Апий за Рицарите на Каменград и обидата на Лия към техния предводител. Спомняше си целувката — обещанието за бъдещето му с Лия.

Стигна до портата на градината и скочи от седлото. Отпред бяха вързани три коня, но ездачите не се виждаха никъде.

Портата беше отворена. Бейн извади меча си и се втурна в градината. Старият слуга, който бе извел конете им, лежеше на пътеката заклан, локва кръв се разтичаше по камъните. Бейн нахълта в къщата. Единият от мъжете, които бе видял преди малко, се бе навел в коридора и бършеше изцапан с кръв меч в роклята на старата слугиня. Обърна глава и опита да се извърти към Бейн. Колкото и бърз да беше, Бейн го изпревари и почти разсече шията му. Още преди трупът да се свлече Бейн го подмина припряно.

Тялото на генерал Апий лежеше в подножието на стълбата със страшна рана в гърдите. Бейн изтича през две стъпала към горния коридор и се озова срещу втори воин в черно. Гмурна се под изсвирилото в дъга острие и ритникът му улучи коляното на противника. Докато мъжът падаше, Бейн мушна с меча към гърлото му. Сбърка малко и върхът на оръжието разпори устата и стигна до мозъка. Бейн издърпа късия си меч, хукна към стаята на Лия и блъсна вратата.

Старшият рицар стискаше Лия за гърлото с лявата ръка и тъкмо опираше къс меч в гърдите ѝ с дясната. Оказа се по-висок, отколкото изглеждаше на седлото — няколко пръста над шест стъпки. Черно-сребърният шлем открояваше студа в очите му. Бейн настръхна от уплаха за миг, усетът на боец му подсказа, че стои срещу истински главорез. Лия вече не се съпротивяваше. Вторачи се в Бейн с надежда.

— Пусни я — заповяда той, — иначе ще убия и тебе, както убих твоите хора.

Мъжът се ухили… а после заби цялото острие в Лия, изтръгна го и я захвърли настрана. Времето сякаш застина. Тялото на Лия падаше бавно, ококорените ѝ очи вторачени в Бейн. Тя се стовари на пода и той видя как очите ѝ се затвориха, а кървавото петно плъзна по светлосинята рокля.

Вдигна поглед към бездушните очи на нейния убиец, който подхвърли:

— Та какво казваше?

Бейн изрева диво и се хвърли към него. Остриетата се сблъскаха. Бейн сечеше и мушкаше свирепо. Противникът отбиваше и отклоняваше с лекота всеки негов удар. Изведнъж се завъртя на пета и го халоса по лицето с лакът. Младият боец отлетя назад, от сцепената кожа на скулата му потече кървава струйка.

— Можеше да стане нещо от тебе, момче — каза му убиецът. — Ти си силен и бърз.

Бейн нападна отново, трескаво търсеше пролука в защитата му. И сякаш я откри в един недоловим миг и веднага опита да го прободе. Врагът обаче го беше подлъгал — отклони тялото си встрани и мечът му се вряза в хълбока на Бейн, който замахна повторно и го принуди да отскочи, но само остави плитка рана над лакътя му.

— Е, това беше забавно — каза убиецът, — но за жалост е време да умреш.

Бейн му налетя, но онзи се изплъзна пъргаво и го остави да профучи две-три крачки напред. Страшната болка сякаш избухна, когато железният меч се вряза в гърба на Бейн. Той падна на колене на балкона. Сянка плъзна над него и той се метна надясно. Мечът на убиеца се стовари върху каменния парапет. Бейн скочи и замахна. Този път върхът на острието одраска врага по бузата.

— Можеше да станеш истински боец — пак го похвали мъжът.

Погледът на Бейн се размътваше. Мечът на врага се стрелна към него. Бейн опита да го отбие с ръка, но острият метал се впи в гърдите му.

Докато Бейн падаше от балкона, някъде далеч се чуваше звън на камбана. Струваше му се, че падането се проточи безкрайно. Тялото му се стовари на мократа от дъжда трева, но той не усети болка. Изпъшка и се обърна по корем, мъчеше се да напипа оръжието си. Мечът се бе забил в земята на няколко стъпки от него. Посегна, но болката пламна като огън в раната на гърба. Лицето му опря в подгизналата пръст. С неимоверно усилие на волята Бейн пропълзя по тревата. Пръстите му обгърнаха дръжката на меча.

После загуби съзнание.

Малко преди здрач Оранус поведе почетната стража от десет войника към дома на Апий. Провери дали подчинените му са излъскали броните си, токите на коланите и металните предпазници на ръцете и краката. Кожените туники лъщяха от масло, а червените наметала бяха нови, взети току-що от склада. На шлемовете им стърчаха гребените от боядисани в червено и сресани грижливо конски косми. И шлемовете, и наметалата щяха да бъдат върнати в склада след посещението, но засега единствената грижа на Оранус беше генералът да одобри външния вид на неговите войници.

Предната порта беше заключена. В ниша на стената до нея имаше бронзово звънче с увиснала под езичето връв. Оранус я хвана и звънна. Никой не се появи да отвори. Обзет от досада, той поведе хората си покрай каменната ограда на двора към задната порта. Там беше отворено. Още с влизането в градината капитанът на стражата зърна първия труп. Измъкна късия си меч от ножницата и хукна по пътеката.

При къщата видя Бейн, русокосия боец от племето риганте, проснат по очи на тревата. Кръв се просмукваше по тъмните му дрехи и образуваше локва под него. Оранус клекна до него и го обърна. Клепачите на Бейн трепнаха. Лицето му сивееше и Оранус видя друга страшна рана в гърдите му. Бейн се опита да каже нещо, но от устата му изскочиха кървави мехурчета и той се отпусна в несвяст.

Висока фигура се показа от къщата. Оранус вдигна глава и настръхна уплашен. Мъжът носеше сребърно-черната броня на Рицарите на Каменград. Позна го веднага. Беше Волтан. Беше го виждал да се бие на арената, преди Наладемус да го привлече на служба. Този мъж беше много опасен убиец.

— Още ли е жив? — попита Волтан.

— Стиска душата си със зъби — отвърна Оранус.

— Щом е тъй, дръпни се, за да го довърша.

Гневът разпръсна страха, Оранус се изправи и погледна войниците си. Посочи един и нареди:

— Доведи хирурга Ралис. И не се помайвай!

— Не чу ли заповедта ми? — тихо попита убиецът.

— Волтан, аз съм капитанът на стражата тук. Нямаш власт да ми заповядваш. Ти ми покажи заповедта, която си дошъл да изпълниш.

Волтан се подсмихна криво и бръкна в скрит джоб на черното си наметало. Извади сгънат пергамент и го подаде на Оранус. Капитанът прочете редовете и посърна. Заповедта с печат на Аления храм обявяваше Апий и Лия за врагове на държавата, които трябва да бъдат унищожени незабавно. Преструваше се, че чете бавно, за да подреди мислите в главата си. Долавяше колко са напрегнати войниците му. Никой не искаше да влиза в разпра с Рицар на Каменград.

— Предполагам, че присъдата над генерал Апий и дъщеря му вече е изпълнена? — попита той, докато връщаше пергамента на Волтан.

— Да. Сега се дръпни, за да довърша този окаяник.

— Не видях неговото име в заповедта, както и името на нещастния слуга, заклан на пътеката.

— Дивакът уби двама от моите рицари и се опита да ни попречи да изпълним дълга си.

— Аха… Значи трябва да бъде обвинен в това престъпление и не се съмнявам, че би искал да изчакаш в Ация, докато проведем заседанието на съда. Разбира се, ще има и второ заседание при краля на племето сени, защото обвиняемият е един от поданиците му. Както и ти несъмнено знаеш, това е част от договора ни със сените. Всичко това, господарю Волтан, няма да отнеме повече от месец, най-много два. Ще се радвам, ако бъдеш мой гост през това време.

Волтан се усмихна безгрижно.

— Капитане, допадат ми коравите мъже. Те са по-достойни противници. — Сведе поглед към окървавеното тяло на земята. — И този е от коравите. — Студените сини очи се взряха в Оранус. — Може би ще се срещнем отново.

Прибра меча си и мина покрай войниците от почетната стража. Спря при последния и прихна.

— По меча му има петънца от ръжда. Трябва да ми благодарите, че не допуснах Апий да види това. Той беше прочут със строгостта си към такава немарливост. — Волтан тупна по рамото смутения войник. — Можеше да си изпросиш десет удара с бич.

Рицарят на Каменград излезе от градината, яхна коня си и потегли.

— Огледайте навсякъде в къщата — заповяда Оранус на хората си. — И донесете нещо да затиснем раните на този младеж, за да не кървят.

Свали наметалото си, сгъна го и го сложи под главата на Бейн. Сряза просмуканата с кръв риза и я смъкна. Младият мъж имаше рани на три места — на хълбока, на гърдите и на гърба. Раната в гърдите беше най-лоша и по кървавите мехурчета в нея личеше, че е пронизан и белият дроб. Един от войниците се върна с накъсани парчета плат. Оранус направи от тях дебел компрес и го притисна към раната.

— Този няма да го бъде, господине. — Войникът поклати глава.

Капитанът не каза нищо. Притъмняваше и той заповяда да запалят фенери. Плешивият прегърбен хирург Ралис дойде, прегледа раните и каза на Оранус:

— Почти нищо не мога да направя. Белият дроб е засегнат, а не се знае и колко органи е разрязал мечът при удара в гърба.

— Направи каквото ти е по силите — помоли капитанът.

— Да го внесем вътре.

Над тях прелетя грачещ гарван и Оранус настръхна и прошепна:

— Как научават, че смъртта витае наблизо?

— Виждат отиващите си духове — изрече някаква жена.

Той се обърна към старица със забулено лице и дебел протрит шал на раменете.

— Какво търсиш тук?

— Имам опит в лекуването на рани, войнико. Най-добре ще е да го поверите на моите грижи.

— Нашият хирург е тук, но все пак ти благодаря за съпричастието.

От смеха ѝ сякаш лъхаше студ и Оранус потръпна.

— Вашият хирург копнее да се прибере вкъщи, защото знае, че на момчето му остава най-много един час живот. Не е ли така, Ралис?

— Така е — призна хирургът.

— Тогава пренесете го в някоя от спалните и аз ще бдя над него до смъртта му.

— Да не си вещица от племето сени? — попита Оранус.

— Оранус, аз съм от онези, които имат… да речем, някои способности.

— Щом имаш, ще те послушаме.

Войниците внесоха Бейн в една стая на първия етаж и го настаниха на леглото. Излязоха, но Оранус стоеше на прага.

— Госпожо, утре ще се върна, за да вземем трупа. Трябва да внимаваме, за да не плъзнат болести.

Забуленото лице се обърна към него.

— Постъпи добре, като го защити от Бездушния убиец. Прояви храброст. Може би тя ще ти донесе покой най-после.

— Ще се радвам да намеря покой — отвърна капитанът.

— Това ли е желанието ти?

Оранус въздъхна.

— Желанието ми е това момче да оцелее.

Затвори вратата и излезе в нощта. Войниците му товареха телата на убитите в две каруци — Апий и дъщеря му в първата, възрастните слуги и двамата рицари във втората. Хирургът Ралис се качи в първата каруца и седна до Апий и Лия. Оранус заповяда на почетната стража да върви в две колони до тази каруца. Мрачното шествие пое към Дома на мъртвите.

Внесоха труповете вътре. Ралис остана при тях.

— Той беше мой пълководец и чудесен човек. Ще подготвя покойниците за погребението.

— Внимавай името ти да го няма в Списъка на опечалените — предупреди го Оранус. — Те бяха убити по заповед на Наладемус.

— Знам.

Капитанът се върна в дома си. Гнетеше го печал за смъртта на Апий. Старецът бе служил достойно на Каменград и Оранус не можеше да си представи, че е извършил тежко престъпление, с което да заслужи такъв край. Накрая умореният и съкрушен Оранус се помъкна към постелята, готов за поредната нощ на кошмари и ужас. Но за пръв път от години спа, без да сънува, събуди се и видя синьото небе през прозореца в ярко огряната стая. Надигна се, отиде при прозореца и се загледа в зелените хълмове и далечните планини.

— Нов ден… — изрече на глас и почувства как смазващите страхове от миналото стават безсилни и се разнасят като дим по вятъра.

Той беше свободен и жив, а бъдещето, което до вчера изглеждаше сиво от надвиснали сенки, сега сияеше пред него като слънцето. „Как е възможно?“ Спомни си думите на старицата. Сред ужаса и мъката в дома на Апий дори не се бе замислил какво му каза тя. Как ли бе научила за терзаещите го спомени?

„Може да е ясновидка.“

Бануин изчака каруците с мъртъвците да се отдалечат и влезе бавно в къщата. Стараеше се да не поглежда към кървавите петна. Щом отвори вратата на стаята, чу гласа на Моригу:

— Ти се показа недостоен за своята Дарба.

Бануин си замълча, вторачи се в безжизнено бледото лице на своя приятел.

— Мъртъв е, нали?

— Не е мъртъв — възрази Моригу, — макар че душата му бе избягала от тази съсипана обвивка. Но би трябвало да е мъртъв. Единият му бял дроб е пронизан, черният дроб — също.

Бануин застана до постелята, на която бяха положили голия Бейн. Раните на гърдите и хълбока бяха зашити, но от тях се процеждаха капки кръв.

— Защо го спаси?

— Един войник на Каменград пожела той да живее, а на мен е отредено да изпълнявам желания. Аз пък бих могла да те попитам защо ти не го спаси? Той е твой приятел.

— Какво можех да направя? Не съм боец.

— Вярно е, не си — натърти Моригу. — В нито един смисъл на думата. Защо се върна? Пропусна кораба, с който да продължиш пътешествието си към извисяващото се величие на Каменград.

Бануин ясно усети презрението в думите ѝ.

— Не знам защо се върнах. — Седна на ръба на леглото и хвана ръката на Бейн. — Защо казваш, че съм можел да го спася?

— Какво те подтикна да не предупредиш Апий, че ще го нападнат? Той можеше да избяга с дъщеря си от тази къща. И сега двамата щяха да са живи, а Бейн не би се опитал да ги защити толкова доблестно.

— Имах видение. Истинско. Не можех да променя нищо.

— Казано от човек със сърце на невестулка! — изсъска Моригу. — Най-добре е да си тръгнеш, Бануин. Бягай в Каменград. Скрий се от всякакви сблъсъци и опасности. Прекарай мижавия си животец улисан в думите и делата на по-достойни от тебе хора.

Бануин отстъпи заднешком към вратата.

— И ти си като другите — измънка просълзен. — За тебе са скъпоценни убийците като Бейн, носителите на гибел. Не можеш да понасяш онези, които се гнусят от насилието и търсят по-добър път.

Моригу се извъртя към него. Бануин искаше да побегне, но се смръзна.

— На слабите духом е присъщо — подхвана тя тихо — да виждат недостатъците си като достойнства, а в чуждите достойнства да съзират само слабост и глупост. Преди няколко дни Бейн рискува живота си, за да спаси кон от придошлата река. Някакъв си кон, Бануин! И защо? Защото е сърцат. Не прахосва живота си в мрънкане за несправедливост. Той живее. Докато пътувахте, ти му завиждаше, че го харесват, че мъже и жени се отнасят към него с топлота, каквато никога не биха проявили към тебе. Ти си казваше, че са глуповати, че се подлъгват по веселата му усмивка. Не беше прав. Те долавяха, че Бейн не е равнодушен и че на него може да се разчита. А в тебе виждаха човек, който мисли само за себе си.

— Аз съм дух, роден от дух и подхранван от дух. И тази земя е подхранвана от дух. Дърво не може да порасне, цвете не може да разцъфне без него. Но откъде идва тази даряваща живот сила? От мъже като Конавар и Руатан, от жени като Ворна, Ериата и Мерия. От хора, които знаят що е любов и сърдечност, готови да рискуват живота си за всичко, в което вярват. — Моригу пристъпи към ужасения Бануин и вдигна тъмното си було. Имаше лице на мъртвец, кожата сивееше и се отделяше от белите кости. — Виж каква е Моригу, дете. Съзерцавай хубостта ѝ. Гади ти се, нали? Надушваш ли разложението? О, да, личи си, че го надушваш.

— Някога, много отдавна, човеците разбираха същината на духа. И с делата си го караха да избуи, живееха в съгласие с тварите на земята и на духа. А после, Бануин, се появиха хора като Бездушния убиец и неговите господари, ставаха все повече. Себични, алчни, нищожни човечета, които изсмукваха духа, но не го захранваха. И тварите на духа чезнеха, отиваха си, за да търсят из многото вселени по-приятни места, които да обитават. Макар и недоловимо бавно, тази земя започна да умира. О, ще минат още хиляди години, но накрая ще умре, щом замлъкне и последният шепот на духа… — Тя млъкна за миг, после продължи: — А хората от Каменград са най-новите паразити. Те изсичат горите, ровят в земята за ценни метали, убиват и завладяват, пораждат омраза и злоба, която ще трае още сто поколения. Те не вярват в нищо друго освен в самите себе си. Затова толкова те привличат. Същите са като тебе, Бануин — напълно себични. Да, Бейн е склонен към насилие и някои от постъпките му го посрамват. Но когато заложи живота си, за да спаси онзи кон, той обогати духа на този свят. Той захрани земята. Когато дойде в тази къща да спаси невинните, я захрани отново — този път с кръвта си. Бануин, ти не запомни предупреждението ми, нали? Никой не може да победи страха, като бяга от него. А сега се махни. Отиди в онова свърталище на плъхове — Каменград. Стани част от смъртта на света.

Обърна му гръб и се върна при леглото.

Бануин се измъкна тромаво и избяга в нощта.

Мъжът не можеше да проумее къде е — само знаеше, че небето сивее навъсено и че няма дървета, цветя и трева. Склонът на хълма беше покрит със сивкав прахоляк и високи стърчащи камъни с цвят на пушек. Усети болка и сведе поглед към гърдите си. На кожата му гореше огън и овъгляваше плътта. Той го затисна с длан, но пламъците не угасваха.

Нещо се раздвижи вдясно. Той се завъртя натам, стиснал дръжката на меч, и видя огромна змия. Тя нямаше цвят, а пълзящото туловище оставяше бяла слуз по сивия прах. Мъжът се отдръпна по-далеч от чудовището, но то се надигна внезапно и главата му се стрелна към него. Мъжът се вцепени стъписан, но само за недоловим миг. Змията имаше човешка глава, обаче зъбите ѝ приличаха на кинжали.

Мъжът се опомни, преди да е станало късно — острието на меча му се вряза в дебелата шия на змията. Съществото изчезна тутакси. Още странни твари се появиха иззад скалите и той настръхна от техните стонове и пъшкане. Държеше меча готов за удар и гледаше как се промъкват към него. Някои се плъзгаха по корем, други пълзяха, като забиваха нокти в земята. Имаше и такива, които се прокрадваха на четири крака, ярките им жълти очи се взираха в него с нескрита злоба. Люспест звяр се затича устремно и скочи. Мъжът го пресрещна и го разсече през гърдите. И това същество изчезна мигновено.

Той отстъпи нагоре по склона. Тварите вече бяха десетки, ставаха все повече. Всяка имаше облик на демон, но и човешки черти — някои в очите, други в лицата или крайниците. Пламъците още горяха на гърдите му, но той не се усещаше слаб. Само го болеше. Земята под него имаше цвета на труп, дебелият слой прах се кълбеше около глезените му като дим. Не помнеше как се е озовал тук, нямаше никакви спомени за живота си досега. Само знаеше, че на този тъмен планински склон под сиво небе без звезди и луна го застрашава гибел.

Зверовете се прокрадваха все по-наблизо. Той се отдръпна отново. Досещаше се, че скоро ще се нахвърлят наведнъж, а той не би могъл да убие всички. Омразата им го обгръщаше като невидима мъгла, студена и безмилостна. Мъжът се качваше заднешком по склона, докато гърбът му не опря в стена от лъскаво черно стъкло с режещи като нож ръбове. Нямаше накъде да отстъпва. Долови скверната радост на тварите и напора на омразата им. Скупчваха се във все по-тесен полукръг.

И после нападнаха.

В същия миг засия ярка светлина и докато сечеше и мушкаше с меча, мъжът усети как някой му пази гърба. С крайчеца на окото си зърна меч да святка в сумрака като ослепителен лъч. И зверовете се отдръпнаха. Спасителят му закрачи към тях, заби върха на меча си в земята и проряза в праха дълга извита линия. От нея изскочиха нависоко ярки пламъци в златист полукръг, през който зверовете не можеха да минат. Тогава блещукащият боец се обърна към мъжа и той видя, че пред него стои истински човек — огромен, плещест, русокос. В очите му светеше дружелюбие.

— Не бива да си тук, млади Соколе — каза му воинът. — Това място не е за живите.

Докосна полека огънчето, овъгляващо плътта на младия мъж. И пламъците угаснаха, болката изчезна, кожата заздравя.

Умората надви младежа и той се отпусна на земята. Сложи меча до себе си и опря гръб в канарата от черно стъкло.

— Какво е това място? И защо ме нарече Сокол?

— Наричам те така, защото това е името на твоята душа — отвърна боецът и седна до него. — А тази нечиста земя е Долината на изгубените — тук им е мястото на прокълнатите. Твоите врагове някога са били хора. Но сега бродят тук низвергнати и окаяни.

— Защо ме нападнаха?

— Момко, ти ги привлече. Защото си жив. Твоят дух ги изгаря, напомня им за всичко изгубено. Трябва да те унищожат, за да сложат край на тази мъка.

Младежът се взря в лицето на великана.

— Ами ти? Защо си тук?

Русокосият воин се усмихна.

— Бейн, ти привлече и мен. Аз дадох име на душата ти и когато тя бе застрашена, научих веднага. Знаеш ли кой си?

— Нарече ме Сокол… а после Бейн. Тези имена са ми познати, но не мога да си припомня къде съм ги чувал.

— И това се случва тук. Поседи спокойно, та умът ти да се отърси от объркването. Мисли си за планина, чиито склонове са покрити със зеленина, а върховете ѝ белеят от сняг като косата на старец. Можеш ли да я видиш?

— О, да.

— Кажи името ѝ.

— Кайр Друаг… — промълви Бейн и сякаш слънчеви лъчи проникнаха в най-тъмните кътчета на паметта му. — Аз съм Бейн от племето риганте. Пътувах с Бануин. И тогава… тогава…

Изстена и великанът стисна рамото му.

— Да, ти се опита да ги спасиш.

— Не можах да го победя.

— Поне се опита, момко. И едва не загуби живота си. Гордея се с тебе.

— Горд си от моя провал? — засмя се насила Бейн.

— Ами да. За героите не можем да съдим по успеха или провала, а само по всеотдайната храброст.

— Ти си Големия мъж — каза Бейн.

— Вярно. Аз съм Руатан.

— Много съм слушал за тебе. Ти си бил добър към майка ми. Винаги съм искал да те познавам.

Руатан го потупа по рамото.

— Внуче, най-приятно от всичко ще е да седя и да си говоря с тебе, но огънят на меча няма да изтрае дълго и ти трябва да направиш своя избор. Или ще останеш и тогава ще отведа душата ти в Убежището, или ще се опиташ да се върнеш в света на живите.

— Значи не съм мъртъв?

— Още не си.

— Как да се върна?

Руатан вдигна ръка покрай отвесната стена от стъкло.

— Трябва да се покатериш, Бейн. Чак до върха. Ще е непоносимо трудно. Ще е мъчително. Острото стъкло ще разкъсва плътта ти. Повечето хора не биха могли да издържат. Но ти няма да се провалиш. Твоята смелост и твоят дух на боец ще те пренесат през страданието. Вярваш ли ми?

— Вярвам ти.

— Време е, момчето ми.

Руатан го дръпна да стане и го прегърна силно. Когато го пусна, Бейн едва овладя вълнението си. Само майка му го бе прегръщала. Взря се в очите на Руатан.

— Радвам се на тази среща.

— И аз. А сега се изкачи обратно към светлината и живота.

Бейн остави меча на земята, вдигна ръка да се хване и започна да се катери. Отначало беше лесно, но щом кракът му се хлъзна, остър стъклен ръб сряза ботуша и кожата на стъпалото. От болката едва не се пусна. Изскърца със зъби и се издърпа още малко нагоре. Първите драскотини бяха плитки, но всеки път му се струваше, че са посипани със сол. Скоро ризата и панталонът му бяха разръфани, ботушите се разпадаха. Раните по гърдите и корема му ставаха по-дълбоки, оставяше след себе си кървава следа по отвесната канара. Погледна надолу. Руатан вече го нямаше, не се виждаше и пламъкът от меча му. Огромно гъмжило твари се бе струпало в подножието, но нито една не понечи да го последва.

Болката вече замъгляваше мислите му, изместваше всичко друго от главата му. Взря се нагоре, но не различаваше върха. Ръцете му бяха насечени, виждаше сухожилия и мускули, белееха кости. Всяка опора за ръка или крак само правеше страданията по-непоносими, в съзнанието му ехтяха писъци да се пусне, да падне, за да спре това изтезание. Той стисна очи; чувстваше как духът му отпада.

— Смелост, внуче! — разнесе се гласът на Руатан.

Бейн продължи нагоре.

Сега нямаше никаква плът по пръстите на ръцете му, само кости и сухожилия. Кожата висеше на парцали от предмишниците му, от корема и бедрата, усещаше тялото си като подпалено. Спря отново с изцедени сили. От това катерене щеше да се разпадне на парченца. Нищо нямаше да остане от него.

И пак гласът на Руатан зашепна в ухото му:

— Бейн, донеслият гибел в дома на Апий е жив. Казва се Волтан. Казват, че е най-великият боец в целия свят. Видях го да се смее, докато те пробождаше с меча!

Вълната на гнева отми болката. Бейн се бореше да стигне все по-високо, издърпваше се по мъничко през страшните мъки.

Накрая извлече осакатеното си тяло над ръба. Усети хладен повей и се огледа. Стоеше на плоскост от стъкло, широка не повече от няколко стъпки.

— Гордея се с тебе, момче — чу гласа на Руатан.

И Бейн се събуди.

Оранус изчака каруцата за трупове и се намести до коларя. Двама носачи седяха върху празен дървен ковчег отзад. Под ослепителното слънце в чистото небе коларят тръсна юздите и двата коня задърпаха каруцата по улиците.

— Прекрасен ден — каза Оранус.

Мъжът до него — беше от племето сени — го изгледа озадачено, но кимна. Както се подрусваше в каруцата, Оранус зърна старата лечителка от племето да излиза от някаква къща. Подвикна ѝ, но тя май не го чу и кривна към сенките на тясна пресечка. Чу се силно грачене, гарван излетя от един близък покрив и се устреми на север.

— Как се казва тя? — попита Оранус.

— Коя? — не разбра коларят.

— Старата жена, която видяхме.

— Не видях никаква жена, господине.

Каруцата се разклати, когато свърнаха от единствената улица с калдъръм и поеха нагоре по коловозите към къщата на Барус. Спряха до страничната порта и Оранус влезе с носачите, като внимаваше да не настъпва петната съсирена кръв. Спря пред вратата на стаята, за да се подготви духом за трупа на младежа, който щеше да види. Бутна вратата, прекрачи и се закова на място. Единият носач се блъсна в него и смънка извинение.

Бейн седеше в леглото и го гледаше. Оранус се вторачи в зашитите рани и потъмнялата плът около тях. Немислимо беше младежът да е жив. Постоя объркан, пое си дъх и нареди на носачите да го чакат отвън. Доближи леглото, придърпа стол и седна.

— Очаквах да си мъртъв. Белият ти дроб е пронизан от меч.

— Значи вашият хирург си е свършил работата добре — отвърна Бейн немощно.

По брадичката и шията му се виждаше засъхнала кръв.

— Не беше хирургът. Една стара лечителка от племето сени се погрижи за тебе.

— Значи е изкусна лечителка. Къде е онзи, с когото се бих? Хванахте ли го? Той уби Апий и… и дъщеря му.

Оранус виждаше скръбта в очите му.

— Видях го. Той е от Рицарите на Каменград. Носеше заповед за екзекуцията на генерала и семейството му. Нищо не можех да направя. Снощи се качи на кораб, който отплава към Гориаса.

Бейн затвори очи и помълча. След малко каза:

— Ще го намеря.

— По-добре не го търси, младежо. Помисли какво ти се случи първия път.

Оранус свали шлема от главата си. На масата до тях имаше кана с вода и три чаши. Той напълни едната чаша и каза на Бейн:

— Изпий това. Загубил си много кръв.

Младежът отвори очи и посегна към чашата. Трепна от опъването на шевовете. Изпи водата до дъно. Усилието като че ли изчерпа силите му и той се отпусна на възглавницата.

— Трябва да се възстановиш — каза Оранус. — Ще наема милосърдна сестра да се грижи за тебе и ще поръчам да ти донесат храна.

— За какво ти е да го правиш?

— В памет на генерала — отговори капитанът, без да се замисли. — И защото ти направи всичко по силите си, за да го защитиш.

— Кой е Волтан? — попита Бейн.

Оранус въздъхна.

— Бивш гладиатор. Убил е четирийсетина мъже на арената, победил е в още стотина двубоя, които не са били до смърт. Кой ти каза името му?

— Сънувах го… — прошепна Бейн.

Млъкна и Оранус видя, че е заспал. Излезе тихо, плати на носачите и прати единия в болницата да предаде, че хирургът Ралис и милосърдна сестра трябва да дойдат в къщата. Даде сребърник на втория и му каза да изтича до пазара и да купи хляб, сирене, мляко и плодове.

Застана под навеса в градината и се загледа в потъмнялата от кръв земя. Бейн беше намушкан три пъти от майстор на меча. Един от страшните удари бе проникнал в белия дроб. Не можеше да има съмнение в това. Ударът в гърба би трябвало да е засегнал бъбрек. Но младежът беше жив и раните му заздравяваха.

Оранус бе слушал много истории какво умеят вещиците от народа келтой и пренебрегваше повечето като измишльотини. Но сега знаеше, че се е заблуждавал.

Върна се в къщата и отиде в кухнята. В една кана имаше вкиснато мляко, но в килера намери яйца. Канеше се да разпали огнището, когато чу нечии стъпки в коридора. Бяха четири жени с кофи и парцали в ръцете. Оранус си спомни, че бе заповядал къщата да бъде почистена. И четирите бяха от племето сени. Стояха смълчани и гледаха кръвта по стените, пода и килимите.

Поклониха се, когато отиде при тях.

— Има още кръв до стъпалата на горния етаж и в спалнята в дъното.

Жените се озъртаха плашливо.

— Какво има? — намръщи се Оранус. — Това е съсирена кръв. Нищо лошо няма да ви направи.

— Господине, още ли е тук Старицата? — попита една от жените.

— Не, тръгна си.

— Ще се върне ли?

— Не знам. Коя е тя?

Те стискаха устни и се споглеждаха. Най-възрастната, вече прехвърлила петдесетте, пристъпи към него.

— Войниците казаха, че с нея имало гарван. Кацнал на оградата, когато тя влязла в градината. Вярно ли е, господине?

— Е, да, имаше един гарван. Смъртта сякаш ги привлича.

Жените забърбориха на своя език, който Оранус все не успяваше да научи добре.

— Какво ви става?! — сопна им се той. — Тя беше една от вашите вещици и спаси живота на този младеж. Това е всичко.

— Да, господине — съгласи се най-възрастната. — Ей сега ще се заемем с работата.

Той ги остави да чистят, върна се в градината и седна да чака Ралис и милосърдната сестра. По някое време пред портата спря каруца и се появи млад военен лекар, до когото вървеше стройна тъмнокоса млада жена.

Оранус се надигна от пейката.

— Къде е Ралис?

— Има неотложни занимания — обясни младият мъж и отдаде чест. — Остана в дома си. Къде е умиращият?

— Не умира — възрази капитанът. — Една вещица го изцели.

Лекарят се подсмихна.

— Значи раните му не са били чак толкова опасни.

— Видях ги с очите си — настоя Оранус. — Той се задавяше със собствената си кръв. — Посочи засъхналата кръв по камъните. — Лежеше тук.

— Както кажете, господине — сговорчиво отвърна лекарят, но личеше, че още се съмнява.

— Той е в стаята до входа. Отиди да прегледаш раните му.

Капитанът погледна сестрата и ѝ нареди да приготви храна за ранения.

— Искате да остана, за да се грижа за него ли? — попита тя надменно.

От погледа ѝ лъхаше студ.

— Точно това искам.

— Той е от племената, нали?

— От племената е, да.

— Аз съм от Каменград и не е редно да се грижа за диваци. Днес ще бъда при него, но очаквам до утре да наемете жена от племето сени, която да се занимава с това.

Оранус знаеше достатъчно за младата жена. Прогонили я от Каменград за незаконна проституция и изнудване. Но откакто бе дошла в Ация, се държеше безупречно, ходеше често в храма и работеше безвъзмездно в полевата болница.

— Щом искаш, добре — вдигна рамене капитанът. — Благодаря ти за помощта. Той е храбрец, който се би, за да спаси двама граждани на Каменград.

— Двама предатели — поправи го тя.

— Права си. Но той не знаеше, че са предатели. В кухнята има яйца и хляб. Ще съм ти признателен, ако има закуска и за мен.

— Разбира се, капитане — каза тя и влезе в къщата.

След няколко минути лекарят се върна и каза:

— Капитане, той наистина не е на смъртно легло, макар че е загубил много кръв. — Неочаквано се засмя. — Чух какво си приказват чистачките. Мислят си, че го е излекувала някаква богиня на сидите. Наричат я Моригу. Това било обяснението. — Прихна пак. — Трябва да се върна в болницата.

— Благодаря, че отдели време.

— Погрижете се да пие много вода и да яде месо. Ще започне да се възстановява след около седмица.

— Ще се погрижа.

Младият лекар си отиде, а Оранус тръгна към кухнята. Милосърдната сестра Акса бе изпържила яйца. Раздели ги в две дървени чинии, сложи едната пред капитана, а другата занесе на ранения. Оранус си седеше в кухнята и се наслаждаваше на закуската. Яйцата бяха вкусни. Той си отряза две филии и ги намаза дебело с масло.

Днес не се чувстваше както преди. Бе очаквал приятното настроение, с което се беше събудил, да изчезне като сън. Случи се обратното. И той си каза, че отново е силен духом. Можеше да се върне към спомените си за страшните преживелици на Когдънско поле, без да трепери от ужас.

Акса се върна с празна чиния и седна срещу него.

— Съжалявам, капитане. Струва ми се, че прибързах с тежките думи преди малко. Ще изпълня дълга си и ще остана, докато Бейн оздравее.

Оранус се взря в нея и видя леката червенина по бузите ѝ.

— Добре постъпваш — похвали я той.

Докато отиде в стаята, жените бяха почистили. Бейн спеше, но се събуди.

— Чувствам се слаб като новородено конче.

— Силите ти ще се връщат с всеки ден — насърчи го капитанът.

Бейн се усмихна.

— Благодаря ти за добротата. Знаеш ли какво се е случило с моя приятел?

— Приятел ли?

— Бях отседнал тук с Бануин. И той е риганте. Пътувахме заедно към Каменград.

— Не съм го виждал. Ще разпитам за него.

— Ще ми кажеш ли какво е „гладиатор“?

— Мъж, който се бие за забавление на тълпите по трибуните. Някои са бивши войници, други са престъпници. Тренират всеки ден, за да усъвършенстват уменията си. Могат да натрупат голямо богатство… стига да оцелеят достатъчно дълго. Повечето не оцеляват.

— Значи Волтан е станал толкова опасен заради тези тренировки?

— Според мен е бил страшен противник и преди това. Но с всекидневните занимания е придобил още по-гибелни умения.

— Как се става гладиатор? — попита Бейн.

Студен вятър брулеше арената и размяташе снежинки над пясъка. Персис Албитан надигна внушителното си туловище от креслото в ложата на собственика в най-високата част на трибуните и се загледа към твърде мижавата тълпа при изходите. По-малко от четиристотин души бяха платили за днешното зрелище, а щеше да има само още две представления и това означаваше, че циркът „Орисес“ ще завърши на загуба втора поредна година.

Персис не беше в добро настроение. Дълговете се трупаха и смаляващото му се богатство едва щеше да стигне за изплащането им. Когато и последните зрители се изнизаха навън, дебелакът тръгна по централния проход към малката канцелария, отключи и погледна само за миг огромната купчина неплатени сметки на бюрото. Затвори вратата и продължи по коридора към втора, по-голяма стая, където се бяха побрали четири дивана, шест големи кресла, тапицирани с кожа, и дъбов шкаф. Бездарно нарисувани фрески украсяваха стените — сцени с конни надбягвания, борби и гладиаторски двубои. Персис мразеше тази мацаница. И днес за кой ли път си каза, че художникът сигурно е бил пиян. Конете изглеждаха като прасета на кокили. Въздъхна. Огнището не беше разпалено, а вятърът блъскаше капака на прозореца с изглед на запад и по перваза се трупаше сняг. Персис застана пред прозореца. Под него в залива на Гориаса три рибарски лодки излизаха в желязносивото море. „По-добре те да са там, а не аз.“ В далечината успяваше да зърне белите канари на земите отвъд морето. Двама от чичовците му бяха загинали там под командването на Валанус. Третият беше оцелял, но вече не беше същият мъж. Гледаше измъчено и уплашено.

Персис се опита да затвори прозореца, но кукичката се оказа счупена и вятърът пак напъна капака. Няколко стари дървени жетона за залози се бяха разпилели по пода. Персис се наведе, взе един и заклини с него капака, после отиде при некадърно направения шкаф отсреща. Вътре имаше четири канички. Разтръска ги една по една. Три бяха празни, но в четвъртата имаше малко уисге. Той го наля в медна чаша. Питието го посгря. Той се намести в едно кресло, изпъна крака и опита да се отпусне.

— Честит рожден ден — промърмори сам на себе си и вдигна чашата за наздравица.

Изпсува, после се засмя. Открай време вярваше, че на двайсет и пет ще бъде дебел богаташ, който си живее щастливо във вила на някой склон в Тургония, може би дори с изглед към залив. И мечтите му сигурно щяха да се сбъднат, ако не се бе захванал с тази бездънна яма за пари. На осемнайсет години вложи десетте жълтици, които получи от баща си, в пратка коприна от изток. Така удвои парите си и купи пет дяла в търговски кораб. На двайсет вече имаше три собствени кораба, два склада и шивашка работилница в Каменград. Две години по-късно успя да отдели достатъчно пари, за да си купи малко лозе в Тургония.

Забогатяваше все повече и от лихварство. Но само до деня, когато срещна стария Градин, собственика на цирк „Орисес“ в Гориаса. Даде му заем, Градин не можа да го върне и Персис стана съсобственик на стадиона и цирка. Градин умря от мозъчен кръвоизлив година по-късно. Персис беше единственият му наследник. Ухили се невесело. Сега беше собственик на пропадащ цирк с планина от дългове, в който само двама от служителите струваха нещо — дребничкият роб Норуин и застаряващият гладиатор Бяс.

„Да бях затворил тази проклетия…“

Но вместо да го направи бе потеглил самонадеяно от Каменград към пристанището Гориаса в земите, населени предимно с хора от народа келтой. Вярваше, че може да превърне цирк „Орисес“ в златната мина, на която Градин се надяваше до края на живота си, и дори да съперничи на могъщия цирк „Палантес“.

Почти от самото начало си знаеше, че тези планове са обречени на провал, но продължаваше да налива пари, да добавя нови представления, да плаща за ремонта на скърцащата дървения в стадиона. И продаваше едно по едно другите си търговски начинания, за да поддържа цирка. Но първо се прости с лозето и чак тогава със складовете, а после и с корабите.

— Ти си идиот — каза Персис на глас. „Дебел богаташ на двайсет и пет!“ Изведнъж се усмихна и се потупа по търбуха. — Е, успях поне наполовина.

Течението под вратата беше мразовито. Той стана, допи чашата си и излезе.

Неколцина работници от племето гат обикаляха стадиона и събираха боклуците, останали от зрителите. Един малчуган наблизо пълнеше торбата си и Персис забеляза, че носи само тънка памучна туника, а ръцете и лицето му са посинели от студа.

— Момче! — извика му. — Я ела тук!

Хлапето го доближи нерешително.

— Къде ти е горната дреха? — попита Персис. — Прекалено е студено, за да ходиш облечен толкова леко.

— Нямам друга дреха — смотолеви момчето; зъбите му тракаха.

— Слез долу и намери Норуин. Кажи му, че съм заповядал да ти даде наметка. Разбра ли?

— Да, господарю.

Персис го погледна още веднъж и се върна в канцеларията, където поне гореше огън. Седна зад бюрото и се вторачи злобно в книжата за дълговете си. Наличните пари стигаха да изплати повечето, а с горе-долу поносим брой зрители на последните две представления щеше се справи и с останалото. Но какво щеше да прави през следващия сезон? Отдели време да подреди книжата. Разделени на няколко купчинки не изглеждаха толкова заплашително.

Вратата се отвори и влезе неговият роб Норуин, висок малко над пет стъпки, с оредяваща побеляла коса. Потреперваше от студ въпреки дебелата връхна дреха от овча кожа.

— Моля те, нека вестите да са добри — въздъхна Персис.

Дребосъкът се ухили.

— Конните акробати напуснаха. От цирк „Палантес“ им предложили договор за два сезона.

— Някой ден трябва да ми обясниш какво означава за тебе „добри вести“ — изсумтя господарят му.

— Калдер е с разтегнато сухожилие на крака и не може да се бие през следващия месец и половина. Впрочем, хирургът казва, че не си му платил и че ако до утре не си получи парите, няма да идва повече.

— Сещам се за заразни болести, които ще са по-поносими от тебе — изсумтя пак Персис.

— О, да, има още нещо — радвам се да науча, че вече можем да подаряваме дрехи. До утре всеки просяк и роднините му ще се струпат пред нашата врата. Да сложим ли сергия отпред, за да раздаваме?

— Я ми кажи — ти някога държал ли си се както подобава на роб? „Да, господарю“, „не, господарю“, сещаш се за какво говоря, нали?

— Не. Остава ми една година служба, докато си изплатя дълга, после пак ще съм свободен човек. Тогава ще се наложи да ми предложиш надница. Е, ако цирка още го има дотогава. Знаеш, че Бяс ще навърши скоро петдесет, нали? Според тебе докога хората ще идват да го гледат в показни двубои?

— Ох, голяма утеха си ми днес — въздъхна Персис.

Норуин също въздъхна.

— Съжалявам, приятелю. Днес събрахме по-малко от деветдесет сребърника, а без конните акробати приходите съвсем ще намалеят. Ти не размисли ли за предложението на „Палантес“?

— Не — отсече Персис.

— А може би трябва да помислиш. Тълпите обичат кръвта.

— Знам. Това е една от причините да презирам хората… и себе си. Но предложението на „Палантес“ ще ни съсипе. Имаме петнайсетима гладиатори и всички са ветерани. „Палантес“ имат повече от петдесет и всички са млади и амбициозни. Можеш ли да си представиш каква ще бъде участта на нашите дъртаци, ако ги изправим срещу чудесно обучените млади убийци на „Палантес“?

— Повечето от нашите ще умрат — равнодушно отговори Норуин. — Затова пък ще привлечем може би над три хиляди зрители, ще се отървем от всички дългове и ще напуснем този стадион с достатъчно пари, за да се захванем с нещо, което носи печалба.

— Норуин, душата ти наистина ли е загрубяла толкова? Нима би пожертвал нашите хора за пари?

Ниският роб смъкна дрехата от овчи кожи и застана пред огнището.

— Те сами са избрали да бъдат гладиатори. Живеят за двубоите, само това умеят. А както сме закъсали, не можем да им плащаме зимни надници и това означава, че ще се молят за някаква работа на кейовете или в дъскорезниците.

Персис сведе поглед към книжата на бюрото.

— Не искам моите хора да бъдат убити.

— Персис, те не са „твоите хора“. Те забавляват тълпите и са се наели на работа при тебе.

— Знам. Но знам и че Бяс няма да участва повече в двубои до смърт. Правил го е десет години.

Норуин добави няколко цепеници в огъня.

— Годините на Бяс се трупат и той иска да има пари за старини. Това може да е последният му шанс. Спестил е нещо. Ще заложи всичко на себе си. Ако победи, ще има с какво да се изхранва.

— Ако победи — натърти Персис.

— Ако не победи, няма да се тревожи ще гладува ли на стари години.

— Ти си безсърдечен човек, но дори да не съм прав, аз съм загрижен за хората от „Орисес“ и живота им.

— Повтарям — те сами са избрали да живеят така.

— И това е било вярно преди, но не и сега. Решиха да работят за „Орисес“, защото ние не уреждаме двубои до смърт.

Норуин пристъпи към бюрото и взе една от купчинките дългови книжа.

— В Багия миналия месец цирк „Палантес“ е събрал осемнайсет хиляди зрители… и им е взел двойна такса за вход. Всички искали да видят двубоя между Джаксин и Бракус.

— Знам.

— Поне помисли — посъветва го робът. — И кажи на гладиаторите. Остави избора на тях.

— Добре. Ще говоря с Бяс.

Персис Албитан настани туловището си на седалката и огледа огромното дървено здание. Не му допадаше да идва в свърталището на Гаршон, където според него винаги беше пълно с грабители и главорези. Малцина от гражданите на Каменград влизаха тук. В отсрещния край на сградата имаше наддаване за кон в пясъчен кръг с редици дървени скамейки около него. Наблизо няколко курви се мъчеха да привлекат вниманието на влизащите. Благовонията, които използваха, се надушваха отдалеч сред миризмите на коне, влажна слама и пот.

Вонята беше много по-слаба тук, в отделеното за хранене място, където през отворените прозорци проникваше морският бриз. За Персис уханието на печено и пържено месо беше предостатъчно, за да понася смрадния полъх, който се разнасяше понякога от голямата зала. Имаше повече от петдесет маси със скамейки и почти навсякъде беше пълно с хора, а това беше най-доброто доказателство колко вкусно готвят тук. Една прислужница дойде при него, но Персис ѝ каза, че чака гост, и продължи да се взира в двойната врата отсреща.

Още с влизането на Бяс около него се струпаха почитатели — потупваха го приятелски по гърба, докато се провираше през гъмжилото. Персис си каза, че малцина от гражданите на Каменград са толкова добре приети тук. Усмихна се. Бяс все още привличаше симпатиите на хората. Носеше всеизвестната червена копринена кърпа на бръснатата си глава, дебело вълнено наметало и под него прилепнала по мускулестото му тяло риза от черен сатен. И на тази възраст си оставаше боецът, участвал в осемдесет двубоя, трийсет и три от тях до смърт. Персис бе гледал последния преди точно дванайсет години. За рождения му ден неговият баща го заведе на Гигантския стадион, където след конните надбягвания великият гладиатор Бяс щеше да излезе срещу непобедимия дотогава Джоракс. Двамата бяха от най-прочутите циркове по онова време — „Палантес“ и „Окциан“. Бяха заложени невероятни суми, а тълпата притихна, когато двамата излязоха на арената. Персис потръпна от приятния спомен. Бяс носеше броня на „Палантес“ от ярък бронз, шлемът му беше украсен с рисунка на черен орел. Шлемът на Джоракс беше железен, но излъскан да сияе като сребро. В този двубой до смърт не си бяха сложили бронираните нагръдници. Роби бяха изровили в средата на арената яма, дълга трийсет стъпки и широка двайсет, за да я напълнят с жарава. А десет стъпки над нея беше площадката, където двамата мъже щяха да се бият.

Двамата се качиха по стъпалата, извадиха късите си мечове и ги вдигнаха в поздрав към Покровителя на игрите. Персис не помнеше кой беше в онази ложа тогава, може би Джасарай. Щом наведоха мечовете към земята, прозвучаха фанфари — и схватката започна. Тълпата изригна в оглушителна врява, за да подкрепя любимците си, и Персис не чуваше металния звън на ударите, но виждаше как ярките остриета просветват в дъги, стрелкат се напред, отбиват…

Няколко минути след началото на двубоя Джоракс се подхлъзна и падна в жаравата. Търкулна се по горещите въглени и изскочи от ямата, но по ръцете, краката и гърба му вече се издуваха мехури. Бяс скочи от площадката, прелетя над ямата и нападна отново обгорения си противник. Джоракс успя да се защити безупречно в първите мигове, но точно насоченият гладиус на Бяс разсече десния му бицепс. Джоракс изтърва меча си, опита да го грабне с другата си ръка, но левият юмрук на Бяс разтресе челюстта му и той се стовари тежко на арената. Бяс опря върха на меча си в гърлото му и Джоракс замря.

Тълпата нададе неистов вой в очакване на края, Персис също крещеше:

— Смърт, смърт, смърт!

Бяс постоя малко, заби меча си в пясъка и закрачи през арената.

Разярената тълпа го замеряше с възглавниците от седалките, докато излизаше. Той се бе подиграл с двубоя! Управата на стадиона не му плати наградата за победителя — шест хиляди жълтици, всички облози бяха отменени и свикаха съд да разследват Бяс като престъпник. Съдът реши, че той е опозорил гладиаторските битки, и му наложи глоба от десет хиляди жълтици. Той плати глобата и реши да напусне цирк „Палантес“ и арената.

След година обявиха Джоракс за Пръв гладиатор и той успя да защитава титлата три години поред, а накрая Волтан го накълца и го уби. Предлагаха на Бяс приказни суми, за да се върне за двубой с новия шампион, но той отказа на всички.

Няколко години по-късно обаче се завърна, за да участва в новите показни двубои на бойното изкуство. Дълго привличаше зрители и носеше добри приходи на цирк „Орисес“. Дори и сега на всяко представление идваха стотици хора, само за да му се полюбуват в пълни бойни доспехи.

Персис размаха ръка, за да привлече вниманието на Бяс. Високият боец свали наметалото си и седна срещу него. Персис се вгледа в тъмните му като нощта очи.

— Как си след двубоя? Надявам се да нямаш разтегнати мускули.

— Нямам. Нищо не ме боли.

Звучният му дълбок глас беше почти напевен.

Прислужницата дойде отново, донесе им панер хляб и чиния с осолено масло. Персис си поръча плато с дивеч: месо от диви гълъби, патици и гъски, сготвени в малинов сос. Бяс поиска полусурова пържола със салата.

— За какво искаш да говорим? — попита направо, щом момичето се отдалечи.

— Получихме предложение от цирк „Палантес“.

— Никакви двубои до смърт — заяви гладиаторът.

Персис помълча, после каза:

— Цирк „Орисес“ е почти разорен. И аз никак не харесвам двубоите до смърт, но реших да ти кажа. Притежаваш една пета от цирка, а ако не измислим как да привлечем хората, твоят дял също няма да струва нищо. Как ти върви в стопанството?

— Лоша година беше — призна Бяс.

— Ако съберем много зрители, поне пет хиляди, ще се отървем от всички дългове и ще ни остане добра печалба. Тогава бих могъл да откупя твоя дял изгодно за тебе.

— Някои от другите може и да се съгласят — подхвърли гладиаторът.

— Няма да привлекат същата тълпа, ако не участваш. — Персис събра смелост и пак се вторачи в черните очи отсреща. — Разбирам, че убийствата са безнравствени според тебе, но…

— Изобщо не ме разбираш — прекъсна го Бяс без гняв. — И това не ме засяга. Какво предлагат от „Палантес“?

— Пет хиляди жълтици за нашето участие, но те получават две трети от приходите.

— Кои от известните гладиатори ще се бият?

— Ще изберат само нови бойци… и двубоите няма да се зачитат в Първенството.

Бяс поумува над чутото.

— Искат изпитание чрез кръв за новите си таланти — каза след малко. — Не биха рискували да изкарат на някоя от големите арени бойци, които ще ги посрамят. Ще ги доведат в тази затънтена дупка на империята, за да покажат какво могат срещу старци, които са забравени от всички. — Поклати глава. — Нищо не се е променило. Ще предам на останалите.

— Поискаха да участваш и ти. Задължително условие. Ако откажеш, няма да доведат бойците си тук.

Само присвитите очи на гладиатора издадоха колко е ядосан. Гласът му остана сдържан.

— Разбира се. Ще изправят срещу мен най-способния си новак, а после ще го прославят като боеца, който е убил Бяс. Не съм и очаквал да се отнесат почтено с мен. Цирк „Палантес“ все още принадлежи на Абсикус, нали?

— Да.

— Тъкмо той се зарече, че ще съхрани за цял живот уважението си към мен. Каза ми, че аз съм помогнал „Палантес“ да натрупа такова богатство и че бил доволен, че съм доживял да се оттегля от битките. Пожела ми сполука… но не предложи да помогне с пари, когато съдът ми отне всичко, което бях спестил. А сега заради още няколко кесии ще прати някой младок да ме заколи на арената.

— Ти си оставаш ненадминат до ден-днешен — увери го Персис.

— Не говори като слабоумен! — сопна се Бяс. — След две години ще стана на петдесет. Бях ненадминат, но сега само съм доста добър гладиатор. А след пет години ще съм позор за цирка. Никой не може да се надлъгва с времето, Персис — то разяжда като тумор.

Чу се шум от сбиване и Персис се обърна да види какво става. Трима мъже нападаха русокос младеж от племената. Първият беше повален със свиреп страничен замах на дясната ръка, вторият успя да сграбчи младежа, но беше хвърлен през хълбок. Третият заби прав удар с левия юмрук в лицето му и го запрати назад. Пристъпи да го довърши, но младият мъж скочи срещу него, изтърпя още два силни удара, вкопчи се в туниката му, дръпна го рязко и заби чело в носа му. Коленете на третия нападател се подгънаха. В този миг Персис забеляза, че хвърленият на пода се надига зад гърба на младежа, в едната му ръка лъсна кинжал. Собственикът на цирка отвори уста да извика, но Бяс вече се надигаше от скамейката, хванал дървена чиния. Ръката му се стрелна, чинията литна, цапардоса мъжа с ножа по слепоочието и той се свлече в несвяст.

Русокосият младеж приклекна до първия нападател и прибра една кесия. Изправи се и дойде при Бяс.

— Добро хвърляне. Не бях и помислял, че ще видя някой да използва чиния като оръжие.

— Вече видя — каза гладиаторът, обърна му гръб и седна на мястото си.

Персис наблюдаваше младия мъж и забеляза как лицето му пребледня от гняв. Побърза да стане и протегна ръка.

— Аз съм Персис Албитан.

Младежът се подвоуми, но стисна ръката му. Персис видя, че очите му са разноцветни — зелено и кафеникаво-златисто.

— Би се умело — похвали го собственикът на цирка.

— Би се като идиот — възрази Бяс. — Сега може ли да си довършим разговора?

— Вече ставаш неприятен — каза му младежът и пак се вторачи в него.

— Ох, разтуптя ми се сърцето от ужас — подхвърли гладиаторът.

— Защо не излезем навън, дъртако, за да ти покажа какво е ужас? — предложи младежът.

Персис заобиколи масата и застана между тях.

— Стига де. Да не забравяме, че моят приятел ти спаси живота. Изобщо не подобава да се сбиете веднага след това.

— Ако съдя по това, което видях, сбиването няма да се проточи — изсумтя Бяс.

Един от повалените побойници стана и се нахвърли към младежа, който се извъртя навреме и го пресрещна с такъв удар, че се чу пращене на кост, а нападателят се хлъзна по посипания със стърготини под и не мръдна.

— Този път поне показа някакви умения — обади се гладиаторът. — Добре избран момент, правилно тласкане с крак и точно движение на тялото.

— Много съм щастлив, че одобри удара — промърмори младежът.

— Момче, не е важно дали аз одобрявам. Важно е да оцелееш. Ти току-що се сби с трима. Отначало се справяше добре, но онзи, когото хвърли на пода, не беше зашеметен. Ти си позволи да забравиш за него. В юмручен бой това е само немарливост. Той обаче имаше нож, значи твоето невнимание се превърна в опасна глупост. Край на уроците за днес.

Младият мъж неочаквано се ухили.

— Но урока си го биваше и ти благодаря. — Обърна се да погледне Персис. — Казвам се Бейн. Дойдох тук да те търся. Имам писмо от твоя чичо Оранус. Той каза, че ще ми помогнеш да стана гладиатор.

5.

Бейн се изкачваше нагоре по склона под прехвърчащите снежинки. На билото спря да огледа бялата къща в стопанството. Чувстваше се неспокоен и неуверен. Персис Албитан бе поискал от него да дойде при Бяс призори, та ветеранът гладиатор да реши дали младият боец от племената заслужава да се присъедини към цирк „Орисес“. Бейн не бе очаквал, че ще се наложи да мине през някакви изпитания. Нали вече беше воин, нали бе убивал врагове в сражения? Оказа се, че това не стига. След срещата в онази огромна постройка Персис го заведе през центъра на града в стадиона на „Орисес“ и по пътя му обясни, че на Бяс се пада да реши дали да го приемат.

— Но той не ме харесва — възрази Бейн, щом седнаха в малката канцелария на дебелака.

— Бяс не харесва никого — осведоми го весело Персис. — Не се тревожи излишно.

— Аз трябва да придобия всички умения на гладиаторите — настоя Бейн. — Това е много важно за мен.

— Бяс ще бъде справедлив в изпитанията, на които ще те подложи, обещавам ти. Ще отидеш в стопанството му утре щом се зазори. Той ще провери силата ти, бързината ти, издръжливостта ти и бойните ти умения. Ако прецени, че имаш нужните заложби, ще се споразумеем с тебе.

В мразовитото зимно утро Бейн се спусна към къщата. Не беше настроен самонадеяно. Щом доближи, видя гладиатора да излиза. Носеше риза без ръкави от черна коприна, торбест панталон от черна вълна и меки ниски обувки. Не личеше да усеща студа. Само като го гледаше Бейн сякаш започна да мръзне повече.

Гладиаторът не го поздрави. Посочи му да го последва зад къщата към заснежена равна земя, на която бяха издигнати някакви странни рамки от греди. После попита:

— Разбираш ли в какво е същността на дисциплината?

— Дисциплината ли? Да, струва ми се. На война някои са офицери, други са войници. Важно е войниците винаги да изпълняват заповедите на офицерите.

— Говоря за вътрешната дисциплина. За самообладанието.

— Питаш мога ли да заповядвам на самия себе си? Не разбирам какво точно…

Преди да довърши, Бяс го удари с отворена длан по лицето и едва не го повали. За миг Бейн се смръзна от изненада, но яростта тутакси надделя и той се метна към гладиатора. Бяс пристъпи ловко встрани и го спъна. Бейн се търкулна по земята и скочи, ръката му вече посягаше към ножа на колана. Бяс обаче хвана ръката му и го запрати на посипаната със сняг пръст. Бейн падна тежко, но пак се надигна бързо… и видя, че гладиаторът сяда невъзмутимо на близката дървена скамейка.

— Сърцето и главата… — каза тихо Бяс. — Трудно е да постигнеш равновесие между тях. Без страст в сърцето воинът не може да се бие с всички сили, но без главата няма как да оцелее. Знаеш ли защо навремето ми лепнаха прякора Бяс?

Бейн вдиша дълбоко и се помъчи да се овладее. В този миг най-силно беше желанието му да убие тоя дъртак.

— Не знам — процеди през зъби, пръстите му бяха до дръжката на ножа.

— Защото никога не побеснявам. Прякорът беше нещо като шега. Задържам всичко тук. — Гладиаторът се тупна по широкия гръден кош. — Външно оставам невъзмутим, за да позволя на тялото си да свърши това, за което е обучено.

— Браво на тебе — промърмори Бейн. Беше настръхнал от едва сдържан гняв.

— Успокой се, момко. Ето защо първо те попитах за самообладанието. Без него ще се провалиш. Аз съм на четирийсет и осем, а току-що те съборих два пъти на земята. Първия път ти не беше подготвен, а втория път даде воля на сърцето си, а не на главата. Знам, че не ти липсва дързост. Убедих се още когато те видях. Видях и че си бърз и точен.

Бяс стана, извади червена копринена кърпа от един джоб на черната си риза и я върза на бръснатата си глава.

— Благодаря ти за похвалите — намусено каза Бейн. — Но я да видим ще ме победиш ли, когато съм подготвен.

— Не разбираш поуката от първия път, а? — позасмя се гладиаторът. — Хайде, щом искаш.

Бейн пристъпи предпазливо към него и нападна. Бяс хвана протегнатата му ръка, завъртя се на пета и го прехвърли през хълбок. Без да пуска ръката му, го принуди да се обърне по корем и докосна гърлото му с изпънат показалец.

— Ако това беше нож, кръвта ти вече щеше да попива в земята.

Бейн се надигна и седна.

— Успя да ме убедиш. Как да се науча на самообладание?

— То е само едно от необходимите умения. Закусил ли си?

— Не. Персис ми каза да дойда съвсем рано.

— Добре. Можеш ли да тичаш?

— То се знае.

— Колко дълго?

— Колкото е нужно.

— Да започваме — каза Бяс и затича полека към хълмовете на изток.

Бейн свали наметалото си, окачи го на една от дървените рамки и догони възрастния мъж.

— Къде отиваме?

— Ще обикаляме по хълмовете.

— А защо толкова бавно?

— За да загреем мускулите. Ще спрем на първото било, ще се разкършим и тогава ще се заемем с истинската работа.

Бейн се нагоди към крачките му. На билото Бяс забави ход и се зае с упражнения за загряване и разтягане на сухожилията. Бейн го огледа внимателно. Краката му бяха мускулести и дълги, по якото му тяло нямаше никакви мазнини. Затичаха отново и изминаха с лекота няколко мили. От тези възвишения се виждаше пристанищният град Гориаса. Брат Слънцеднев твърдеше, че някога бил едно от най-грозните селища на света — скупчени нагъсто нескопосано построени дървени здания, между които имало криволичещи тесни улички. Но когато войските на Каменград го превзели преди шестнайсет години, почти всичко изгоряло в пожарите. И сега тук имаше зидани от камък храмове, къщи, работилници и складове, свързани с улици, които се отклоняваха от главната, минаваща през центъра. Около три хиляди граждани на Каменград се бяха настанили сред двайсет и пет хиляди души от племето гат.

Бяс и Бейн тичаха по билата на източните хълмове, после се спуснаха в гориста долина. Гладиаторът ускори крачка и Бейн направи същото, без да се задъхва. Но умората в краката му се засилваше и той усещаше напрежение в прасците. След като онази вещица от племето сени го бе изцелила, се възстанови бързо, но след това се разболя от някаква треска. Измършавя и загуби сили, остана три месеца в Ация, докато оздравее напълно. До днес си мислеше, че има предишната издръжливост, но сега откриваше, че изобщо не е така.

Бяс свърна надясно и пое нагоре по хлъзгав склон. Бейн падна, търкулна се, но все пак го настигна. Щом излязоха на равно, гладиаторът започна да бяга още по-бързо. Бейн вече дишаше тежко и само с отчаяни усилия успяваше да не изостане. Бяс забеляза колко му е трудно и се ухили. Гневът пришпори младежа.

Пробягаха още три мили, преди да прескочат ниска каменна ограда и да се насочат към белеещата в далечината къща насред стопанството. Щом стигнаха до отъпканата площадка, Бяс пак се разкърши, а Бейн тупна отмалял и запъхтян на една скамейка.

— Свали ризата — каза гладиаторът.

— Защо?

— Момче, хайде да се разберем за нещо. Персис поиска от мен да преценя бива ли те за гладиатор. Правя му услуга. Съгласих се, стига и ти да си сговорчив. Когато си с мен, ти си мой ученик. Наредя ли ти нещо, ще се подчиняваш. Незабавно. Така ще се научиш на дисциплина. Според мен си достатъчно умен, затова ще разбереш какво ти казвам — проявиш ли вироглавство още веднъж, ще те отпратя и тогава ще търсиш в друг град кой да ти помогне в сбъдването на твоите мечти. Разбра ли?

Бейн се вгледа в черните му очи.

— Да, разбрах.

— Тогава свали ризата и стани.

Бейн се подчини. Бяс го огледа отблизо, накара го да се обърне, за да види колко са развити мускулите му.

— Трябва да се занимаваш повече с бицепсите и раменете. Имаш обаче здраво телосложение, което дава и сила, и бързина. От добро потекло си. — Гладиаторът помълча и се взря в белега на гърдите му. — Това е от къс меч, който би трябвало да е срязал белия дроб смъртоносно. Как си останал жив?

— Не знам — отвърна Бейн. — Може би съм късметлия.

— Раната на гърба ти също е от гладиус. В същата схватка ли те пронизаха?

— Да.

— С повече от един ли се би?

— Не. Рани ме същият противник.

— Първо в гърба ли те наръга?

— Не. Първо тук. — Бейн се тупна по хълбока.

— Аха, вече ми е ясно. Ти си се нахвърлил, той се е отдръпнал и те е намушкал в гърба. Ти си опитал да се обърнеш, за да продължиш схватката, и той те е довършил с мушкане в гърдите. Умел боец. Майстор на меча.

— Такъв си беше — промърмори Бейн.

— С гладиатор ли се би?

— Посъветваха ме да пестя приказките, когато говоря за… раните си.

— Много уместен съвет — кимна Бяс. — Добре, облечи ризата и да продължаваме.

Заведе Бейн при една от дървените рамки. Заоблен прът бе закрепен между две забити в земята греди на височина десет стъпки. Бяс вдигна ръце, подскочи и се хвана за пръта. Набра се нагоре, докато брадичката му докосна пръта. Направи го двайсет пъти и се пусна.

— Твой ред е.

За Бейн упражнението беше лесно… първите десет пъти. Следващите пет го затрудниха, последните пет го измъчиха.

Цял час гладиаторът го караше да прави упражнения, които бяха истинско изтезание за тялото му. Бейн се справи с всички и се тръшна изтощен докрай на заледената земя.

— Време е за закуска — каза Бяс.

— Не ми се вярва, че мога да хапна и един залък — отвърна Бейн.

Гладиаторът вдигна рамене.

— Както искаш.

Тръгнаха към къщата. Бейн седеше мълчаливо, докато Бяс сипваше овес и мляко в тенджерка и я слагаше на черната желязна печка.

— Защо още се биеш на арената? — попита внезапно младежът, докато Бяс разбъркваше кашата.

— А защо да не се бия?

— Според Персис си печелил с двубоите толкова пари, че чак не е за вярване.

— Така е. Успях да спестя десет хиляди жълтици. Отнеха ми ги, когато се отказах. Остана ми само това стопанство.

— Защо ти отнеха парите?

— Защото съм бил опозорил благородните гладиаторски битки. Сега ти ми кажи защо искаш да се биеш на арената. За слава, за богатство, за отмъщение?

— Ами… за едно от трите.

— Досещах се — кимна Бяс. — Искаш да намериш мъжа, който едва не те е убил, и да докажеш на самия себе си, че го превъзхождаш.

— Не! — озъби се Бейн. — Искам да го убия заради онова, което ми отне.

— Интересно… — промълви гладиаторът. — Не забравяй приятелския съвет, който си получил. Нека засега не говорим повече за това.

Вратата се отвори и в кухнята влезе момиче на около тринайсет. Беше слабичко, с дълга бяло-руса коса. Носеше кафява памучна нощница и се прозяваше.

— Добро утро, дядо — измънка сънено.

— Успа се, принцесо — каза Бяс. — Хубави ли бяха сънищата ти?

— Нали знаеш, че не помня сънища.

Забеляза Бейн и се обърна към него. Огромните ѝ очи бяха сини като незабравки. Не отвърна на усмивката му.

— Кой си ти?

— Бейн, от племето риганте.

— Аз съм Кара — представи се момичето и седна срещу него. — Изглеждаш много уморен.

— Позна.

Бейн си каза, че тази прямота е и приятна, и смущаваща. Бяс сипа гъстата овесена каша в три дървени чинии и ги сложи на масата.

— Има мед, захар и сол. Каквото предпочиташ.

Бейн завъртя глава и придърпа едната чиния към себе си.

— Още е гореща — каза Кара. — По-добре почакай малко. Или добави малко мляко. Иначе ще си изгориш езика.

Бейн се засмя и поклати глава.

— Нещо смешно ли казах? — попита момичето.

— Просто си помислих, принцесо, колко приличаш на дядо си.

— Не съм принцеса — поправи го тя строго. — Просто дядо ми казва така. Но ако ти харесва, и ти ме наричай „принцесо“.

— Добре — каза той. — Майка ти още ли спи?

— Майка ми е мъртва — каза Кара и си наля студено мляко в кашата.

— Жалко.

— Защо? Ти познавал ли си я?

— Не. Жалко за тебе. Моята майка умря миналата година. Липсва ми.

— Моята майка не ми липсва — каза Кара. — Умряла е, когато съм била бебе. Изобщо не я помня.

— И баща ти ли е мъртъв?

— Не. Заминал някъде. Може и да е умрял. Не знаем нищо. Нали, дядо?

— Нямаме никакви вести за него — потвърди Бяс.

— Само двамата ли живеете тук? — попита Бейн.

— Четиримата пастири имат стаи в другия край на къщата. Имаме и две прислужници, но те не живеят тук.

След закуската Бяс отпрати Кара в нейната стая да се измие и да се облече. Изми тенджерата и чиниите и пак изведе Бейн навън.

— Ще те обучавам. Ще се настаниш тук. Стаята ти ще е готова още днес. Тази седмица всяка сутрин ще бягаме и ще се занимаваме с упражнения. Следващата ще започнеш да се усъвършенстваш с меча. Сега тръгвай. Аз трябва да се погрижа за кравите.

И се върна в къщата, а Бейн се загърна с наметалото и си тръгна към Гориаса.

Бейн плати за нощувката в странноприемницата, оседла коня си и пое към стопанството малко преди пладне. Дебела жена на средна възраст от племето гат го заведе в оскъдно обзаведена стая с изглед на запад. Имаше тясно легло, скрин за дрехите му и два стола. По белосаните стени нямаше никаква украса, само вдясно от вратата се виждаше празна лавица. Иначе стаята беше просторна — двайсет стъпки на петнайсет, а боядисаните в червено капаци на широкия прозорец се отваряха навън. В огнището вече имаше запалени дърва.

— Ако ти е нужно нещо, просто кажи — заръча жената. — Аз съм Гирта, готвя и чистя тук три пъти седмично.

— Благодаря, Гирта.

— Ти си от риганте, нали?

— Да.

— Един мой братовчед живее сред твоето племе. Замина отдавна с Оста и други бойци, за да служи на Конавар. Често се чудех дали да не прекося морето, за да се преместя при него. Но май няма да го направя. Не ми се гледат още войни и смърт. — Бейн мълчеше и тя тръгна към вратата. — Другите ще дойдат след час. Тогава ще поднеса обяда.

— Другите ли?

— Другите гладиатори — обясни Гирта, затвори вратата и стъпките ѝ заглъхнаха в коридора.

Бейн свали наметалото, сложи го на облегалката на единия стол и отвори прозореца. Виждаха се обрасли с гора хълмове и далечният път към Гориаса. Небето над възвишенията беше ясно, но над морето се трупаха тъмни буреносни облаци.

Умората от сутринта му тежеше и той свали ботушите и се просна на леглото. Сети се за Бануин и пак се запита защо неговият приятел го бе изоставил. Оранус му бе казал, че Бануин се качил на кораб още сутринта след убийствата. Бейн не можеше да проумее това. Та нали бяха приятели. Толкова зле ли се бе заблуждавал за Бануин?

Задряма и му се присъниха Кайр Друаг и Лия. Държеше ръката ѝ на планинския склон и сочеше надолу към село Трите потока. А тя се зарея във въздуха далеч от него. Той хукна подире ѝ, но тя се издигаше като листо с вятъра и накрая изчезна в облаците.

Рязко почукване по вратата го сепна.

— Влез! — подвикна Бейн.

Кара бутна вратата. Носеше яркосиня туника до коленете.

— Денят не е отреден за сън — укори го момичето.

Той се ухили.

— Права си, но аз съм стар и уморен.

— Не си стар. Дядо е стар, но той не спи през деня. Както и да е. Полон и Телорс дойдоха. Искаш ли да се запознаеш с тях?

Бейн си обу ботушите.

— И те ли са гладиатори?

— Да. Дядо свика среща.

Бейн слезе след нея по стълбата. Минаха през кухнята и влязоха в дълга стая с десетина стола и шест диванчета. В стаята седяха двама мъже. Единият беше висок и плещест, със спретнато подрязана черна брада, в която вече се виждаха бели косъмчета. Другият беше по-дребен, с пясъчноруса коса и сиви очи. Кара се втурна към чернобрадия, който се усмихна сърдечно, награби я в прегръдка и я целуна по бузата. Бейн стоеше на прага.

— Телорс — каза момичето, — това е Бейн. Дядо ще го обучава за двубои на арената.

Телорс я пусна да стъпи на пода, стана, протегна ръка и Бейн влезе и я стисна.

— Приятно ми е да се запознаем.

— Няма да натрупаш пари от това — подхвърли русият, без да стане, за да се здрависа.

Телорс поклати глава и каза:

— Полон е вкиснат днес. Цяла нощ игра комар и вече няма дори грош в джоба.

Полон го напсува.

— Не се говори така! — разсърди се Кара. — Каза лоши думи.

— Че той си е лош човек… и още по-лош комарджия — засмя се Телорс. — Принцесо, ще изтичаш ли да ни донесеш нещо горещо за пиене? — Щом тя излезе, той изведнъж се навъси. — Не бива да говориш така пред нея — сопна се на Полон.

— Що пък да ми пука? — троснато отвърна Полон, изправи се и застана пред един прозорец с гръб към него.

Телорс се обърна към Бейн.

— Ти от гат ли си?

— Не. Риганте съм.

— Това ще привлече тълпите. Особено в Каменград. Всички риганте се биели като демони. Така разправят де — добави с добродушна усмивка и Бейн откри, че този човек му е симпатичен.

— Ето ги — обади се Полон.

Бейн погледна през прозореца. Петима конници доближаваха къщата. Един слуга отведе конете им и те влязоха. Всичките бяха над трийсетгодишни, някои наближаваха четирийсетте. Стройни, жилави, мрачни мъже. Никой не ги запозна с Бейн и той си избра стол до стената, откъдето можеше да ги наблюдава. След минути пристигнаха още трима ездачи, малко по-късно дойдоха други четирима. Гирта и Кара донесоха чаши с гореща билкова отвара и ги сложиха на масата в средата. Телорс си взе чаша; другите не поглеждаха към масата. След като в стаята се събраха четиринайсет мъже, влезе Бяс. Сега бе с обикновени селски дрехи — кожен елек върху дебела вълнена риза и кожен панталон. Въпреки това привличаше погледите като магнит. Бейн се взря в него. Този човек сякаш излъчваше сила и решителност, а щом застана с гръб към огнището, всички млъкнаха.

— Чули сте вече за предложението на „Палантес“ — започна Бяс. — Персис Албитан трябва да им прати отговор. Е… Да го обсъдим. Кой иска да говори пръв?

— Колко ще са парите? — попита Полон.

— Циркът ще получи предварително пет хиляди жълтици и една трета от приходите. Според мен ще се съберат поне четири хиляди зрители. Персис се съгласи да даде една десета от своя дял от приходите на осмината, които решат да участват. Значи на бойците ще се паднат около двеста жълтици.

— Искаш да кажеш — на оцелелите от осмината? — вметна мургав мъж със слабо лице от другия край на стаята.

— Да, Горен, на оцелелите — кимна Бяс. — Парите на онези, които умрат, ще бъдат изплатени на техните близки… или на хора, които бойците изберат преди да излязат на арената.

— Това е справедливо — одобри Телорс. — Имам бивша съпруга и две дъщери. Ако… се проваля… искам те да получат моя дял.

— Тя те заряза, човече! — изсумтя Полон. — Не заслужава и пукнат петак.

Телорс се престори, че не го е чул.

— Ще изпратят ли някого от Списъците? — попита друг.

— Няма да участват известни гладиатори — отговори Бяс. — Всички ще са младоци, които още не са минали през изпитание с кръв на арената. Но в „Палантес“ не вземат страхливци. Всички са били войници и са се доказали в показни двубои.

— Бяс, самият ти какво ще кажеш? — намеси се един набит мъж с къса руса коса и сплескан нос.

— Аз съм против, Торис. Но ако се съберат седмина желаещи, аз ще съм осмият. Има нещо, което всички трябва да разберат добре — цирк „Орисес“ е на загуба и този сезон, няма пари за зимните ни надници. Вярно, миналата зима някои от вас намериха работа на пристанището, други — при секачите в планината. Но тази година урожаят беше лош навсякъде и в града са се събрали още шест хиляди гладни гърла. Работа ще се намира трудно. Ако приемем предложението на „Палантес“, всеки ще получава половин надница до пролетта.

— Хич не ми трябва — заяви Горен. — Отказах се от големите арени преди десет години. Още тогава знаех, че вече не ми стигат и бързина, и сила. Нямаше да доживея края на следващия сезон. А сега съм още по-муден. Нямам желание да умра на пясъка.

— Разбирам те — каза Бяс, — защото и аз мисля като тебе. Това е най-благоразумното решение. Всички тук не сме в първа младост…

— Онзи там ми се вижда съвсем млад — прекъсна го Полон и посочи Бейн.

— Той не е готов и няма да участва в решението. Според мен всички трябва да помислите за думите на Горен. Не сме в разцвета на силите си, а „Палантес“ нямаше да ни предложат тези двубои, ако не бяха изпратили предварително хора да ни огледат, когато сме на арената. Убеден съм, че ако се съгласим, малцина от нас ще доживеят да харчат жълтиците си. Сега да видим кой за какво ще вдигне ръка. Колко от нас смятат, че трябва да откажем?

Бяс вдигна ръка, последва го Горен. Другите не помръднаха. На Бейн му се стори, че са се сковали от напрежение. Бяс отпусна ръката си.

— Кои искат да приемем?

Останалите тринайсет гладиатори вдигнаха ръце.

— Така да бъде — каза Бяс. — Остава въпросът кои ще участват в двубоите?

Никой не шавна. Бяс завъртя глава и се усмихна и това като че ли засрами другите.

— Аз ще се бия — заяви Полон. — Боговете са ми свидетели, че имам нужда от тези пари.

— Аз също — обади се Телорс.

Още петима вдигнаха ръце, сред тях беше Торис със смачкания нос.

— Не искам пак да се моля за работа през зимата — каза той.

Стаята притихна и Телорс се вгледа в Бяс.

— А ти защо ще се биеш, побратиме? Стопанството може и да не те обсипва със златен дъжд, но поне имаш какво да сложиш на масата.

Бяс сви рамене.

— В „Палантес“ имат нов боец, когото искат да прославят. Наумили са си, че като ме убие, ще стане известен.

— Значи те подтиква гордостта? — попита Горен. — Или мислиш, че си безсмъртен?

— Очаквам да науча дали е така — каза Бяс.

Поприказваха още малко, Бяс обяви края на срещата и мъжете се разотидоха. Телорс си тръгна последен. Преди това отиде при Бяс, стисна ръката му и каза тъжно:

— Този ден не беше добър, братко.

— Всички оглупяваме от бедността — отвърна Бяс.

Когато в стаята останаха само двамата, Бяс седна и отпи от изстиналата отвара в чашата си. После погледна младежа.

— Такъв е животът, момко. Черна работа на кейовете или страшна смърт на арената.

— Щом е тъй, защо го правите?

— Само това умеят.

— А ти защо се съгласи?

Старият гладиатор въздъхна.

— Без мен не би имало двубои. Все още съм в Списъците. Името на онзи, който ме убие, ще бъде вписано вместо моето. — Той се облегна удобно. — „Палантес“ е най-големият… и най-богатият цирк. През седемнайсет от последните двайсет години те имаха Първия гладиатор, най-великия боец. И аз съм бил в „Палантес“, и Волтан, а сега имат Бракус. Но за да останат на върха, трябва да събират нови бойци — яки и пъргави младежи. Бракус скоро ще навърши трийсет и казват, че в последния двубой бил ранен зле. Затова е време и младите им бойци да се бият до смърт — да се подготвят за врявата и тълпите, за напрежението и страха. Има ли по-добър начин от изпращането им в пограничните градове за двубои срещу стари и уморени мъже, които са забравили как да се сражават настървено за живота си?

— В думите ти има горчивина.

— Да, малко ми е криво. — Бяс разтърка лицето си с длан и махна червената кърпа от главата си. Бейн си каза, че без нея изглежда по-стар. — Е, как ти понесе първата сутрин при нас?

— Тежичко ми беше. Аз… боледувах дълго. По-слаб съм, отколкото си мислех.

Бяс кимна.

— Бейн, мислех си за някои неща около тебе. Преди три месеца и до нас стигна вестта, че двама от Рицарите на Каменград били убити, когато отишли да екзекутират генерал Апий отвъд морето. Трети от Рицарите изпълнил заповедта… и съсякъл младия боец от племената, който убил съратниците му. Случило се в Ация. И ти идваш от Ация. Дали съм прав в догадката си, че младият боец не е умрял?

— Прав си — призна Бейн.

— Бил се е да спаси пълководец на Каменград. Поне така се говори. Защо би му хрумнало да постъпи така?

— Може пълководецът да му е бил симпатичен. Или да е харесвал дъщеря му.

Бяс мълча дълго.

— А успял ли е да спаси дъщерята?

— Не. Само успял да види как убиецът я пронизал в сърцето с меча си.

— Знаел ли е името на убиеца?

— Не и в онзи ден.

— Но сега го знае?

— О, да, знае го.

— Предполагам, че мога да очаквам този млад боец от племената да потърси Волтан, за да се бие с него?

Бейн се вторачи в тъмните очи на гладиатора.

— Ти как мислиш?

— Мисля, че не съм виждал по-голям майстор на меча от Волтан. В него има нещо неземно. Едва ли не мистично. Както белката може да вцепенява заека с поглед, така и той има дарбата да напомня на противниците си, че са смъртни. Направо ги омагьосва. И те стават непохватни или безразсъдни.

— Защо се е отказал от боевете на арената?

Бяс вдигна рамене.

— Свършиха достойните за него противници. Пък и Наладемус, един от старейшините в Каменград, му предложи да го направи предводител на Рицарите. И Волтан прие. Получи титла, имение в Тургония и възможността да убива безнаказано.

— Ще се убеди, че има наказание — разпали се Бейн. — Аз ще…

— Нито дума повече, момче! — скастри го гладиаторът. — Изобщо не искам да знам какви са чувствата и намеренията ти. Ако боецът от племената, за когото говорим, си е наумил да погне Волтан, надявам се, че поне ще има благоразумието да се обучава и да се възползва от опита на онези, които засега го превъзхождат. Само това ще кажа.

— И защо трябва да сме толкова предпазливи? — попита младежът.

— Тежки времена настанаха. Има шпиони навсякъде. Някои служат на Джасарай, други — на Наладемус. Не ме вълнуват нито политиката, нито религията, затова не съм заплашен. Нито ще позволя да ме въвличат в заговори, нито ще лъжа. Затова колкото по-малко знам, толкова по-добре за околните.

Пет дни Бяс подлагаше Бейн на все по-изтощителна подготовка. Слагаше на китките и глезените му кожени гривни със зашити в тях оловни тежести, преди да пробягат шестте мили, с които започваха упражненията всяка сутрин. И Бейн усещаше почти през цялото време, че е на края на силите си. Сутринта на шестия ден след задължителното бягане — без тежести и едва ли не мудно — Бяс го поведе обратно към къщата.

— Край на тренировките за днес.

Бейн не издаде облекчението си.

— Защо?

— Тялото се нуждае от малко време, за да се възстанови от трудните упражнения. Този ден е отреден за отдих. Работим пет дни, на шестия почиваме.

— Всички гладиатори ли го правят?

— Не — призна Бяс. — Повечето разчитат на присъщите им сила и умения. Или само си мислят, че са им присъщи. Телорс бяга през повечето дни, но другите… — Той разпери ръце. — Според тях няма нужда да се тормозят сами.

— Но според тебе има.

— Да. Открай време смятам, че е така.

Небето притъмняваше, снегът ставаше все по-гъст. Къщата беше празна — Кара бе отишла на уроци, а слугите още не бяха дошли.

— Налага се да помислиш за бронята си — каза Бяс. — Персис ще предложи да ти поръча броня, но той купува евтинии от занаятчия, който работи без никаква гордост. Имаш ли пари?

— Имам.

— Значи е по-добре да кажеш на Персис, че искаш сам да си избереш майстора. Аз бих ти препоръчал Окторус. Той е сред най-добрите. Нуждаеш се от свестен нагръдник, набедреници, кожена препаска с бронзови плочки, предпазници за ръцете и шлем, който да приляга точно на главата ти.

— Ами ризница?

— Ризниците са забранени на арената, металните нашийници — също. Не можеш да носиш дори нагръдник в двубоите до смърт. Нали се очаква да проливаш кръв за удоволствие на тълпата. Няма по-голяма радост за тях от смелчага, който залита по арената, а животът му изтича с кръвта, бликаща от разсечените вени на шията.

— Винаги ли си се отнасял с такова презрение към призванието, което сам си избрал? — попита Бейн.

— Винаги — тежко изрече гладиаторът. — И това не е призвание. Излязох на арената, защото само така можех да спечеля пари. Тъй и не се научих да харесвам проливането на кръв.

По пладне вече не валеше толкова силно и Бейн оседла сивия кон и потегли да търси Окторус. Бяс му бе обяснил как да стигне. Ковачницата се намираше на две мили северно от Гориаса в малко селище от двайсетина каменни къщи до укрепление. Когато Бейн доближи къщите, деца се замеряха със снежни топки. Една от тях прелетя до главата на коня и той се уплаши и малко оставаше да се подхлъзне по леда.

— Извинявай! — провикна се рижо момче.

Бейн му се ухили и вкара коня си в конюшнята до ковачницата. Млад мъж пое юздите от ръката му и попита дали гостът ще нощува в селището. Бейн му каза, че е дошъл за малко, и отиде в ковачницата.

Горещината вътре беше почти непоносима: в две пещи пламтяха въглища и неколцина мъже удряха с чукове нажежен до червено метал. Бейн им извика, че търси Окторус, и един от тях посочи с палец през рамо към вратата в дъното. Още преди Бейн да я отвори, по челото му избиха капки пот.

Зад ковачницата имаше дълга стая с наредени брони, шлемове и всевъзможни оръжия — от мечове до брадви, от къси копия за мушкане до алебарди. В отсрещния край седеше застарял мъж и излъскваше старателно прекрасен шлем с позлатени ръбове на наушниците.

Бейн го доближи и мъжът вдигна глава. Въпреки възрастта си беше як, с бичи врат и огромни мускули. Имаше сиви като камък очи и все още тъмна коса, но набръчканата му кожа изглеждаше твърде суха.

— Какво искаш?

— Броня — отговори Бейн.

— Ами потърси си в Гориаса. Само на занаятчиите там можеш да платиш.

— Казаха ми, че няма по-добър майстор от тебе.

— Аз съм най-добрият — потвърди Окторус. — Затова продавам скъпо и нямам време за губене с бедняци от племената.

Бейн се засмя.

— Бяс ме предупреди, че си свадлив старец, но че трябвало да съм снизходителен, защото си ненадминат в занаята си.

Окторус сложи внимателно шлема върху парче плат на тезгяха.

— Щом те праща Бяс, не си толкова беден, колкото изглеждаш. — Загледа се в меча на младежа и изпръхтя презрително. — Но и не си голям познавач, ако се съди по това тенеке за клане на прасета.

— Досега ми служеше добре — възрази Бейн.

— Защо не, като си се бил с други диваци без броня. Удари с него три пъти по някой от моите нагръдници и това… нещо или ще се затъпи, или ще се счупи. Е, какво търсиш?

Окторус изслуша търпеливо обясненията на Бейн. После отиде при западната стена на стаята и го повика с жест. Няколко минути сочеше нагръдници и шлемове и наблягаше на предимствата и недостатъците им.

— Този ще издържи и удар с копие от нападащ конник, но е прекалено тежък за арената. Ще те направи твърде бавен. Този пък е достатъчно лек да го носи ездач, но няма да изтрае дълго ударите на боец, който знае какво прави. Хайде да премериш няколко и да провериш как ти стоят.

За около час Бейн си избра полиран железен шлем, железен нагръдник с релефни очертания на гръдни и коремни мускули, два бронзови набедреника и меч от стомана.

— Това ще ти струва двайсет и пет жълтици — пресметна Окторус.

— Не знаех, че трябва да купя и цялата ковачница — промърмори Бейн, докато развързваше кесията и изсипваше монетите в шепата си.

— Още не е късно да размислиш — не се трогна ковачът.

Бейн се усмихна и отброи жълтиците.

— Харесвам твоята стока, цената не е висока.

— Персис ще ти върне осем жълтици — каза старецът. — Чувал съм, че харчи толкова за броните на своите хора. Ще изпратя човек да ти донесе всичко. А сега да полеем сделката.

Окторус го заведе в къщата отзад и двамата седнаха до разпалено огнище с по чаша уисге.

— Ти ще участваш ли в тази щуротия с двубоите до смърт? — попита ковачът.

— Не. Бяс каза, че не съм готов.

Окторус тръсна глава.

— Никой никога не е готов. Бих се до смърт дванайсет пъти. Устата пресъхва, пикочният мехур ще се пръсне. Когато отворят портата и излезеш на арената, изобщо не се чувстваш готов.

— Но ти си оцелял — напомни Бейн.

— Оцелях, да. На косъм. Мръсникът ме намушка в белия дроб… тъкмо когато му разсякох гърлото. Биваше си ме, но не бях велик боец. А след тази рана вече не ме биваше за нищо. Задъхвах се. Дробът ми не оздравя напълно. — Старецът опразни чашата и си сипа още уисге. — Но Бяс беше от великите. Направо страшен. Не съм виждал по-съсредоточен в боя от него. В началото тълпите не го харесаха. Защото беше прекалено бърз. Излиза, поздравява зрителите, чака сигнала на фанфарите и напада. — Окторус щракна с пръсти. — И докато се опомниш, противникът му лежи мъртъв, а той вече върви към портата, за да излезе от арената. Лишаваше ги от забавление, разбираш ли? То се знае, по едно време хората започнаха да се обзалагат колко бързо ще победи Бяс. Някой отбиваше бавен ритъм с тъпан още след фанфарите и когато трупът на окаяника, излязъл срещу Бяс, паднеше на арената, друг извикваше броя на ударите. Този път обаче не ми се вярва някой да бие тъпана. — Ковачът поклати глава. — Бяс е глупак, щом пак се захваща с това. Не можеш да върнеш годините. Те си отминават и крадат по малко от тебе. Известно ли е вече кой ще се бие с него?

— Не.

— Трябва да е Воркас.

— Воркас ли?

— Взеха го в цирк „Палантес“ през този сезон. Ветеран от армията, воювал е пет години на изток. Първият му двубой до смърт беше през пролетта. Излязъл срещу свестен гладиатор от Списъците. Убил го бързо. Оттогава е участвал в шест… може би седем двубоя до смърт. Само че му е нужна прочута жертва, за да може да привлича зрителите.

— Защо си уверен, че ще изберат него?

— Той ми поръча нов гладиус. Не поиска да му го изпратя, щял да си го вземе лично. Не ми се вярва Воркас да се домъкне тук чак от Каменград само за да зяпа от трибуните.

— Бяс знае ли това?

— Може да е остарял, но умът му още е остър. Сигурно се е досетил.

Когато Бейн потегли от селището, снегът пак се сипеше като бяла пелена. Ставаше много студено. Той се уви плътно с наметалото, но докато стигне до последното възвишение преди стопанството, лицето и ръцете му посиняха. Загледа се надолу и зърна голяма черна точка да се движи по отсрещния склон. Бяс тичаше по привичните пътеки. Бейн се спусна предпазливо към къщата и заведе сивия кон в конюшнята. Свали седлото, разтърка коня добре и му даде сено. Чак тогава се прибра в къщата.

Кара седеше на перваза в голямата стая и гледаше към заснежените хълмове. Явно чакаше Бяс. Обърна се, когато Бейн влезе.

— Ти трябваше да се биеш, а не дядо ми — изфуча момичето.

— Той не ми позволи, Кара. Пък и ако беше отказал, никой нямаше да се бие.

— Знам. Онези от цирк „Палантес“ искат той да умре, за да спечелят повече пари. Мразя ги!

— Той е много силен и корав — напомни Бейн, докато окачаше наметалото си до вратата. — Може би се тревожиш повече, отколкото е нужно.

И в собствените му уши тези думи прозвучаха като слабичка утеха, но не можа да измисли нищо друго.

— Дядо е стар. Ужасно стар! Не бива да постъпват така с него.

И се разплака. Бейн се чувстваше все по-неловко. Накрая каза:

— Той е мъж и сам решава какво да прави.

— Той е велик мъж — отвърна Кара, избърса си очите и пак погледна към хълмовете. — Връща се. Ще му сваря билкова отвара. Винаги пие след упражненията.

Надигна се пъргаво и излезе. Бейн отиде до прозореца. Гледаше как Бяс дотича в двора, забави крачка и започна да се разкършва. Смъкна ризата и панталона, овъргаля се в снега, накрая се изправи и изпъна ръце нагоре. Забеляза Бейн, кимна му, обу панталона и влезе в къщата. Кара му донесе пълна чаша и той седна с нея на едно широко кресло до огнището. Момичето седна на страничната облегалка и отпусна глава на рамото му.

— Този ден не беше ли за отдих? — попита Бейн.

— Само за тебе, момко. Аз си почивах цяла седмица, докато те дундурках. Време беше да потичам здравата, за да си прочистя главата. Видя ли се с Окторус?

— Да. Прибра почти всичките ми пари.

— Няма да съжаляваш. Той прави най-добрата броня. — Бяс погледна момичето. — Принцесо, ще ми донесеш ли нещо за ядене?

Тя се усмихна щастливо и отиде в кухнята. Бяс допи отварата и стана.

— Ковачът каза, че ще се биеш с някой си Воркас — добави Бейн.

— Не съм изненадан. Говори се, че „Палантес“ го подготвят за Първенството догодина.

Старият гладиатор свали червената кърпа, бутна капаците на прозореца, взе малко сняг и разтърка с него бръснатата си глава.

— Има ли как да ти помогна? — попита Бейн.

— За какво говориш?

— Нали каза, че се размекваш покрай мен. Не е ли по-добре да тренирам сам?

Бяс помълча и се усмихна.

— Не се безпокой, момче. Това не те засяга. А и не го казах съвсем сериозно. Напредваш бързо. Видях те да говориш с Кара, когато се връщах. Тя май беше тъжна.

— Много е натъжена… и уплашена.

— Ще поговоря с нея.

Бяс пак се отпусна на креслото. Бейн си каза, че изглежда твърде уморен. Вторачи се в остарелия боец, разглеждаше многото белези по ръцете и голото му до кръста тяло.

— Не мога да се сетя как би успял да я успокоиш — изтърси внезапно. — Сам знаеш, че не бива да се биеш. Това е лудост.

— Целият свят е луд, Бейн — отвърна Бяс печално. — И винаги е бил. Но аз не мога да променя света. Стопанството е почти разорено, а моят дял в цирк „Орисес“ не струва нищо. Останало ми е единствено името. С парите от двубоя Кара ще може да живее, без да ѝ липсва нищо… поне докато се омъжи. Избрах Горен за неин настойник, той ще се грижи за нея както трябва.

— Говориш като човек, който очаква да умре.

— Или ще умра, или няма да умра… но Кара ще има с какво да се прехранва.

6.

Персис Албитан винаги се бе притеснявал от Алените жреци. Не защото трябваше да се страхува от нещо, побърза да си внуши той. Но те сякаш имаха дарбата да плашат. Погледна жреца и се сепна, защото онзи също го гледаше. И той като другите си събратя имаше бръсната глава и раздвоена брада, боядисана в кървавочервено. Носеше дълга до глезените бледозлатиста роба без никакви накити освен продълговат медальон от сивкав камък в железен обков.

— Не искате ли все пак да седнете? — попита Персис. — Те може да се забавят.

— И така ми е удобно, Персис Албитан.

Персис изтръпна, щом чу името си от неговата уста.

— Е… — усмихна се насила. — За пръв път ли идвате в Гориаса?

— Не. Дойдох през пролетта, за да заловим двама предатели.

— Да, разбира се. Сега си спомних. И как е в Каменград?

— В какъв смисъл?

Персис усети струйка пот да се стича по гърба му.

— Мина много време… почти две години, откакто бях за последен път във Великия град. Питах се…

„Какво съм се питал?!“ Всеки миг щеше да се поддаде на паниката. „Колко ли невинни сте измъкнали от леглата им посред нощ, за да ги изгорите на кладата? До какви нови низости на ужаса и жестокостта сте паднали?“

— Питал си се за… — подкани го жрецът.

— Толкова ми липсва градът — опомни се Персис, — с театрите и гостилниците, с увеселенията и сбирките на достойни хора. Времето си минава и неволно се питам дали всичко е както съм го запазил в съкровищницата на паметта си. Винаги очаквам с радост новини от Каменград. Те уталожват тъгата ми да живея на огромно разстояние от родния си дом.

— Градът си остава прекрасен — изрече жрецът, — но туморът на ереста е навсякъде. Трябва да бъде намерен и изрязан.

— О, да — съгласи се Персис.

— Колко от поклонниците на Дървесния култ благоденстват в Гориаса? — попита жрецът.

— Не познавам нито един — излъга Персис.

— Има ги и тук. Надушвам мерзостта им.

Дребничкият роб Норуин отвори вратата. Видя жреца и се поклони ниско, преди да каже на Персис:

— Представителите на „Палантес“ вече са долу.

Дебелакът си отдъхна.

— Покани ги.

Норуин се поклони втори път и излезе заднешком от малката стая. Отскоро всички договори за повече от хиляда жълтици трябваше да бъдат засвидетелствани от жрец, който прибираше две на сто от стойността на сделката.

— Научих, че Бяс ще се бие отново — каза жрецът.

— Така е. Вие любител ли сте на игрите?

— В смелостта се корени величието на нашата цивилизация. Добре е за гражданите да виждат прояви на бойна доблест.

Вратата се отвори отново и Норуин въведе двама мъже. Бяха на средна възраст, пременени в скъпи дрехи, наметалата им бяха поръбени с кожа от хермелин. Зърнаха жреца и се поклониха незабавно. За Персис беше голямо удоволствие да види и тях толкова напрегнати в присъствието на гологлавия с боядисаната брада. „Че кой ли няма да се плаши?“ За някакви си десет години жреците се бяха превърнали от орден на книжници, които записваха и попълваха историята на Каменград, в най-страховитата сила на империята.

Единият от пратениците — мъж с могъщо телосложение и вързана на опашка дълга тъмна коса, извади два свитъка и ги подаде на Персис с поклон.

— Господарят Абсикус ви приветства. Аз съм Джайн, Пръв роб в „Палантес“. С мен е моят съратник Танян.

„Дори техните роби са облечени по-добре от мен“ — отбеляза Персис. Джайн носеше дълга синя туника от вълна, поръбена със златен брокат; на гърдите с черни копринени конци бе извезана орлова глава.

Той покани гостите да седнат и разгъна свитъците — обичайните договори за дължимите суми и условията. Прочете придирчиво всеки параграф. Накрая се подвоуми, погледна Джайн и каза:

— Тук е посочено, че цирк „Орисес“ ще плати пътните разноски и престоя на групата от „Палантес“. Това не бе споменато в преговорите ни досега.

— Сигурно някой е забравил да обясни това условие — невъзмутимо отговори робът.

— Този параграф ще бъде премахнат — настоя Персис.

— Не съм съгласен — възрази Джайн. — Получавате много задоволителна сума за своето участие в това… незначително събитие. Господарят Абсикус ми нареди недвусмислено да няма никакви промени в договора.

— Щом е така, какво да кажа? — промълви Персис.

Взря се в тъмните очи на роба и долови блясъка на самодоволството и едва прикритото презрение. Персис се обърна към жреца със смутена усмивка.

— Уважаеми господине, толкова съжалявам, че загубихте ценно време заради нас.

Избута туловището си от креслото, взе наметалото си и тръгна към вратата.

— Къде отивате? — учуди се Джайн.

— В банята. Ще полежа дълго в басейна, после ще се насладя на масаж. Моля да предадете моите почитания на вашия господар Абсикус.

— Не подписахте договора!

Персис спря на прага.

— Няма договор.

Прекрачи навън и Джайн се надигна толкова припряно, че събори стола си.

— Чакайте! — възкликна робът и изприпка след дебелака в коридора. — Стига де, тук сме се събрали разумни хора. По-добре е да се разберем.

— Няма за какво да се разбираме — отвърна Персис. — Или влизаме, задраскваме условието и подписваме договора, или си тръгвам.

Джайн пристъпи към него и Персис надуши уханието на намазаната му с ароматно масло коса.

— Господине, да говорим откровено. Вие сте затънали в дългове и сте на крачка от разорението. Този договор за вас е като ръка, подадена на удавник. Не можете да го откажете.

— Довиждане — каза му Персис, бутна външната врата и излезе на слънце.

— Съгласен съм! — кресна Джайн. — Условието ще бъде премахнато. Хайде да си свършим работата.

Персис постоя пред вратата и влезе.

Когато всички посетители си отидоха, дойде Норуин.

— Ако можеше да управляваш цирка толкова изкусно, колкото се пазариш, нямаше да закъсаме така.

— Съвсем мъничко остава думите ти да се превърнат в похвала — подхвърли Персис.

— Проклет да съм, ако исках да те хваля. Май не подбрах подходящите думи.

Дебелакът му се ухили.

— Утре ще се погрижиш всичките ни дългове да бъдат изплатени. Първо най-просрочените, по които са се натрупали повече лихви. И през следващия сезон ще се нуждаем от доброжелатели.

— Само от доброжелатели ли? — намуси се Норуин. — Ако Бяс умре, край на цирк „Орисес“. Персис, какво те е прихванало? Ти си схватлив и хитър човек. Успехите ти в търговията бяха изумителни. Защо не можеш да проумееш, че цирк „Орисес“ е обречен?

— Проумял съм го — призна Персис. — Но не мога да се спра. Обичам цирка, ръкопляскащите зрители и удоволствието в очите им, когато гледат конните акробати и двубоите. Това ме вълнува по-силно от всякакви печалби. Мечтая си да видя стадиона препълнен и всички да викат от възторг.

Норуин потърка с два пръста дългия си нос.

— Да, да, чудесна мечта. Но хайде да огледаме грозната истина от всички страни. Гориаса е завоюван град на народа келтой. Повечето жители са от племето гат и циркът не е много интересен за тях. Нашите сънародници тук са по-малко от три хиляди. Просто не стигат, за да напълнят трибуните. И като спомена за конни акробати… Успя ли вече да забравиш, че „Палантес“ ни ги отмъкнаха?

Персис се бе улисал в мислите си.

— Ами да! — ахна ненадейно.

— За конните акробати ли си спомни?

— Не. Знам как да запълним стадиона. Трябва да уреждаме представления за хората от гат. Да измислим нещо, което те ще поискат да гледат.

— Веднага се сещам за сношенията с овце — предложи Норуин.

— По-сериозно, приятелю — укори го Персис. — Келтоите не са варвари, както ги очерняме. Те обработват метали великолепно, а културата им е по-стара от нашата.

— Не оспорвам това. Помисли за друго — те са войнствен народ, но дори когато тук често имаше двубои до смърт, малцина от тях идваха да гледат.

— Знам. Не искаха да плащат, за да гледат мъже от Каменград, които се бият помежду си. Но дали няма да платят, за да видят как един от тях се бие до смърт с някой от Каменград?

Норуин помълча замислено, после каза:

— Ето нещо, за което си струва да поумуваме…

Магистратът Хулиус Марани скучаеше. Не че някой в съдебната зала би могъл да забележи, защото острият му поглед под тежките клепачи сякаш не пропускаше нищо и пълното му лице беше много сериозно, докато слушаше с привидно внимание всяка дреболия в показанията. Очите му само нарядко се стрелкаха към изящния пясъчен часовник и стичащата се в долната половина струйка.

Седеше и се преструваше на съсредоточен в делото — млад фермер от племето гат твърдеше, че гражданин на Каменград му е отнел земите с измама. Доводите му звучаха убедително, но ответникът вече бе платил внушителен подкуп на Хулиус и делото беше предрешено. Този младок от племената беше слабоумен. Хулиус го покани преди няколко дни в дома си, даде му шанс да предложи по-голям подкуп, но селянинът също като останалите варвари изобщо не успяваше да вникне как цивилизованите хора решават споровете помежду си. Само дърдореше за правосъдие и непочтени похвати в търговията… както правеше и сега.

Хулиус изчака младежа да завърши изложението си, както изискваха добрите обноски, и отсъди в полза на ответника. Варваринът закрещя оскърбления към него. Хулиус заповяда на съдебните пристави да го изведат и му наложи наказание двайсет удара с камшик за наглостта му.

След краткото вълнение скуката пак го налегна като тежко покривало.

Хулиус Марани можеше да бъде богат и само от поста си на Пръв магистрат в Гориаса — полагаше му се една пета от всички наложени глоби. Поръча товар от прекрасен мрамор, добит в Тургония, за да си построи подходящ дом южно от пристанището. Имаше вярна съпруга и красива любовница от местното племе, навсякъде го посрещаха почтително. А не като във времената, когато беше писар в корабна кантора и получаваше по четвърт сребърник на ден. Бе тънал в мизерия две години, докато намери пътя към високия пост и своя дял от славата.

При плаване в бурно море солената вода повреждаше някои денкове с платове и те не можеха да бъдат продадени. Захвърляха ги нехайно край складовете. Веднъж Хулиус реши да разреже такъв денк със зелена коприна от източните земи и откри, че са пострадали само външните топове плат. В средата на денка четири от двайсет и петте топа коприна се оказаха непокътнати. Продаде ги и така се сдоби с първите печалби. Месеци наред отделяше настрана десеторно повече пари, отколкото беше надницата му, създаде и ценни връзки с някои занаятчии. Една вечер капитан на кораб го завари да оглежда повредените денкове, повика го настрана и му предложи общо начинание. Всички търговци се примиряваха със загубите при превоза по море, стига да оставаха малки. Срещу достатъчен дял от печалбите капитанът беше готов да отделя настрана денкове без никакви повреди, а Хулиус можеше да ги отписва.

Всичко се подреди чудесно.

Само след година Хулиус направи първата вноска за собствена земя и започнаха да му строят къща. Жена му Дарния преливаше от блаженство, че забогатяват толкова бързо. Но собствениците на корабната кантора не споделяха радостта ѝ. Заедно с десет войници от стражата завариха Хулиус да наглежда товаренето на каруца с десет съвсем невредими денка.

Заловиха и капитана и след четири дни го обесиха. Хулиус обаче бе използвал част от печалбите си, за да подпомогне кариерата на един братовчед на съпругата си и братовчедът се издигна сред подчинените на Джасарай. Затова собствениците на кантората получиха спазарено обезщетение, а на Хулиус бе предложен постът на Пръв магистрат в Гориаса. Отново беше близо до истинското богатство, макар че изпращаше внушителна част от доходите си на влиятелния роднина на Дарния.

Въпреки че ставаше все по-заможен и животът му беше лек, Хулиус се отегчаваше от Гориаса и безкрайната върволица незначителни дела, които разглеждаше: нарушени договори, семейни разногласия, спорове за наследени земи и граници на парцели. Жадуваше за разкошните заведения и домове на насладата в центъра на Каменград, за приказно умелите проститутки, за музикантите и превъзходните гозби, чиито рецепти бяха събрани от десетки различни култури.

Погледна списъка пред себе си. Още едно дело и после можеше да се отбие при любовницата си.

В построената наскоро зала на съда влязоха трима мъже, поклониха се пред подиума, на който седеше Хулиус в бяла съдийска тога, и заеха мястото си вдясно от двата аналоя, украсени с дърворезба. Хулиус позна гладиатора Бяс и собственика на цирк Персис Албитан. Между тях стоеше някакъв младеж от племето гат — строен здравеняк със златиста коса и разноцветни очи. Задната врата на залата се отвори и влезе един от Алените жреци. Не се поклони, а веднага застана вляво от аналоите. Хулиус забеляза изненаданото изражение на Персис Албитан и усети безпокойство като малка тежка топка в стомаха си.

Магистратът прочете на глас документа на масата:

— „Регистрация на Бейн от племената за участие в двубои от името на цирк «Орисес».“ — Вдигна глава и попита: — Кой е покровителят на този човек?

— Аз — отговори Персис.

— А кой ще застане до него, за да бъде гарант на неговата почтеност?

— Аз — сериозно изрече Бяс.

Хулиус впи поглед в младежа.

— А ти, Бейн, заклеваш ли се да поддържаш възвишените традиции на храбростта и…

— Аз възразявам срещу гледането на това дело — прекъсна го жрецът.

По слепоочията на Хулиус изби пот.

— На какво основание, почитаеми?

— Позовавам се на закона. На хората от племето гат е забранено да носят оръжие по каквато и да било причина с изключение на съгледвачите, които служат в армията на Каменград.

— Да, несъмнено — потвърди Хулиус и си отдъхна, че може да се отърве толкова лесно. Изобщо нямаше желание да си навлича неприязънта на жрец. — В такъв случай…

— Бейн не е от племето гат — заяви Персис Албитан. — Той е риганте и ми беше препоръчан от Оранус, капитан на стражата в Ация. Законите за гат не се отнасят за Бейн, който е от риганте.

На Хулиус леко му призля и той погледна неуверено Аления жрец, който каза:

— Въпреки това този мъж е варварин и би трябвало да е под достойнството на всеки почтен гражданин да го наема като гладиатор.

— Може да се твърди — отвърна Персис, — че самото занятие на гладиаторите е под достойнството на когото и да било, обаче е разрешено от закона. Затова при цялото си уважение моля възражението да бъде отхвърлено. В законите няма забрана чужденец да бъде нает на работа от гражданин на Каменград при изгода и за двете страни. И в миналото мнозина гладиатори са принадлежали към други земи и народи, и днес е така.

Хулиус охотно би отсъдил срещу Персис Албитан, но всички негови решения трябваше да бъдат записани и изпратени в Каменград. А този случай не зависеше от преценката му на магистрат, която можеше да бъде купена на определена цена. Законът беше недвусмислен. Мълчеше, а умът му се напрягаше трескаво в търсене на някаква уловка, за да угоди на жреца. Нямаше обаче тънкости и неясноти, от които да се възползва. Делото беше съвсем просто.

Взря се в затлъстялото лице на собственика на цирка. Може би положението не беше чак толкова безизходно.

— Бих очаквал един верен гражданин на Каменград да се съобрази с мнението на достопочтения орден на Алените жреци — подхвана магистратът с привидна невъзмутимост. — Прав сте, като изтъквате, че за риганте не важат законите на Каменград, но и това племе принадлежи към народа келтой и ми се струва, че почитаемият жрец е загрижен да спазим именно духа на закона.

Не се съмняваше, че Персис ще схване намека. Никой не искаше Храмът да насочи враждебното си внимание към него. Дебелакът също се беше препотил, но каза:

— При цялото си уважение към съда твърдя, че не съществува „дух на закона“. Законите на Каменград са написани от умни и проницателни хора… сред които са и старшите жреци на Аления храм. Ако сте убеден, че законът е съставен немарливо, би трябвало веднага да изпратите доклад до Съвета. Но тъй като вече установихме, че моето искане днес не нарушава закона, аз отново настоявам Бейн да бъде вписан като гладиатор.

В този миг Хулиус проумя какво щастие е скуката. Тя означаваше нищо да не го заплашва, да не го забъркват в опасности.

— Съгласен съм — промълви унило. — Да пристъпим към полагането на клетва.

Аленият жрец не каза нищо, само се врътна и излезе от залата.

Хулиус Марани изслуша клетвата, подписа документа, удари печата на Правосъдието и стана.

В този съсипан ден вече нямаше желание да отиде при любовницата си.

Докато вървеше по новия пясък към средата на арената, Персис си мислеше, че стадион „Орисес“ никога не е изглеждал по-добре. Вече две седмици — въпреки недоволството на Норуин от тези разходи — дърводелци и бояджии се трудеха, за да възстановят по-овехтелите части от трибуните. Стадионът бе построен надве-натри преди единайсет години предимно от греди върху каменни колони. Първият му собственик Градин бе имал безгранични амбиции и твърде ограничен капитал, затова не бе могъл да си позволи обичайните украси и удобства — статуи, ложа за благородниците с фрески по стените, трапезарии и тоалетни за публиката. Стадион „Орисес“ можеше да изпълнява предназначението си. Нищо повече. Арената с диаметър двеста стъпки беше обградена от висока осем стъпки стена, над която се издигаха стъпаловидно двайсет редици скамейки. Много от тях бяха разкривени и напукани. Персис засенчи очите си с длан и се загледа в дърводелците, които поправяха скамейките в последния сектор. Новата дървения лъщеше от ленения безир.

Норуин прекоси пясъка и спря до него.

— Е, успя още веднъж да се пребориш за пропадането си в бедността. Довърших сметките. След като изплатихме почти всички дългове, ако плащаме половин надница на гладиаторите през зимата и ако предположим, че ще съберем към три хиляди зрители за игрите, което ще ни донесе още хиляда жълтици приходи, до първия ден на пролетта ще останем без пукната пара.

— Много време има до пролетта — щастливо каза Персис. — Виж стадиона, Норуин. Вече изглежда прекрасно.

— Като седемдесетгодишна курва с боядисана коса и току-що вапцано лице — уточни робът. — Както и да е. Колесницата пристигна. Казах на кочияша да чака. Готов ли си?

Персис отметна глава да погледне небесната синева. Денят не беше прекалено мразовит.

— Сигурно и на Полето ще се събере голяма тълпа.

— То се знае, че ще е голяма — каза Норуин. — Днес зрелището е безплатно, а ти похарчи куп пари за огнегълтачи, акробати, жонгльори и угощения. Разбира се, че ще се съберат много хора. Но те щяха да дойдат и без ти да се охарчиш. Онези от „Палантес“ са довели слон.

— Слон ли? Е, те не са принудени да пестят. Представяш ли си колко зрители бихме могли да привлечем, ако имахме слон?

Норуин поклати глава, но накрая се усмихна.

— Ти си добър и мил човек, Персис, обичам те като роден брат. Само че ти липсва предвидливост. Колко пъти трябва човек да види слон, преди да му омръзне? Да, ако имахме едно от тези животни, тълпата щеше да се скупчи на стадиона. Веднъж. А ние щяхме да се охарчваме всеки ден, за да го храним. Ами парите за дресьорите и пазачите му, за специалното помещение? Накрая събирачите на дългове щяха да ни дебнат като прегладнели вълци и аз щях да настоявам да продадем слона. Ти пък щеше да откажеш, защото животното ти е станало симпатично.

— Вярно — съгласи се Персис безгрижно. — Но само си представи… Слон!

— Хайде да се качим в колесницата, преди да намеря някоя тояга и да ти строша главата.

Персис прихна и двамата тръгнаха към западната Гладиаторска порта, минаха през тъмната Оръжейница и Лазарета, качиха се по стълбата и пак излязоха на светло.

„Колесницата“ се оказа преправена каруца, теглена от два неугледни коня. Персис опря крак на стъпалото и се намести на задната седалка.

— Трябваше да си взема и възглавница — оплака се той, когато Норуин седна до него. — Не ти ли заръчах да наемеш онази колесница с позлатения бронз от гарнизона?

— Да, заръча ми. Но „Палантес“ ни изпревариха. Благодарен съм на Извора за това, защото цената беше безобразно висока.

— Не бива да говориш за Извора на всеослушание — упрекна го Персис.

— Езикът ме подведе — отвърна Норуин. — Тежи ми да пазя тайната. Често си мисля, че предавам Извора, като не говоря пред всички за това, като крия вярата си.

— В Каменград горят еретиците на кладата — каза Персис. — Или ги изкарват на арената, за да бъдат разкъсани от диви зверове. Твоята религия е опасна за тебе, приятелю. Тази вяра може да ти донесе гибел.

— И това е вярно. Понякога се плаша. Но снощи отидох отново да чуя Забулената и тя даде на всички ни от силата на своя дух. Тя изцели един мъж, Персис. Положи ръце върху него и всичките му кървящи рани изчезнаха. Трябва и ти да я чуеш.

— Изобщо не се сещам за по-нежелана постъпка от тази. Не е далеч денят, когато мнозина жреци ще нахълтат в Гориаса. Не искам да стана подпалка за техните огньове. Виждал ли си Бяс днес? — попита собственикът на цирка, за да не говорят повече за Извора.

— Не, но той ще дойде на Полето.

— Срещу него ще излезе Воркас. Искрено се надявах слуховете да се окажат лъжливи.

— Персис, той сам реши да се бие. Никой не избира вместо него.

— Опасявам се, че може да ми е ядосан заради Бейн.

— Бяс не се ядосва. Пък и новината, че мъж от келтой ще се бие срещу гладиатор, веднага се разнесе из града. Очаквам да дойдат много хора.

Когато излязоха на пътя, вятърът стана по-мразовит и Норуин извади вълнена шапка, нахлузи я на оплешивяващата си глава и продължи:

— Бейн има по-голям шанс да оцелее от онзи, когото замести. А и самият Бейн се зарадва, че ще излезе да се бие. Той е истински келтой. Целият им живот се състои в размотаване с мечове на кръста и взаимни кланета.

Колесницата напредваше по-бавно, защото пътят вече беше задръстен от хора, тръгнали към Полето. От билото на хълма Персис виждаше палатките и сергиите за лакомства в падината. Там вече се бяха събрали повече от хиляда души и почти всички се тълпяха в източния край.

— Ето го! — посочи дебелакът. — Ето го слона!

— Виждал съм слонове — напомни Норуин.

— Наистина е много голям.

— Колко неочаквано — промърмори робът. — Питах се дали няма да доведат някое от онези прочути миниатюрни слончета.

Кал Манорян бе участвал само в два двубоя до смърт. Първия път срещу млад престъпник, осъден да излезе на арената, а втория — срещу страховит млад гладиатор от цирк „Порос“. Пак потрепери от спомена за този двубой. Противникът му беше и по-бърз, и по-сръчен, а още в първия миг Кал откри в очите му блясъка на жестока самоувереност, която го смрази до костите.

Още дишаше само заради нехайството на незнаен роб от цирка, който не бе сипал достатъчно пясък върху кърваво петно от предишната схватка. Противникът се подхлъзна тъкмо когато Кал нападаше. И буквално се наниза странично на меча, чието острие разряза вените му под ремъка на шлема. Кал направи щедро жертвоприношение за боговете на Каменград… и повече не излезе да се бие до смърт.

През годините оттогава често сънуваше кошмари за двубоя. А на трийсет и седем пак се отказа да излезе на арената. Когато Бяс им каза за предложението на цирк „Палантес“, отначало Кал реши да участва. Отчасти за да изпита смелостта си, но ако трябваше да е честен пред себе си, надяваше се почти всички да се съгласят и Бяс да не го избере за двубоите. Само че желаещите да рискуват не бяха чак толкова много и онази вечер Кал се прибра в дома си почти вцепенен от ужас.

Броени дни по-късно отиде да говори на четири очи с Персис Албитан. Уж щеше да лъже, че се налага да замине веднага за Каменград, защото негов близък е починал, а неусетно избълва страховете си пред собственика на цирка. И накрая се разплака от срам. Открай време изпитваше презрение към дебелака, но се оказа, че говори с човек, който го разбира. Персис се надигна от стола зад бюрото и дойде да го потупа по рамото.

— Кал, ти си свестен мъж. И не ти липсва смелост. Доказал си това на арената. Хайде, успокой се. Не е позорно да знаеш докъде се простира храбростта ти. — Персис наля чаша вино и му я подаде, после се подпря на ръба на бюрото. — Измислих нещо. Убеден съм, че онзи младеж Бейн иска да се бие. Ще го попитам още днес. Ако се съгласи, ще кажа на Бяс, че Бейн ще те замести. Няма да споменавам, че ти си поискал. Не е нужно никой друг да знае за нашия разговор.

Какво избавление…

Но сега Кал седеше злочест в Оръжейната палатка. Другите гладиатори си слагаха бронята, за да излязат за Бойната наздравица. Неколцина дойдоха да изразят съчувствието си, че Персис е постъпил толкова несправедливо с него.

Седеше в ъгъла, угнетен от срама. Бяс затягаше ремъците на нагръдника си и слагаше ножницата с меча на колана. Изгледа го веднъж без никакво изражение. Кал се извърна. Бяс беше твърде стар и утре щеше да умре. Въпреки това не се отказа. Дори когато научи, че ще се бие срещу Воркас.

Преди малко Кал бе видял Воркас с други гладиатори от „Палантес“. Приличаше на лъв сред вълча глутница. От „Палантес“ бяха обещали да не доведат никого от Списъка — заявените за следващото Първенство гладиатори. И наглед спазиха обещанието, но имаше още цял месец за допълване на Списъка и никой не се съмняваше, че накрая в него ще попадне и името на Воркас. Седем двубоя до смърт, в които бе побеждавал с лекота. Някои вече говореха, че бил новият Волтан.

Кал се вторачи в пръстите на ръцете си.

— Ела с мен навън — каза му Бяс.

Кал се сепна, защото дори не бе чул как едрият мъж го бе доближил. Стана и излезе след него на бледата слънчева светлина. Имаше много хора и Бяс го отведе зад палатката.

— Искаш ли да поговорим? — попита старият гладиатор.

— За какво?

— За това, което ти тежи на душата.

Кал стисна очи за миг.

— Как ми се иска да приличах на тебе… Но не съм такъв. И никога не съм бил. — Пое си дъх и продължи: — Не ми допада да лъжа приятелите си. Всички ми разправят колко съжалявали, че Персис се отнесъл толкова зле с мен. Изобщо не е така. Аз отидох при Персис и му казах, че съм уплашен и не мога да се бия. Ето, изплюх камъчето.

— Да, изплю го — тихо промълви Бяс. — За страхливец ли се смяташ?

— Че аз съм си страхливец. Не го ли доказах?

— Искам да ме чуеш, Кал, и да разбереш какво ти говоря — ти не си страхливец. Ако бях обкръжен от врагове, щеше много да ми олекне, ако ти застанеш до мен. И ти щеше да застанеш, Кал. Защото си мъж с чест, на когото може да се разчита. Но тази… тази гавра няма нищо общо с честта. Всичко е заради парите. „Палантес“ искат техните млади лъвчета да вкусят кръв, но без да рискуват прекалено. Похарчили са огромни суми, за да ги подготвят и прославят, но очакват да спечелят от това стократно. Престани да се тормозиш. Чуваш ли наистина какво ти казвам?

Кал кимна. Младият варварин Бейн дойде зад палатката и каза на Бяс:

— Персис те вика.

Бяс се отдалечи. Кал се загледа в новата броня на младежа от племената. Изглеждаше скъпа. Самият той никога не бе имал достатъчно пари, за да си позволи подобни доспехи.

— Знаеш ли с кого ще се биеш?

Бейн сви рамене.

— Казаха ми някакво име. Нищо не означава за мен.

— И кое е името?

— Някой си Фалко.

— Три двубоя, без да получи и драскотина — промърмори Кал.

На Бейн май му беше все едно.

— Защо се срещаме с тях днес? — попита варваринът. — И защо сме с бойни доспехи?

— Бяс не ти ли обясни?

— Каза, че сме щели да вдигнем Бойна наздравица. Трябвало да пием с противниците. За какво ни е да пием с хората, които ще убием?

— Такъв е ритуалът — обясни му Кал. — Показваме на тълпите, че се уважаваме взаимно и в сърцата ни няма омраза. — Подсмихна се. — Пък и така привличаме повече зрители.

— А, това вече го разбирам.

Върнаха се заедно пред палатката. Някой наду сигнална тръба и гъмжилото притихна. Двама мъже се качиха на каруца. Гласът на първия заехтя на тургонски в приветствие към тълпата. Веднага след него вторият повтори поздрава за хората от народа келтой. После представиха първия гладиатор от цирк „Палантес“. Боецът във великолепна броня излезе от палатката на своя цирк и застана пред дълга маса, на която бяха подредени шестнайсет златни бокала, пълни догоре с разредено вино.

Извикаха името на Полон. Русокосият гладиатор пристъпи към масата, хванал шлема си под мишница, и помаха с ръка на струпалите се хора.

Изреждаха имената едно по едно. Облекчението пак заля Кал, защото нямаше да чуе своето име. Чу как извикаха Фалко. Загледа се във високия мъж, който вървеше към масата. Имаше плавни и отмерени движения.

После отекнаха думите:

— И неговият противник — Бейн от племето риганте.

Мощен рев се разнесе откъм събраните в единия край местни хора. Бейн им махна с ръка и отиде при масата.

Извикаха и Воркас. Страх се надигна у Кал, щом го зърна — внушителен мъжага с огромни рамене и ръст цяла педя над шест стъпки.

Последен беше Бяс. Хората пак се разкрещяха, но той не ги погледна. Застана срещу Воркас и всички гладиатори вдигнаха чашите в наздравица за противниците си.

Кал се обърна и затътри крака към Оръжейната палатка.

За Бейн този ритуал беше толкова нелеп, че не можеше да повярва в случващото се. Врагове са онези, които искат да те погубят. Не пиеш с тях, не се здрависваш с тях. Вторачи се в мъжа срещу себе си. Фалко беше строен и жилав, с плоско лице и стиснати в тънка линия устни. В светлосините му очи нямаше страх. Срещна погледа на Бейн и като че ли понечи да каже нещо, но всички други вдигнаха чашите и извикаха в един глас:

— За доблестта!

Зяпачите запляскаха с ръце. Бейн опита виното. Киселееше.

Изви глава надясно и видя как могъщият Воркас се наведе напред.

— Кълна се в Каменград, че ми се виждаш твърде стар и уморен — каза на Бяс. — Ще те убия без никакво удоволствие. Все едно да заколя дядо си.

Бяс се усмихна, но не продума. Отпи глътка вино и остави бокала на масата.

— Виждам и страха в очите ти — продължи Воркас.

След наздравицата гладиаторите се разотидоха. Бейн тръгна с Бяс.

— Трябваше да му смажеш лицето с юмрук.

— Защо?

— Той те обиди.

— Опитваше се да ме сплаши. Я ми кажи какво забеляза в своя противник.

Бейн поумува над въпроса.

— Синеок е.

— Левак е! — троснато каза старият гладиатор. — Хайде да свалим тези брони и да се прибираме. Имаме много работа.

— Нали уж трябвало да си поприказваме с хората, да им се покажем.

— Вече ни видяха. Нямаме време за тези глупости.

След час бяха в стопанството. Бяс взе два къси дървени учебни меча и заведе Бейн на площадката зад къщата. Подхвърли му единия меч и зае леко разкрачена бойна стойка.

Занимаваха се с това от няколко дни и Бейн бе научил много тайни и тънкости. Бяс първо се постара да му обясни, че всеки гладиатор има свой ритъм, свои особености. Колкото по-дълго се проточва двубоят, толкова повече издайнически признаци може да забележи наблюдателният боец.

— Някои присвиват очи, преди да нападнат, други леко навеждат едното рамо или си облизват устните. Правят го неволно, но ако успееш да разгадаеш тези дреболии, ще имаш предимство от миг или два. Най-добрите гладиатори винаги отделят малко време в началото на схватката, за да опознаят движенията на противника.

— Ти не си го правил — възрази Бейн. — Окторус ми разказа, че биели тъпан, когато започнел твоят двубой, и хората залагали колко удара ще отброят, преди противникът ти да умре.

Бяс завъртя глава.

— Отивах в другите циркове и сядах сред зрителите. Наблюдавах бъдещите си противници, връщах се у дома и записвах какво съм научил.

— Виждал ли си Воркас досега?

— Не… Но знам как ще се бие.

— Как?

— Ще се стреми да удължи двубоя, да ме изтощи — тук една драскотина, там втора… Но не би позволил да се проточи прекалено. Не иска хората да си помислят, че някакъв дъртак го е затруднил.

— Като те слушам, не си много угрижен.

— Угрижен съм… за тебе, момко. Още ли не си разбрал защо в тренировките нито една от твоите атаки не е успешна?

Бейн се ухили.

— Не е ли защото си твърде бърз и опитен противник за мен?

— Издава те лявата ръка. Пръстите ти се разтварят в мига преди удара с меча.

— Ще се погрижа за това.

— По-добре е да го знаеш, но да не се насилваш. Фалко също ще забележи. И в някой миг от двубоя стисни левия си юмрук, преди да нападнеш. Тази мимолетна заблуда може да ти донесе победата.

Упражняваха се упорито ден след ден и Бейн напредваше бързо.

А сега Бяс пак стоеше срещу него, но държеше дървения меч с лявата ръка.

— Нападни ме — подкани го възрастният мъж.

На Бейн му се струваше, че е започнал да разгадава навиците на Бяс в боя. Пристъпи внезапно към него и се опита да го намушка в гърдите. Вместо да отбие оръжието му, старият гладиатор се отклони вляво и дървеният му меч цапардоса дясното ухо на Бейн, който залитна напред, но запази равновесие и веднага се извъртя към противника.

— Защо пак заемаш бойна стойка, като вече си мъртъв? — тихо каза Бяс. — Леваците са страшна напаст. Имат огромно предимство — повечето им противници са десняци, затова са свикнали с двубоите срещу тях. Противниците им обаче трябва да променят изцяло движенията си в схватката.

— Как да се бия с него? — попита Бейн, докато си разтриваше ухото.

— Обикновено нападаш левак откъм дясната му страна, за да отбягваш ръката с оръжието. Само че не знам точно как се бие този човек. Нападни ме отново.

Упражняваха се още един час. Няколко пъти Бейн успя да преодолее защитата на Бяс, веднъж дори докосна шията му с дървения меч.

— Това беше добре — каза наставникът му, — но не се главозамайвай. Аз не съм левак. Време е за почивка, после ще се позанимаваме с една малка хитрина, която използвах два пъти срещу леваци.

Върнаха се в къщата и хапнаха малко препечен хляб и студено телешко.

— Тревожиш ли се за утрешния двубой? — попита Бейн.

— Не. А ти?

— Не.

Бяс се усмихна, което си беше рядка гледка.

— Значи сме двама глупаци. Ти заложи ли? — Бейн врътна глава. — А би трябвало да го направиш. Залагат при съотношение четири към едно срещу тебе.

— Съотношение ли?

— Във вашето племе не залагате ли?

— О, залагаме.

— Но не играете на пари, така ли?

— Поне в моето село не го правим.

— Ясно… Ние пък сме неуморни комарджии. Съотношението показва как хората си представят твоите шансове за успех. Ако е четири към едно и ти заложиш една жълтица на себе си и победиш, ще си върнеш жълтицата и ще получиш още четири. Иначе казано, започваш с една жълтица, а накрая имаш пет.

— Какво е съотношението за твоя двубой?

— Десет към едно.

— Значи смятат, че имаш само един шанс от десет да оцелееш?

— Да. Воркас е млад и силен.

— Освен това е нагъл… и никак не ми допада — призна Бейн.

— И аз бях нагъл някога, затова съм настроен малко по-снизходително от тебе. Хайде пак да поработим.

Тренираха още един час, докато не заваля сняг. Бейн се умори, но беше благодарен на Бяс за отделеното време. Тъкмо решиха да приключват и двама ездачи се появиха на склона. Телорс и Полон. Заведоха животните в конюшнята и дойдоха при Бяс и Бейн.

— Изпуснахте голямо забавление — каза Телорс. — Слонът скъса веригите и нахълта в тълпата. Последно го зърнахме да бяга към хълмовете, гонен от десетина роби на „Палантес“.

— Някой пострада ли? — попита Бяс.

— Е, никой не умря. — Полон се ухили до уши. — Да беше видял как се разбягваха хората…

— Весело ти е — подхвърли Бяс, вторачен в Полон.

— Ами да. Онзи, с когото ще се бия, гледаше уплашено. Затова умувах цяла сутрин за какво ще си похарча златото. С Телорс отиваме в свърталището на Гаршон тази вечер. Ще си подберем курви. Искаш ли да дойдеш с нас?

— Не.

— Ще се отпуснеш — подкани го Телорс.

— Аз съм си спокоен. И ще си почина най-добре в своето легло, заспал като бебе.

Постояха мълчаливо и Телорс протегна ръка.

— Е, отново я заплюваме в очите.

— Отново — потвърди Бяс и стисна ръката му.

Полон повтори жеста, после двамата с Телорс изведоха конете си и потеглиха. Бяс ги изпроводи с поглед.

— Коя заплювате в очите? — не сдържа недоумението си Бейн.

— Смъртта.

Бейн седеше безмълвно в Оръжейната под стадиона. На стената светеха само две маслени лампи През отворената врата виждаше трупа на Полон в другата стая. От зеещите рани в шията и гърдите му вече не течеше кръв, но още капеше от масата в тъмната локва на пода. Главата на Полон се бе килнала наляво, никой не бе затворил мъртвите му очи.

Неговият двубой се проточи и останалите в Оръжейната — Бейн, Бяс и Телорс — си позволиха надеждата, че Полон ще е първият победител от „Орисес“. Четирима гладиатори от цирка вече бяха умрели на арената. Изнасяха труповете им през Оръжейната и ги оставяха в стаите навътре.

А после се отвори вратата, наречена Гладиаторска порта, и в сумрака проникнаха слънчеви лъчи. Двама мъже внесоха тялото на Полон и го сложиха на масата в съседното помещение. Телорс се изправи и намести железния шлем на главата си. Нямаше броня на гърдите, но беше омотал корема си с груб ленен плат, за да не се изсипят червата му на пясъка. Бяс също се надигна. Не каза нищо — двамата мъже само си стиснаха ръцете. И Телорс излезе на светло. Двамата роби го последваха, затвориха вратата и в стаята пак притъмня.

Друг мъж влезе през отсрещната врата — хирургът Ландис, тантурест плешивец с превити рамене и дебел врат. Седна безмълвно и остави платнената торба с инструменти на скамейката до себе си.

Първо се чуха фанфари, после ревът на тълпата запълни стаята, до ушите на чакащите мъже стигаше и звънът на сблъскващи се остриета. За Бейн всичко това беше някак смахнато. Вярно, вече бе убивал неведнъж. Но винаги с ярост. А в този полумрак с положените наблизо трупове цареше неестествен покой. Погледна Бяс, който връзваше червената кърпа на главата си. Едрият гладиатор отиде в единия край на стаята и започна да се разкършва.

Бейн вдиша дълбоко и затвори очи. Зрителите нададоха оглушителен вопъл и се смълчаха. Бейн осъзна, че от масата с тялото на Полон вече не капе кръв. Стана, сложи излъскания до блясък шлем на главата си и зачака в мълчание. Сърцето му се разтупка, изведнъж започна да не му стига въздух.

Вратата се отвори, Телорс влезе, смъкна шлема от главата си и го запрати към отсрещната стена. Издрънча като камбана, когато падна на пода. Кръв се стичаше от няколко рани по ръцете на Телорс, кожата над лявото му коляно също беше срязана. Хирургът се надигна от скамейката и посочи съседната стая. Телорс влезе там след него.

Бейн извади късия си меч от ножницата и тръгна към вратата. Гласът на Бяс го спря:

— Бъди съсредоточен. Не допускай в главата си мисли за тълпата, насочи вниманието си само към противника. И не прибързвай с хитрината.

Устата на Бейн беше пресъхнала. Вратата се отвори и той прекрачи в слънчевите лъчи.

Врявата на стадиона беше гръмотевична. Единайсет хиляди души се бяха натъпкали по трибуните. Бейн спря и огледа гъмжилото. За пръв път виждаше толкова хора на едно място и се стъписа. Хиляди от племето гат бяха дошли да видят как един риганте ще се бие срещу мъж от Каменград. Пое дълбоко въздух. Небето беше безоблачно, нямаше дори повей.

Той тръгна към по-високата трибуна, където се бяха настанили Персис Албитан и неговите гости. Източната Гладиаторска порта също се отвори и Фалко излезе на арената. Бейн не го погледна, взираше се в малката група, събрала се в ложата на собственика.

Персис седеше до кльощав мъж с пурпурна роба, над тях се бяха наредили управниците на Гориаса. Имаше мъже в пълно бойно снаряжение и Бейн се досети, че са офицери от гарнизона. Там беше и магистратът Хулиус, а няколко деца се бутаха при парапета. Стана му неприятно. Не беше редно деца да зяпат как мъже се бият и убиват.

Отърси се от тези мисли, доближи ложата и изчака Фалко да застане до него. Двамата вдигнаха мечовете си в поздрав към гостите и Бейн изрече думите, които бе научил от Бяс:

— Онези, които ще умрат, ви приветстват!

Обърна се към Фалко и протегна ръка и гладиаторът от „Палантес“ я стисна.

Върнаха се в средата на арената. Персис се изправи и даде знак на тръбачите. Сигналът отекна над стадиона.

И тълпата сякаш избухна. Фалко нападна. С първия удар на сърцето Бейн остана неподвижен, после отби светкавично и се извъртя встрани от свирепата атака. Остриетата се блъскаха неспирно. Двубоят срещу левак беше мъчителен, както бе казал Бяс. Бейн се чувстваше тромав и непохватен.

Стараеше се да не чува крясъците, да не забелязва нищо освен противника пред себе си. Фалко имаше точни движения и нито за миг не губеше равновесие. Беше и пъргав, и уверен в себе си и на Бейн му беше много трудно да издържи на натиска му. Дълбоко в душата си преливаше от благодарност за обучението, на което го бе подложил Бяс — без него щеше да е мъртъв още в първите мигове на двубоя.

Сражаваха се свирепо. Никой не успя да окървави острието си при първите разменени удари, защото и двамата се опитваха да разгадаят мъжа отсреща. Бяс бе втълпявал усърдно на Бейн, че всеки двубой е като танц и има свой ритъм. Дясното рамо на Фалко се наведе леко преди опита да намушка Бейн, който отклони меча му. Десният крак на гладиатора се стрелна зад единия пищял на Бейн и го спъна. Бейн се стовари на арената, Фалко се нахвърли тутакси. Бейн се търкулна встрани и гладиусът на противника удари само пясък. Бейн се изправи със скок, отби още един замах на Фалко и го халоса с левия си юмрук в лицето. Нападна веднага, за да се възползва от залитането му… и едва не умря: Фалко се опомни веднага и го посрещна с прав удар на меча. Бейн се отметна вдясно и замахна яростно надолу. Острието срещна бронзовия предпазник на лявата ръка на Фалко, който имаше време да забие юмрук в корема му и да го запрати назад. Двамата се раздалечиха леко и започнаха да обикалят в кръг.

Бейн скочи напред и опита разсичащ удар към гърлото на Фалко. Противникът му се отдръпна и върхът на гладиуса му закачи рамото на Бейн. От раната пръсна кръв и тълпата пак зарева оглушително.

— Началото на края — подхвърли Фалко. — Поиграх си с тебе. Стига ти толкова, дивако.

Гладиаторът от Каменград нападна още по-неистово, бързината му с меча беше смайваща. Бейн не се стресна — отбиваше всяка атака и изчакваше сгоден случай. Дясното рамо на Фалко пак се наведе мъничко. Бейн събра мигновено ръцете си и прехвърли меча в лявата. Фалко се устреми към него. Бейн посрещна гладиуса с предпазника на ръката. И в този недоловим миг Фалко разпозна удара, който щеше да го убие. Ококори се в ужас. Мечът в лявата ръка на Бейн прониза докрай незащитения корем на противника и стигна до сърцето. Фалко провисна на острието. Бейн го блъсна назад и изтръгна меча си от тялото му.

Още докато падаше, робите се втурнаха да изнесат трупа и да почистят кръвта от арената.

Бейн вдигна окървавения си меч и се наслади на воплите на тълпата, в която повечето хора бяха от племето гат. Те ликуваха. Той постоя така още малко, отдаде се на въодушевлението. После заби меча в пясъка, за да го почисти. Раната на рамото му беше плитка и той нямаше желание да се върне веднага в сумрака на Оръжейната. Закрачи по арената, ръкоплясканията кънтяха в ушите му. Качи се на трибуните. Около него се струпаха мъже, тупаха го по гърба. Той се обърна и видя Бяс да излиза на арената.

Радостта му изчезна като сън. Познаваше този човек отскоро, но уважението му към него вече беше безгранично. Омръзна се от ужас. Нито му беше благодарил, нито се бе сбогувал с него. Дори не му беше пожелал сполука.

Бяс вървеше по пясъка, без да вади меча си. Държеше шлема си под мишница и кърпата на главата му червенееше под слънцето като кръв. От другата страна излезе Воркас. Бейн стискаше до болка парапета над арената и гледаше двамата мъже, които застанаха пред Персис и неговите гости. Поздравиха ги и се отдръпнаха към средата на арената.

Бяс си сложи шлема и застана срещу противника. Сигналът прозвуча.

Само след един удар на сърцето Воркас лежеше мъртъв на пясъка.

Бяс прибра меча си и тръгна обратно към Оръжейната.

Зрителите мълчаха, вторачени в поваления Воркас, от чието гърло бликаше кръв. Бейн стоеше втрещен до парапета. Дори той не бе забелязал смъртоносния удар. Повтори схватката в паметта си. Воркас се опита да намушка Бяс високо в гърдите и той отклони удара. И тогава Бейн проумя потресен какво се беше случило. Бяс бе убил Воркас още преди да отбие неговия меч встрани. При атаката на противника бе пристъпил към него, бе разсякъл гърлото му и със същото движение бе пресрещнал меча му. Беше се изложил на невероятен риск — но беше победил.

Някои граждани на Каменград сред публиката се развикаха недоволно, че не е имало никакво зрелище. Други седяха онемели и се мъчеха да осмислят видяното. Бейн прескочи парапета и хукна през арената.

В Оръжейната Бяс сваляше предпазниците от ръцете си.

— Ти си великолепен! — възкликна Бейн.

Старият гладиатор мълчеше. Разхлаби колана с ножницата и го остави до предпазниците и набедрениците. Разкопча кожената препаска с метални плочки и я захвърли на близката скамейка.

— Добре ли си? — попита Бейн.

Бяс изви глава към него, лицето му беше сковано от напиращото в душата му.

— Момче, петима мои приятели са мъртви.

— Но ти не си — тихо напомни Бейн.

— Да, не съм.

— Ти беше решил от самото начало да направиш това, нали? Познал си, че Воркас ще поиска да проточи двубоя. И че не би вложил цялата си сила в първата атака. Затова рискува всичко в първия миг.

— Бейн, плащат ни да рискуваме. Ти използва ли прехвърлянето на меча в лявата ръка?

— И още как. Той разбра твърде късно какво направих.

— Отиди при Ландис да ти зашие раната на рамото, но не му позволявай да я чисти. Изтеклата кръв я е прочистила.

Телорс влезе в стаята, неговите рани вече бяха зашити.

— Радвам се да те видя жив, приятелю — каза на Бяс и двамата пак си стиснаха ръцете.

— Ти заложи ли на себе си? — попита Бяс.

— Не. Моят противник изглеждаше прекалено страшен. — Телорс въздъхна. — Такъв си беше… но не му стигаше хъс. Ако аз имах неговата дарба, щях да стана Пръв гладиатор. — Тръшна се на една скамейка и погледна през вратата към мъртвия Полон. — Той знаеше, че ще умре. Личеше си по погледа му снощи.

Хирургът Ландис влезе, видя кръвта от плитката рана на Бейн и кимна към другата стая. Не каза нищо, а щом Бейн седна, взе извита като сърп игла и конец. Заши раната бързо и умело. Щом направи възел и сряза конеца, се вторачи в очите на Бейн.

— Ето какво си избра, момко. Сега доволен ли си?

— Жив съм — сдържано отговори Бейн.

— А осмина са мъртви — натърти хирургът. — Осем души, изхвърлени от този свят. Още майки ще скърбят, още деца отрано ще опознаят покрусата. Такъв живот ли искаш?

— Не го искам — призна Бейн. — Но всеки прави каквото се налага.

— Не е вярно! Правим каквото сами избираме. И понасяме последствията.

Бейн му благодари и се върна в Оръжейната. Свали бронята и облече панталона, туниката и дебелата куртка от овча кожа. Бяс и Телорс също се бяха облекли.

— Да се махаме оттук — настоя Бяс. — Искам да се върна по-скоро в стопанството.

Когато тримата гладиатори тръгнаха към служебните помещения, хората още се бутаха на изходите. Всички се развикаха, щом зърнаха Бейн, и той махна с ръка на почитателите си.

Носещи сняг облаци се трупаха в небето. Кара седеше на прага, омотана в дебело синьо одеяло. Захвърли го и се втурна към тях, докато се спускаха по хълма. Бяс дръпна юздите и скочи от седлото, а момичето се хвърли в прегръдката му. Той я притисна до себе си.

— Добре съм, принцесо — прошепна ѝ. — Добре съм.

— Не се бий повече, дядо! — примоли се Кара.

— Няма — обеща Бяс.

Бейн отведе животните в конюшнята. Свали седлата, разтри конете, даде им сено, а накрая се покатери в плевнята и седна там, зареял поглед над хълмовете. Чувстваше се изцеден, а не уморен. Спомени от арената се мяркаха в ума му — надигащият се рев на тълпата, погледът на Фалко, докато забиваше меча в корема му, въодушевлението от смъртта на противника. И все му се привиждаше засмяното лице на Волтан.

— Ще те намеря — прошепна Бейн. — И ще те убия.

Скочи долу и влезе в къщата. Бяс седеше в любимото си кресло, Кара се беше сгушила в скута му. Беше прегърнала дядо си през врата, очите ѝ още блестяха влажно от преживяния страх. Бяс и Телорс не продумваха и Бейн разбра, че не бива да им се натрапва.

Огнището в стаята му беше разпалено и я озаряваше в топла червенина. Бейн смъкна дрехите, пъхна се под завивката и отпусна глава на възглавницата. Усещаше шевовете стегнати, раната сърбеше.

Постара се да не обръща внимание. Мислеше си за Лия и за всичко, което нямаше да се сбъдне.

Минаваше полунощ, а сън не го ловеше. Отметна завивката и стана. Огънят едва тлееше, ставаше студено. Той клекна, раздуха жаравата и тя заблещука. Добави малко съчки. Облизаха ги мънички пламъчета и щом се разгоряха, той сложи две-три цепеници. В стаята се размириса на дим и той отвори капаците на прозореца. Луната сияеше високо в ясното небе, мразовит ветрец лъхна главата и гърдите му. От съседната стая се чуваше хъркането на Телорс.

Бейн се взираше нерадостно в заснежените хълмове. Нищо не помръдваше в притихналата нощ. Потрепери и се облече — вълнен панталон и дебела вълнена риза. Пак го тормозеха мрачни мисли. Най-лошото от всичко беше, че не бе спасил Лия, но не можеше да забрави и смъртта на майка си. Всичко му се струваше някак свързано и угризенията му тежаха като камък на шията. Ако беше по-схватлив, ако се бе научил да чете и да пише, може би щеше да заслужи одобрението на Конавар. Тогава не би ли имало надежда кралят да се събере отново с Ариан? Убило я беше отчаянието, но ако Конавар бе дошъл при нея, сега щеше да живее в щастие. И защо не бе потеглил веднага с Лия към Кайр Друаг? Или защо не се беше бил по-упорито, защо не беше нападнал Волтан по-чевръсто? Тогава мечът на убиеца нямаше да прекъсне живота ѝ.

Прииска му се да обикаля навън, докато се бори с тези мисли. Обу ботушите и се загърна с новото подплатено наметало. Слезе безшумно по стълбата, нагази в снега и видя изненадан скорошни следи към хълмовете. Още чуваше хъркането на Телорс горе, значи бяха следите на Бяс. Защо и на него му беше хрумнало да броди нощем?

Тръгна по следите през площадката за упражнения и стигна до плитка пещера. Бяс седеше вътре до малък огън. Вдигна глава и го погледна.

— Сам ли предпочиташ да седиш? — попита Бейн.

— И да си тук, и да не си, пак съм сам.

Посочи му да седне до него на паднал дънер.

— Щеше да ти е по-уютно пред огнището в къщата — каза Бейн и протегна ръце към пламъците.

— Къщата е от камък. Затворена е за света. Имах нужда да съм сред възвишенията, да виждам звездите. Ти не се ли чувстваш така?

— Не.

Бяс въздъхна и Бейн надуши уисге.

— А уж вие от келтоите се сливате с природата, следвате пътя на духа. Но ти май не разбираш за какво говоря, а?

— Има ли значение?

— Май няма. Хареса ли ти този ден?

— Да. Ликувах, когато моят враг умря. Похвалите на тълпата ме опияняваха като вино. Знам, че за тебе не беше така, но преживявал ли си това някога?

Бяс посегна зад дънера и взе бъчонка уисге. Извади тапата, отпи голяма глътка и му подаде бъчонката.

— Не биваше да се бия днес — подхвана гладиаторът. — Постъпих самонадеяно и сбърках. Все си казвах, че го правя за цирка, за другите. А истината е, че се… ядосах. Някога се биех за „Палантес“. Те спечелиха цяла планина злато от моите двубои. Сега пък поискаха да вземат още някой и друг грош от смъртта на един стар селянин. Трябваше да им кажа да… да ми се разкарат от главата. Ето това щеше да бъде постъпка на истински мъж. Никакво уязвено самолюбие не може да се мери със страданията, които причиних на Кара.

— Ти обаче ги удари там, където боли — вметна Бейн. — Уби техния най-надарен млад боец.

— Да бе… Това е нищо за тях. Ще си намерят друг. Не си струваше да убия човек заради гордостта си. И изобщо не си струваше заради нея да умрат петима от приятелите ми. — Надигна отново бъчонката и погледна към небето. Насмалко да се килне назад, но Бейн го хвана. — Оттам сме дошли… — промърмори Бяс завалено.

— Откъде? От небето ли?

— Някъде оттам… — Бяс размаха ръка нависоко. — Каза ми го една мъдра старица, ясновидка. Направени сме от звезден прах. Да, много мъдра жена беше…

— Май е говорила като слабоумна — усъмни се Бейн. — Направил ме е похотлив мъж, който насилил майка ми.

— Звезден прах… — повтори Бяс и впери размътен поглед в младежа. — Отдавна… ама много, много отдавна… една звезда избухнала и разпръснала праха си из небесата. Вълшебният прах паднал и на земята, от него бил породен животът. Риби и… и други твари. И дървета. А когато живите твари умрат, прахът пак се разпръсква и създава нови дървета и… и…

— И риби ли? — подсказа Бейн.

— Да. Риби. — Гладиаторът въздъхна. — Днес ми стана мъчно за Воркас. Не беше редно да загуби този двубой, самият той го знаеше дори в мига на смъртта си. Очакваше да се браня, да отгатвам атаките му. Когато разсякох шията му, очите му се промениха. Заприлича на изгубено и стъписано дете.

Този път Бяс отпи няколко глътки.

— Старче, ти нали уж не пиеш?

— Не пия. Не мога да понасям този бълвоч. Ти виждал ли си призрак?

— Може и да съм виждал. Сънувах нещо, когато бях ранен. Моят дядо дойде при мен.

— Понякога виждам нейния призрак… — каза Бяс. — Цялата ѝ дреха е в кръв, тя държи нож. Тази нощ стоеше пред леглото ми. Видях, че устните ѝ мърдат, но не чувах никакви думи. След това изчезна. — Той потръпна. — Става по-студено…

Бейн намери начупени клони и ги сложи в огъня.

— Познаваше ли този призрак?

— О, да, познавах я.

— Да не ти е била съпруга?

— Съпруга ли? Никога не съм се женил, момко. Десет години бях войник, после станах гладиатор. Каква ти женитба… Курви — да. Много. Повечето бяха добри момичета.

— И как тъй имаш внучка?

Бяс надигна бъчонката, разклати я.

— Свърши. Беше пълна, пък сега е празна. — Изкикоти се. — И с живота е така.

— Изпил си всичко това?! — Бейн настръхна.

Уплаши се, защото знаеше за мъже, които са умрели след такова препиване с уисге.

— Май ще си подремна — изломоти Бяс.

И тупна по гръб от дънера. Бейн се мъчеше да го сръчка, за да се събуди, но по-възрастният мъж бе загубил съзнание. Бейн хвана ръцете му и се опита да го вдигне, за да го занесе до къщата. Бяс обаче беше много едър и Бейн не можеше да се справи с тежкото отпуснато тяло. Сложи го внимателно по гръб на земята.

Ставаше мразовито, малкият огън не можеше да пропъди студа. Ако не успееше да върне Бяс в къщата, той щеше да умре тук. Бейн изпсува и издърпа гладиатора по-близо до огъня. Зави го с наметалото си. Трябваше да се върне в къщата и да събуди Телорс. Още докато си мислеше за това, вече знаеше, че Бяс може да измръзне до смърт преди да стигнат до пещерата. Излезе и събра още дърва. Застудяваше още повече, Бейн сгуши глава в раменете си и се примъкна до пламъците.

Изведнъж студът престана да хапе кожата му и той усети по гърба си топлината на пролетен вятър. Един гарван изпърха и започна да обикаля около безчувствения гладиатор. Бейн бавно се обърна.

Откъм дърветата идваше старица, подпираше се на тояга.

— Здравей, момко от риганте.

Гласът ѝ звучеше приглушено иззад плътното було. Тя седна на дънера и протегна ръка към огъня. Пламъците заподскачаха около пръстите ѝ, след миг заиграха по дланта ѝ. Пръстите се свиха и Бейн видя как юмрукът на старицата засия като фенер. Пак погледна натам, откъдето бе дошла. Нямаше никакви следи по снега. Той се уплаши. Всички риганте знаеха за сидите — боговете на гората. А сред тях най-страховита беше Моригу. Малцина от народа келтой дръзваха да изрекат името ѝ на глас. Говореше се, че това носи лош късмет.

— Ти си Старицата от гората — каза Бейн. — Дошла си при Бануин на Когдънското поле и си накарала призраците да се появят.

— Не съм ги карала аз да му се показват.

Забулената глава се завъртя да погледне Бяс.

— Той е добър човек — промълви Бейн. — И мой приятел. Не се опитвай да му сториш зло.

— Дете, нямам никакво желание да му навредя.

Гарванът подскачаше по земята; доближи главата на възрастния мъж. Бейн извади ножа си.

— Ако тази гнусна птица го клъвне, ще ѝ отрежа проклетата глава!

— Колко приличаш на баща си — каза му старицата. — Давиш страха в гняв. Сърцето ти блъска като чук в гърдите, ръцете и краката ти треперят, а продължаваш да се репчиш. Само че ножът ти е безполезен.

— Какво искаш? Не се нуждая от твоите дарове — ще ми навлечеш страдания и ще се наслаждаваш на смъртта ми.

— Ама че наглеци сте това хората… — подхвърли старицата. — Когато сидите се появиха, светът кипеше, по цялата планета вилнееха бури, чиято ярост ти дори не можеш да си представиш. Разцепени планини бълваха разтопени скали, земята се тресеше, късовете ѝ се блъскаха един в друг. А сидите вече ги имаше, Бейн. Видяхме смъртта на звезди и възникването на човека. Гледахме как твоите хранещи се с охлюви и червеи предтечи изпълзяваха от пещерите и бавно, съвсем бавно трупаха знания. Помагахме ви, вдъхновявахме ви. Издигнахме ви от калта, показахме ви небето и звездите в безкрая. Подхранвахме духа ви. И вие израствахте. Но вашите умове са ограничени и изпълнени с дребнавост. Смалявате всичко в мислите си, за да е по мярка на вашата неспособност да го разберете. Ще ти навлека страдания ли? Ще се наслаждавам на смъртта ти ли? Дете, видяла съм смъртта на твоя прадядо и на неговия прадядо. Пък и какви страдания бих могла да ти навлека, които ти сам не си причиняваш?

— Чувал съм истории за тебе — заинати се Бейн. — Твоите дарове са опасни.

Тя се обърна към него и той изстина, щом забеляза разложението под булото.

— Когато тичаш по тези хълмове с приятеля си, понякога стъпкваш буболечка. Бейн, как ли биха си представили другите буболечки твоята роля в живота им? Дали биха казали: „Той е създаден да ни убива“? Дали ще вярват в тебе като в някакъв безмилостен демон, сътворен да донесе гибел на техния вид? Моето предназначение тук не е да тормозя хората. За какво ми е да се занимавам с тях? Ние ви вдъхнахме дарбата да вникнете в красотата на света. Но не можехме да променим същността ви. Вие сте убийци. Обладани сте от алчност, похот и жестокост — заради тях в душата на всеки бушува война, в която духът рядко е победител. — Тя млъкна за миг-два. — Не съм твой враг, Бейн. Не съм враг на никой човек.

Бяс изстена насън.

— Сънищата му го измъчват — каза Моригу. Бяс стискаше юмруци, изстена отново. Тя го докосна леко с тоягата и той въздъхна и се отпусна. — Спи спокойно, Вани — прошепна тя. — Не сънувай.

За миг в гласа ѝ прозвуча нежност и изненаданият Бейн попита:

— Познаваш ли го?

— Познавам го много по-дълго от тебе. Първо го зърнах като млад войник. Четирима негови съратници завлякоха в гората момиче от твоя народ, за да го изнасилят и убият. Той ги спря. Виждала съм още много прояви на неговата доброта. После в живота му се появи Палия.

— Палия ли?

— Отгледа я като своя дъщеря. Майка ѝ беше проститутка, войниците на Каменград наричат такива жени „общи курви“. Присламчваше се към армията по време на поход и този път беше с Вани и неговите другари. Забременя и реши да роди детето. Всички събраха пари, за да я изпратят обратно в Каменград. Шегуваха се помежду си кой ли е бащата на детето. Можеше да е всеки от двайсетимата, които плащаха за услугите ѝ… сред тях и Вани. Скоро започнаха истинските сражения — безпощадни и страшни. Вани и съратниците му бяха приклещени в планината, изтребиха ги почти до крак. Само Вани си проби път с бой, изнесе и един ранен, но той умря, докато хирургът се мъчеше да го спаси. Накрая Вани се върна в Каменград и потърси проститутката, но научи, че някакъв злодей я убил в тъмна уличка. Съпругата на мъжа, който притежаваше бардака, се грижеше за детето ѝ. Вани откупи момичето и го настани за отглеждане в добро семейство. Даваше пари за дрехи, прехрана и подслон, после и за училище.

— Защо го е правил? — не разбра Бейн. — Нали не е знаел дали детето е от него?

— А ти защо спаси онзи кон в реката? — отвърна Моригу с въпрос.

— И ти ли беше там?

— Аз съм навсякъде, Бейн. Но сега говоря за Вани. Той нарече момичето Палия, тя израсна хубавица с добра душа. Само че беше твърде уязвима. Влюби се в мъж, който само я използваше и щом Палия забременя, я изостави. Тя се почувства предадена и умът ѝ се размъти. Скоро след раждането взе нож, сряза вените на китките си и умря.

— Призракът, който вижда Бяс… — прошепна Бейн.

— Да, призракът.

— Значи всичко направено от него е било напразно.

— Глупаво дете! — изсъска Моригу. — Направеното от любов и доброта никога не е напразно! То подхранва света! Досущ като камък, хвърлен във вир, от тези постъпки се разстилат вълни във всяка посока. Те вдъхновяват и така възвисяват духа.

— Бяс не е ли убил мъжа, който я захвърлил?

— Не. Той бил войник. Виновен бил само за съблазняването на Палия. Нищо не ѝ обещал, а и вече не бил в града — участвал в някакъв поход. По онова време Вани вече бе станал Бяс, Пръв гладиатор. Но смъртта на Палия за малко не го съсипа. Продължаваше да се бие, обаче беше съкрушен. Настъпи и денят, когато вече не искаше да се бие. Напусна арената и доведе внучката си в Гориаса.

— Изглежда, че си благосклонна към него — каза Бейн, — а той е убиец. Не си ли противоречиш?

— Всички сте убийци — отвърна Моригу. — Но у Вани има стремеж да запази своя дух и огромна доброта, благост и състрадание. Ние сидите казваме за такива хора, че имат велика душа.

Бейн се взря в спящия гладиатор. Зимният вятър задуха рязко и Бяс се разтрепери.

— А, ето къде сте били.

Телорс се показа между дърветата. Бейн изви очи надясно. Моригу я нямаше. Чернобрадият гладиатор мина по дълбокия сняг и клекна до Бяс.

— Знаех си, че ще го направи. Затова останах да пренощувам в къщата.

Двамата изправиха Бяс, Телорс се наведе и нагласи спящия мъж на раменете си. Залитна, но се затътри по дългия път към къщата. По средата остана без сили и Бейн нарами Бяс. Бяха напълно изтощени, когато се добраха до къщата. Бейн сложи Бяс на килима пред огнището в голямата стая, а Телорс пъхна под главата на своя приятел възглавница. Завиха го с одеяло и отидоха в кухнята. Телорс запали маслена лампа и си сипа чаша вода.

— Изпил е твърде много — предупреди го Бейн. — Чувал съм за хора, които умрели след такова препиване.

— Ще седя при него.

Бейн си отряза филия хляб, намаза я с масло и седна при Телорс.

— Нали Бяс уж отбягва силните питиета?

— Обикновено. Започна да се напива в Каменград след… след едно лично злощастие. Двубоите до смърт вече му тежаха и след всеки пиеше, после се луташе някъде. Винаги го намирах и му помагах да се прибере.

Телорс стана, отвори един шкаф и извади малка стомна с уисге. Наля малко във водата и даде стомната на Бейн, който отпи две-три големи глътки.

— Говореше ли много? — попита Телорс.

— За какво да е говорил?

— Ами за живота си… за миналото?

Бейн забеляза безпокойството му.

— Не. Разправяше как сме били дошли от звездите. Това беше.

Телорс си отдъхна.

— До сутринта ще се опомни. Кара ще му направи закуска. Тя е мило момиче. Не искам да я видя смазана от мъка.

И Бейн внезапно разбра от какво е бил угрижен Телорс. Кара не знаеше нито за самоубийството на майка си, нито за произхода си. Надигна стомната за още една глътка. Уисгето беше много силно, главата му вече се замайваше.

— Бяс беше невероятен в двубоя днес. Бърз, уверен, смъртоносен.

— Такъв си е Бяс.

Лицето на Телорс се отпусна в усмивка.

— А дали е могъл да победи Волтан?

— Ясно… говорили са ти за миналото. Истината е, че всъщност не знам. В разцвета на силите си и двамата бяха страшни бойци. Като се замисля… Ако трябваше да заложа всичките си пари на някого, щях да избера Волтан. Но ако трябваше някой да се бие за моя живот, щях да избера Бяс. Отговорих ли на въпроса ти?

Бейн се килна на стола, стаята се завъртя пред очите му. Телорс се подхилваше.

— Момко, най-добре е да си лягаш. Уморен съм, не мога да те нося догоре по стълбата.

7.

Бейн се носеше в море от сънища, лица и гледки се мяркаха в съзнанието му, сливаха се, променяха се. Виждаше майка си, после Ворна, остарелия ловец Паракс, гладиатора Фалко… Човешкият поток беше нескончаем. Опитваше се да ги докосне, но пръстите му преминаваха през тях и образите се разкривяваха, сякаш бяха от вода.

Събуди се облян в студена пот и отметна завивката. В стаята беше мразовито, капаците на прозореца бяха заледени.

Щом седна на леглото, изпъшка от усещането, че в главата му блъскат нажежени чукове. Побърза да се облече и да излезе от стаята. В кухнята Кара помагаше на дебелата Гирта да измият съдовете след закуската.

— Успа се — каза му момичето. — Да ти препека ли филии от вчерашния хляб?

— Ще ти бъда благодарен.

Туптенето в главата му отслабваше, но зад очите се настани тъпа болка. Той седна до масата и разтри слепоочията си. Вените под кожата бяха твърди като медна жица. Гирта сложи билки в една марля, уви я като торбичка и я потопи в чаша с вряла вода. В кухнята се разнесе приятно ухание. Тя сложи чашата пред него.

— Почакай да се накисне и го изпий. Ще ти олекне.

Бейн се усмихна насила.

— Толкова зле ли изглеждам?

— Прекалено си блед, но под очите имаш тъмни кръгове, оставени от уисге.

И му се ухили. Бейн си потърка очите. Уж си бе позволил само няколко глътки снощи, но питието наистина беше много силно. Все едно гълташе огън.

След няколко минути Кара му донесе горещи филии, намазани с масло. Бейн ѝ благодари и допи отварата. Гирта беше права — главата му започна да се прочиства почти незабавно.

— Къде са Бяс и Телорс? — попита той.

— Закусиха преди час и излязоха да тичат — отговори Кара. — Телорс заръча да не те будим, защото си пил уисге. — В погледа ѝ имаше укор. — Дядо казва, че гладиаторите не бива да си позволяват силни питиета. Казва, че са като отрова за тях.

— Той е много мъдър — отбеляза Бейн.

— И повече няма да се бие. Никога.

— Радвам се да чуя това.

Кара се обърна към Гирта.

— Вчера беше ужасно, нали? Седим тук и не знаем дали дядо… Ужасен ден!

— Но днес вече не е толкова страшно — подхвърли Бейн.

— Днес е рожденият ми ден — похвали се Кара. — Навършвам четиринайсет. С дядо ще отидем в града. Ще ми купи кон. Не някакво пони! Истински кон. И ще купим още добитък. Дядо вече е богат. Затова няма нужда да се бие отново.

Докато Бейн си дояждаше закуската, Бяс и Телорс се върнаха тичешком и той погледна през прозореца. Телорс му махна с ръка и се облегна на перваза.

— Младите не умеят да пият — подигра му се.

— Не е от пиенето — отвърна Бейн. — Не можах да мигна от твоето хъркане.

Телорс пръсна сняг към него и се обърна да погледне ездача, който доближаваше двора. Мъжът имаше скъпо наметало, обточено с хермелин, и скъпи зимни ботуши за езда. Конят му беше породист и си личеше, че се грижат добре за него. Бяс тръгна към госта, а Бейн попита Телорс:

— Кой е този?

— Ако се съди по бродирания на наметалото му орел, трябва да е от цирк „Палантес“.

Телорс също тръгна към конника. Бейн се премести в голямата стая и седна при огнището. Главоболието стихваше, но се чувстваше твърде немощен. Креслото беше дълбоко и удобно и той изпъна крака и затвори очи.

— Имаш посетител — каза Бяс.

Бейн седна по-изправено. Високият едър мъж, който започваше да напълнява, му кимна сдържано. Бейн надуши парфюм.

— Аз съм Джайн, Пръв роб в цирк „Палантес“ — представи се непознатият с напевен глас. — За мен е удоволствие да се запозная с тебе.

Бейн стана и стисна протегнатата ръка. Пръстите на мъжа бяха вяли, дланта — влажна.

— Гледах твоя двубой вчера — продължи Джайн. — Ти беше великолепен. — Бейн мълчеше и чакаше. — Говорих с Персис Албитан за тебе и му предложих да откупим договора ти. Казано направо — цирк „Палантес“ иска да поеме покровителството над тебе.

— Покровителство ли?

— Искат да се биеш за тях — обясни Бяс.

— Щом подпишеш, ще получиш петстотин жълтици. Гарантираме ти най-малко двеста жълтици след всяка победа. Разходите по настаняването и личните ти нужди също ще бъдат поети от цирка, ние ще ти осигуряваме оръжията и бронята.

Бейн погледна Бяс.

— Това добро предложение ли е?

— Приемливо. Нищо повече.

— Какво би ме посъветвал?

— Да го обмислиш много внимателно.

Бейн пак се вторачи в мъжа от „Палантес“.

— Ще ви отговоря утре.

— Няма да получиш по-добро предложение от други — увери го Джайн все така усмихнат.

— Утре — повтори Бейн.

— Да, да, разбира се. Както вече казах, за мен е удоволствие да говоря с тебе. Поздравления за победата. — Джайн пристъпи към Бяс. — Поздравления и за вас, почитаеми господине. Всички бяхме убедени, че Воркас ще стане Пръв гладиатор. Вие ни показахте колко сме се заблуждавали.

— Довиждане — гласеше краткият отговор на Бяс, който му отвори вратата.

Гостът излезе невъзмутимо, яхна коня си и потегли.

— Нали ти казах — подхвана Бяс, — че в „Палантес“ няма да тъгуват дълго. Винаги има още някой боец, когото могат да изстискат като мокро пране.

— Този не ми допадна — призна си Бейн. — И все пак неговото предложение ме доближава към… целта.

— Няма спор — съгласи се Бяс. — В техния цирк дисциплината е строга, наставниците си знаят работата, удобствата са предостатъчни — имат свои бани, масажисти, хирурзи. Дори поддържат собствен бардак само за гладиаторите и собствениците. Ще ти наемат дом, ще плащат на слугите, дори ако са четирима, ще имаш и личен наставник.

— Описваш всичко много примамливо — каза Бейн. — Ще ми изброиш ли и причините да им откажа?

— Не се сещам за нито една, момко. Ти мечтаеш за отмъщение. Това ще ти помогне да се подготвиш. Или някой ден ще умреш на арената.

— Цирк „Палантес“ искаше смъртта ти — напомни Бейн.

— Така е, искаха да умра. Но не влагаха никаква злоба в това. Подтикваше ги само бездушният стремеж да спечелят повече пари. Такива хора заслужават не омраза, а презрение. Ако можех да си върна младостта, нямаше да се бия отново за тях. Но сега говорим не за мен, а за тебе. Ти нямаш никакви подбуди да презираш „Палантес“. Вече знаеш какви са и какво можеш да очакваш от тях. — Бяс прекрачи към вратата на стаята. — Време е да се изкъпя и да се преоблека, за да заведа Кара в града. Ти помисли за всичко, което ти казах. Обсъди го с Персис. Не се съмнявам, че и той ще дойде тук след не повече от час.

Два часа по-късно Бейн се връщаше тичешком след обиколката по хълмовете и видя други два коня, вързани пред къщата. Забави крачка и спря на площадката да направи упражнения за разтягане. Зимният вятър охлаждаше потта му. Зашитата рана на рамото му смъдеше, но поне от главоболието се бе отървал. Случилото се през нощта го човъркаше непрекъснато. Защо Моригу бе решила да му се яви? Какви бяха намеренията ѝ? Най-много му тежеше тъгата заради Бяс. През последните седмици бе започнал да изпитва благоговение пред стария гладиатор и му се струваше, че въпреки редките изблици на горчивина той е доволен от живота си. А от снощи знаеше каква печал таи в душата си.

Вече мръзнеше и побърза да влезе в кухнята. Гирта приготвяше вечерята. Усмихна му се и кимна към голямата стая.

— Имаш двама посетители. Станал си знаменитост.

Бейн се качи в стаята си, свали дрехите и се изтърка с кърпа. Облече чист панталон и риза, обу се и се върна на първия етаж.

Персис Албитан го посрещна със сияйна усмивка на дебелото си лице. Стана да стисне ръката му.

— Добре изглеждаш, приятелю. Позволи ми да ти представя Хорат, който е тук от името на цирк „Окциан“. И той беше на стадиона вчера.

Хорат бе строен и тъмнокос, с хлътнали кафяви очи, някъде на трийсет. И той като Джайн носеше скъпи дрехи — риза от дебела сива коприна, която блестеше подобно на сребро, черен панталон от мека вълна, поръбен с лъскава кожа. Кинжалът на колана му имаше златна дръжка, инкрустирана със скъпоценни камъни. Ръкостискането му беше уверено и кратко. Бейн седна при тях до огнището.

— Хорат дойде да поговорим тази сутрин — продължи Персис. — Интересуваше го твоят договор с цирк „Орисес“.

— Май съм станал много търсен — каза Бейн.

— Прав си — съгласи се Хорат. — И в Каменград на стадиона ще се стичат огромни тълпи, за да гледат боец от племето риганте.

— Какво предлагате?

Хорат се усмихна с искрено добродушие.

— Каквото ти е предложил Джайн и една жълтица отгоре.

— И в цирк „Окциан“ сигурно ще съм като любим син на семейството?

Хорат не сдържа смеха си.

— Да, някои биха предпочели да те залъгват с подобни приказки. Убеден съм, че ти вече си разбрал добре истината — за нас ще бъдеш ценна придобивка и точно така ще се отнасяме към тебе. Докато побеждаваш, ще те възхваляваме и почитаме, а цирк „Окциан“ ще забогатява. Когато загубиш, ще заровим трупа ти в общ гроб за бедняци и ще те забравим за ден-два. А мен ще ме изпратят да намеря боец, който да те замести.

— Колко съблазнително — вметна Бейн. — Особено ми хареса гробът за бедняци.

— Презирам измамата — увери го Хорат. — Никак не обичам да си служа с красиви лъжи и неискрени ласкателства. И аз се държа така понякога, разбира се. В по-издигнатите кръгове на Каменград това е задължително. Но когато мога да говоря честно, правя го. Според мен ти ще станеш изгодно допълнение в цирк „Окциан“ и ще ни помогнеш да привличаме зрители.

— Които ще идват да позяпат свирепия варварин ли?

— Именно.

— Ти какво би казал? — обърна се Бейн към Персис.

Дебелакът разпери ръце.

— Има само три големи цирка — „Палантес“, „Окциан“ и „Порос“. Два от тях искат да се присъединиш към тях. И двата са прославени, и двата ти дават шанс да бъдеш велик… и богат гладиатор. Ти трябва да решиш.

— А цирк „Орисес“? Не искаш ли да остана?

Персис се подсмихна.

— Аз приключих с двубоите до смърт. Приятно ми беше да видя стадиона претъпкан, но много по-непоносимо беше да гледам как на арената умират мъже, за да забавляват тълпата. Имам други планове. Нямам нищо против да останеш, но трябва да знаеш, че парите, с които ще откупят твоя договор, за мен са шанс да обогатя представленията на моя цирк. Накратко казано — не бива да искаш съвет от мен, защото бих спечелил много, ако напуснеш. — Персис прихна и изгледа Хорат. — Проклятие, тази честност е като зараза…

Бейн се облегна удобно в креслото. За да убие Волтан, беше задължително да има уменията на този предводител на Рицарите в Каменград. Нямаше по-добър шанс да постигне това от присъединяването към голям и богат цирк. Накрая вдигна глава и се вторачи в Хорат.

— Ако наемете Бяс и Телорс за мои наставници, ще приема предложението. Ако те откажат, аз също ще откажа.

— Твоите услуги ще ни излязат скъпичко — каза Хорат, — но същото важи за всяко ценно нещо на този свят. Добре, ще поговоря с Бяс. Убеден съм, че за цирк „Окциан“ ще е радостно събитие да го наеме.

Той се надигна и загърна раменете си с наметалото. Пак си стиснаха ръцете и излязоха в бледата светлина на зимния ден. Бейн попита Персис:

— И какво ще правиш с всички тези пари, които спечели?

— Намислил съм да купя слон — щастливо си призна дебелакът.

Бяс все мърдаше на креслото, сякаш му беше неудобно. Телорс бе изпружил крака пред себе си.

— Е, какво ще кажете? — не се стърпя Бейн. — Искате ли тази работа?

— Аз съм склонен да приема — каза Телорс. — А ти, Вани?

— Не знам… Иска ми се пак да видя Каменград, а и там ще мога да запиша Кара в добро училище, за да се подготви за живота в големия град.

— Но?… — подкани го Телорс.

Бяс се усмихна със стиснати устни.

— Уж искам да го направя с почтени подбуди, а дълбоко в душата си знам, че така посвоему ще си го върна на „Палантес“ за подлостта.

— Не виждам нищо лошо в отмъщението — насърчи го Телорс.

— То помрачава духа — промълви Бяс, впил поглед в очите на Бейн. — Какво ще направиш, ако откажа?

— Ще остана тук с надеждата, че ще склониш да ме обучаваш и занапред. Вярвам, че си ненадминат и че ще науча от тебе повече, отколкото от всеки друг.

— Не е така, Бейн. Обучението не стига. От двубоите ще научиш много повече. Нека обаче сме наясно с нещо от самото начало — ти имаш дарба на боец, силен дух и вродена бързина. Може би притежаваш заложбите да станеш велик воин. Още не мога да преценя. Но знам, че трябва да се трудиш дълго, преди да си способен да осъществиш своето… намерение. Ако се съглася да те обучавам, искам да дадеш дума, че няма да прибързваш в стремежа си към тази цел, докато аз не ти кажа, че си готов.

— Не знам дали мога да ти обещая това.

— Ако не можеш, пътищата ни ще се разделят.

— По-лесно ли ще се разберете без мен? — намеси се Телорс. — И двамата май говорите много заобиколно.

Бяс изгледа Бейн и не каза нищо. Бейн се обърна към Телорс.

— Един мъж от Каменград уби жената, която обикнах. Аз бях там. Видях как мечът му се заби между ребрата ѝ. Зарекъл съм се да го намеря и да го убия.

— Разбирам те — каза Телорс. — Но защо увъртате така?

— Онзи мъж е бил Волтан — натърти Бяс.

— Тъй ли…

Телорс се почеса по брадата, отметна шава и се вторачи в тавана.

— Знам, че е добър боец — каза Бейн.

Телорс се засмя.

— За да бъде само добър, трябва да се лиши от способностите си наполовина. Не ти ли е хрумвало просто да го издебнеш и да забиеш нож в гърба му?

— Не. Искам да се бия с него.

— Виждал съм стотици бойци — започна Телорс. — Способни, некадърни, невзрачни. Някои от тях дори бих признал за велики. Но до ден-днешен съм виждал само двама, чиито дарби ги доближават до божественото. Единият е Вани, другият — Волтан. Такива мъже се появяват рядко, младежо. Те стават легенди приживе. Преди години Волтан трябваше да се бие срещу млад претендент за славата. И някой успя да сипе отрова във виното му. Волтан едва не умря. И след два дена — изпосталял, отслабен от треската — излезе на арената и уби противника си.

— Не ме е грижа колко е добър — наежи се Бейн. — Щом го срещна, ще го убия.

Телорс сви рамене и погледна Бяс.

— Какво ще кажеш?

— Ще приема… ако чуя обещанието ти — каза Бяс на Бейн.

— Кога ще знаеш дали мога да изляза в двубой срещу него?

— След година. Може би две.

Бейн поседя мълчаливо.

— Така да бъде. Обещавам ти да чакам най-много две години. След това сам ще реша как да постъпя. Съгласен ли си?

— Достатъчно е — кимна Бяс.

— Липсваше ми Каменград — сподели Телорс. — Има един несравним бардак до булевард „Габилан“. И раят не може да предложи нещо по-хубаво от една нощ там.

— Споразумяхме се — каза Бяс. — Ще дойдем с тебе в Каменград.

Бануин излезе от Голямата библиотека и тръгна между дърветата по белия чакъл на алеята към изкуственото езеро. Седна на любимата си извита каменна пейка под висока върба. Гъвкавите клони се спускаха навсякъде около него като зелен воал и сякаш галеха тревата. Сред тази кротка красота му се струваше, че е попаднал в съновидение, отърсваше се от грижите и тревогите на този чужд свят. През дългите години на детството си си бе представял как ще намери покой тук. В дните на най-тежко отчаяние се пренасяше мислено тъкмо в този парк. Когато Форвар и останалите го измъчваха, се виждаше мислено как е избягал от тях на това място.

Изнизаха се две години, откакто бе напуснал земите на риганте, а паркът на Фесус си оставаше за него средище на хармонията. Никога не му омръзваше, дори през зимата, когато езерото замръзваше и сняг покриваше земята. Обличаше топли дрехи и пак идваше да мечтае на тази пейка.

Само че… Признаваше си, че нещо му липсва. Разбираше, че почти винаги е доволен от живота си, но не и щастлив. И тук не бе намерил приятели също както сред риганте. Имаше хора, към които се отнасяше със симпатия, като стария Сенкра, неговия наставник по история, и Пазителя на текстовете Меникас. Знаеше имената на мнозина други студенти, поздравяваха се усмихнати при среща. Но никога не го канеха на своите сбирки и забавления, не опитваха да се сближат с него. С времето Бануин проумя, че Бейн може и да е бил прав. Да, беше си саможив, а хората долавяха това и страняха от него. Знаеше си обаче, че това не е единствената причина да не намира щастие в дните си тук. Но нямаше никакво желание да задълбава в истинската причина.

Иначе двете години в този град бяха добри за него. С препоръките от Апий го приеха веднага в университета, а пълководецът Барус се погрижи да одобрят молбата му за гражданство. След време неговият наставник Сенкра му предложи да преписва текстове. Заплащането не беше особено щедро, но с тези пари Бануин плащаше за квартирата си близо до университета. Помагаше му и липсата на ламтеж по разкоша, дори не се отбиваше често в гостилници, театри и стадиони. Задоволяваше се да учи, да преписва древни текстове и да броди прехласнат по широките булеварди, да се любува на великанските здания, на величествените статуи и на прекрасните паркове.

Заседяваше се в раздела за древни ръкописи на Голямата библиотека и още не можеше да се начуди, че твърде често там нямаше никой друг. В този раздел се съхраняваха историята и философията на много прастари народи. Но учените на Каменград почти не отделяха време да ги проучват. Бануин бе открил звездна карта на толкова крехък от старост папирус, че малко оставаше да се пропука, докато го вземаше предпазливо. Копира картата с неизчерпаемо усърдие и повече не я извади от нишата ѝ. Имаше и други карти на далечни страни, пергаменти, запълнени с текстове на езици, които никой вече не говореше. Бануин размишляваше над тях, напрягаше ума си да разгадае знаците. Какви ли знания криеха? Веднъж занесе такъв пергамент на Сенкра и наставникът му се разсмя.

— Вероятно е някаква история за владеещи магия герои. Не е важно.

— Но как да сме сигурни в това, господине?

— Не е трудно да стигнеш до този извод, момчето ми. Знаем, че Каменград е най-великият в историята, а нашата култура е най-възвишената. Затова няма да открием нищо съществено в древните ръкописи. Нашите философи отдавна са надминали всичко, до което са стигнали древните мислители.

За Бануин тези думи не бяха убедителни, но той предпочете да не спори със стареца, който беше благ и добродушен наставник. Не понасяше обаче несъгласните с него.

В този ден под върбата Бануин се сети за Кайр Друаг. Огледа се дали няма хора наоколо, легна по гръб на пейката и затвори очи. Духът му се отдели от тялото и се понесе нагоре през дървото. Това също превръщаше мястото в любимо за Бануин. Тук — и само тук — можеше да освободи духа си от клетката на плътта. Когато и тази дарба се пробуди в него, първия път той се уплаши, но скоро се увери, че стига да пожелае, духът му веднага се връща в тялото. Първата година свикваше да се пренася на все по-голямо разстояние и накрая се озова при Кайр Друаг и спря над Трите потока. Избликът на радост при вида на дървените къщи го изненада.

Този път видя нова постройка в северния край на селото — огромна, с конусовиден покрив. Проникна вътре. Оказа се зала за сборища и там пируваха стотици риганте. Брефар, брат по майка на Конавар, седеше на почетното място — кльощав русокос мъж с неспирно шарещи очи. Смееше се на някаква шега и вдигаше за наздравица златен бокал.

Бануин се пренесе в къщата на майка си. Ворна дремеше пред огнището, опряла глава на възглавница. Изглеждаше уморена.

Тъмните ѝ очи се отвориха и погледнаха право към него. Тя се протегна с прозявка и седна.

— Добре ли си, синко?

— Добре съм. Но ти като че ли си останала без сили.

— Върнах се от Старите дъбове късно снощи. Там върлува болест. Четирийсет души умряха. Мисля, че успях да премахна заразата. Не си ли се виждал с Бейн?

— Не. Той се прочува. Шестима убити на арените и още петнайсет победи в показни двубои за по-малко от две години. Името му вече е в Списъка.

— Трябва да се помириш с него. Той ти беше истински приятел.

— Той е убиец, нямаме нищо общо.

— Нима? И двамата сте риганте, родени сте в сянката на Кайр Друаг.

— Майко, аз съм гражданин на Каменград — напомни Бануин.

— И това е вярно. По свой избор стана такъв. Но по кръв принадлежиш на риганте, а името на душата ти бе произнесено сред планините и в гората с Дървото на желанията.

— Говорили сме неведнъж за това — засмя се той. — Не се оставих да ме убедиш преди, няма да се оставя и сега. Доволен съм, майко, да бъда какъвто съм.

— Още не знаеш какъв си — възрази Ворна. — И не е достатъчно само да си доволен.

— Радвам се да видя, че при тебе всичко е наред — каза Бануин.

И отвори очи в парка на Фесус. Както винаги след астралните си пътешествия се почувства освежен и странно въодушевен. Стана, мина между клоните на върбата и отиде при езерото. Виждаше пъстри рибки под повърхността. Вдигна глава и огледа кулите на Каменград, белеещи под следобедното слънце.

Каменград въплъщаваше бъдещето. Някой ден навсякъде по света щеше да има такива градове, средища на безмерна красота и възвисена култура. А войните щяха да останат само спомен в историческите ръкописи.

Чу тропот на бягащ човек, извъртя се и видя младеж, който тичаше с все сила по пътеката между дърветата. Преследваха го неколцина конници. Първият се изравни с него и го събори на земята. Ездачите скочиха от конете и започнаха да бият младия мъж с пръчки. Бануин не смееше да шавне. По черните наметала и брони позна веднага, че са от Рицарите на Каменград.

Изправиха младежа, вързаха му ръцете и го подкараха пред конете. Последният от Рицарите свърна встрани и се приближи до Бануин.

Изпълнените с насилие мисли напираха от него като прибой. Съзнанието на Бануин се обърка, гадеше му се. Опря се на дарбата си и насочи към мъжа вълна от покой и хармония.

— Познаваш ли онзи? — попита конникът.

Бануин завъртя глава.

— Господине, виждал съм го в Библиотеката, но не знам името му.

Опитваше се да направи по-силно внушението за хармония към ездача и почувства как непреклонността му се смекчава.

— А ти как се казваш?

— Бануин, господине. Аз съм студент и преписвач на текстове.

— Бануин, значи… Ти предан ли си на града, Бануин?

— Да, господине. Гордея се с това.

Мъжът обърна коня си и последва останалите. Духовната следа на жаждата за насилие остана като воня във въздуха и Бануин потръпна. Тръгна умърлушен към Библиотеката. През последната седмица двама наставници и дванайсет студенти бяха задържани и изведени от университета. Никой не бе чул нищо за тях оттогава. Бануин странеше от политиката и религията, не искаше да го въвличат в никакви спорове и разногласия. Уплаши се, когато Сенкра подхвана такъв разговор в кабинета си една вечер.

— Младежо, имал ли си някакъв досег с Дървесния култ?

— Не, господине. Нямам желание това да се случи.

— Имат интересни идеи, но повечето им доводи са убедителни само на пръв поглед, а техният пацифизъм несъмнено е отблъскващ.

— Господине, изобщо не искам да говоря за тях.

Сенкра се засмя.

— Мислиш си, че жреците могат да те докопат посред нощ, а? Твърде вероятно е… но само ако станеш поклонник на Култа. Засега обаче не е престъпление да говорим за това. Ти си от народа келтой. Вярваш в духове и подобни явления, нали? Наричате ги сиди, струва ми се.

— Вярвам, господине.

— Те добри ли са към хората, или зли?

— Могат да бъдат всякакви. — Бануин се успокои, че престанаха да обсъждат Култа. — Съществуват отделно от нас. Имат гори и други магически места. Хората ги отбягват.

— Те са духове, така ли?

— Да, господине. Но могат да се явят и в плът. Крал Конавар е получавал помощ и от Тагда, и от Горската старица.

— Тагда… аха, той пък е Горския старец. Чел съм за него. Има тяло от дървесна кора, а брадата му е от мъх. — Сенкра прихна. — А старицата… тя е Моригу, нали?

Бануин усети студен повей по кожата си.

— Господине, по-добре е да не изричаме името ѝ. Това носи лош късмет.

— Според мен има някои прилики между Дървесния култ и вярванията на келтоите. И в двата случая се говори за духа и материята и необходимостта от хармония между тях. Доколкото разбирам основата на тези представи, смята се, че тялото е несъвършен носител на духа, а на свой ред духът не може да се разгърне изцяло, докато тялото се подчинява на плътските желания, гнева или омразата. Какво е твоето мнение?

— При цялото ми уважение към вас се налага да подчертая, че не бива да говорим за това. Опасно е.

— Уж всички келтои сте безумно смели, неукротими бойци — укори го Сенкра. — Разочарован съм от тебе. Добре, тогава да поговорим за трудовете на Хабидес и за Желязното правило.

На връщане към Библиотеката Бануин сякаш преживя отново разговора. Той беше гражданин на Каменград, не келтой. Чувстваше се уязвен, че дори тук му натякват недостатъка да произхожда отчасти от племената.

Бялата сграда на Библиотеката беше огромна, петдесет великански колони крепяха двеста помещения под купола на покрива. Навсякъде имаше прекрасни статуи, релефите по стените не им отстъпваха по изящество. Бануин изкачи четирийсет и двете стъпала към главния вход и влезе в Залата на природата. Тук на поставки и пиедестали бяха изложени десетки препарирани животни и птици. Грамаден слон, чието тяло беше обрасло с козина, стоеше в дъното с вдигнат хобот. Бивните му бяха по-дълги от десет стъпки. Имаше крокодили, костенурки, няколко мечки, сред които вероятно и животно албинос, защото беше бяло. Тук можеха да бъдат видени същества от далечни земи — кон на ивици, колосален петнист лъв и тревопасно с неимоверно дълга шия. То бе показано стъпило на задните си крака, мъртвите му бърни сякаш отхапваха листа от изкуствено дърво, сложено в галерията на втория етаж.

Бануин се качи на третия етаж в Античния раздел. Щом влезе, забеляза учудено четирима младежи в ъгъла. Те го огледаха внимателно и продължиха да си шепнат.

Той взе един свитък от рафтовете, на които бяха сложени ръкописите за народа келтой, и се настани до малка маса, опряна в стената. Разгърна предпазливо свитъка и се зачете. Авторът бе починал преди повече от две столетия, а в писанието му за келтоите имаше всевъзможни груби отклонения от истината. В един от разделите разказваше за принесени в жертва хора и човекоядство, към което според него били пристрастени племената. Бануин не бе чувал никога което и да е племе от келтой да е извършвало човешки жертвоприношения. В този ръкопис не намираше безпристрастието на учен. Сложи го на мястото му и взе друг.

В това съчинение бяха разгледани и вярванията на племената, споменаваше се и за преклонение пред дърветата. Авторът заявяваше съвсем сериозно, че келтоите са като деца, неспособни на интелектуални постижения, защото вярвали, че гръмотевиците са породени от богове, удрящи по щитовете си. Изтъкваше обаче, че ако бъдат подчинени на строги правила, те са подходящи за роби.

Бануин сложи и този свитък на рафта. Взе друг, избелял от времето, който се беше изсулил от нишата си. Хвана го много внимателно. Краищата на крепящата го панделка бяха оръфани. Този текст описваше сухо някакъв ритуал на келтоите — друид благословил земята на селянин, чиито посеви оставали безплодни през трите години, откакто обработвал земята. Друидът казал, че на тази земя преди век имало битка и духът бил избягал от нея. За да го върне, друидът се погрижил там да се състои сватбено пиршество. Стотици хора от племето се отзовали на поканата, танцували и пеели, веселили се цял ден и до късно през нощта. Написалият бележката търговец от Каменград бе добавил послепис — на следващата година селянинът събрал богата реколта от тази земя.

Този текст беше пестелив, убедителен и озадачаващ. Търговецът не коментираше видяното, а само го описваше подробно. Бануин искаше да прочете целия свитък, но долови как напрежението в голямата зала се засилва. Негов източник беше групичката, която си шушукаше в ъгъла. Имаше и страх, но надделяваше силната тъга. Бануин вече само се преструваше, че чете. Съжали, че не може да напусне тялото си, за да чуе разговора. Тук това беше непосилно. Трябваше да се намира съвсем близо до върбата, за да го направи.

Колкото и да се заслушваше, не различаваше думите. Накрая четиримата станаха. Бануин се вглъби отново в свитъка, но вдигна глава, когато минаха покрай него. Вървящият последен висок и красив младеж с къса черна коса поспря при масата.

— Ти ли си Бануин Целителя?

Бануин посърна. Бе помогнал на наставника си Сенкра, като го избави от огромен гнойник на гърба. Оттогава старецът го помоли два пъти да лекува негови приятели. Бануин не издаваше дарбата си — използваше компреси с ароматни билки като мента или лавандула. После затваряше очи за малко и изцеляваше с вродените си сили. Двамата възрастни приятели на Сенкра се мъчеха от възпаление на ставите. Сега му се искаше никога да не е прибягвал до дарбата си, защото предпочиташе да не се набива на очи. Стремеше се само към спокойствие в почти пълна неизвестност.

— Имам някои знания за билките — отговори той, — но не са много задълбочени.

— Аз съм Марон, син на Барус — представи се младежът и протегна ръка.

— Баща ти прояви добрина към мен, когато пристигнах в града — каза Бануин. — Моля те да му предадеш най-сърдечни поздрави от мен.

Марон се усмихна.

— Той не е в града, пак замина да се сражава… но няма да забравя и ще му предам твоите поздрави, когато се върне.

Въпреки усмивката Бануин вече знаеше колко се тревожи Марон за баща си. И той, и приятелите му, които чакаха в коридора, направо насищаха въздуха наоколо с неувереност и страх.

— Не съм те виждал тук досега — каза Бануин. — Какво изучаваш?

— История, то се знае. Иначе какво да правя тук?

— Питах кой период от историята те интересува — измъкна се Бануин.

— Ранната история на града. Всички имаме изпити през пролетта. А ти? С какво се занимаваш?

— Плащат ми да преписвам най-старите пергаменти и свитъци, които се разпадат. А това си е странно, откровено казано, защото много от тях не са докосвани от години. Дори има ръкописи на езици, които вече никой не може да чете. Въпреки това ги копирам колкото може по-точно.

На Марон като че ли му олекна мъничко да чуе това обяснение.

— Е, значи може да се видим отново тук. Желая ти приятен ден.

Бануин опита да се заеме с работата си, но желанието за това бе изчезнало неусетно.

Залавянето на онзи младеж от Рицарите го бе изправило по неволя пред избора, който все отбягваше. Обичаше архитектурата на този град, неговите библиотеки и музеи, но вече не можеше да си затваря очите за ужаса, който се бе стоварил върху мнозина от жителите му. Всеки ден арестуваха поклонници на Култа и ги затваряха в тъмниците под Аления храм. Част от тях бесеха, други изгаряха на клади. Само преди седмица четирийсет мъже бяха отведени на стадиона на цирк „Палантес“, където ги вързаха на забити в земята стълбове и струпаха около тях дърва, които поляха с масло. След това ги подпалиха. Бануин научи, че от доволните крясъци на тълпата писъците на умиращите изобщо не се чували.

Досега не искаше да съзре злото в Каменград. Но то беше навсякъде.

„Трябва да се пазиш от неприятности — внушаваше си той. — Не се забърквай в спорове за религията. Все някой ден Ужасът ще свърши. Дотогава се постарай да оцелееш.“

След три дни отведоха стария Сенкра. Четирима Рицари в черно влязоха в университета, нахълтаха в аудиторията и смъкнаха Сенкра от подиума. Старецът се вбеси и им се развика да го пуснат. Един от Рицарите го халоса с юмрук по ухото и го просна на пода. Виковете на Сенкра се превърнаха в стонове.

Бануин беше сред стотината студенти, събрали се да слушат наставника. Не можеше да повярва на очите си. Винаги сядаше близо до вратата. Преди да осъзнае какво прави, стана и се изпречи пред Рицарите, които влачеха хленчещия старец към изхода.

— В какво е обвинен? — чу гласа си да ехти под купола на залата.

Рицарят се надвеси над него.

— Опитваш се да ни пречиш ли?

— В какво е обвинен? — повтори Бануин. — Сенкра е почтен гражданин и чудесен учител.

Рицарят се вторачи в очите му.

— Посочен ни е като поклонник на Дървесния култ. Ще бъде отведен в Храма за разпит.

— Това е грешка — заяви Бануин. — Сенкра винаги е говорил против всякакви култове.

— Точно така! — изхълца старецът. — Грешка!

Рицарят пристъпи към Бануин.

— Изчерпваш търпението ми, младежо. Нямам време да се разправям с тебе.

Бануин отвори уста, но юмрукът на мъжа го улучи в слепоочието и го повали. Светът се завъртя. Нечии ръце го вдигнаха да стъпи и го замъкнаха от залата в малка стая, където му помогнаха да седне на стол.

Марон донесе мокра кърпа и избърса внимателно главата му. Бануин с изненада видя по плата кръв.

— Трябва да отида в Храма — измънка той. — Това е неправилно.

— Не мърдай от стола — настоя Марон. — За тях няма значение какво е правилно.

— Той не изповядва Култа! — възкликна Бануин.

— Разбира се. Но някой го е набедил.

Влезе друг млад мъж. Носеше чаша вода и я подаде на Бануин. Той отпи. Стомахът му се свиваше, главата му туптеше.

— Аз… трябва да легна — прошепна той.

Пак му помогнаха да се изправи. Подпираше се на Марон, защото стаята сякаш се разлюля.

Почти го отнесоха в друга стая, без прозорци, и го сложиха да легне. Той изпадна в несвяст почти мигновено. Когато се опомни, на отсрещната стена имаше запален фенер. Не смееше да мръдне. Стомахът му още беше зле, но болката в главата отслабваше. Докосна слепоочието си. Напипа цицина, по която имаше засъхнала кръв.

— Как си? — попита някой.

Бануин се обърна и видя седналия до леглото Марон.

— Отведоха го…

— Да, отведоха го.

Бануин стисна клепачи.

— Защо?

— Каменград е в ноктите на Ужаса. Безсмислено е да се питаме защо са отвели още един невинен човек. В града никога не е имало повече от хиляда поклонници на Култа. А през последните три години бяха екзекутирани поне четири хиляди души — обесени, изгорени, обезглавени. На някои богати и влиятелни граждани разрешиха да изпият отрова.

Бануин не каза нищо. Пред очите му сякаш се разпръскваше мъгла. Толкова искаше да повярва в Каменград и онова, което въплъщаваше той, че сам си пречеше да види истината. Не говореше за Ужаса, дори не желаеше да мисли за него, бе сътворил в главата си образа на съвършения град, средището на знанието и културата.

— Искам да се прибера у дома…

Опита се да седне на нара.

— Къде живееш?

— Имам квартира близо до Белия площад.

— Ще ти помогна.

Марон го изведе в коридора, минаха през опустелия университет и излязоха на широката улица. Свечеряваше се. Чистият въздух ободри Бануин. Можеше да върви сам. За няколко минути стигнаха до Белия площад, където залязващото слънце сътворяваше малки небесни дъги около високите струи на фонтаните, а подранили клиенти седяха около масичките в многото гостилници. Слуги палеха фенери с цветни стъкла и ги окачаха на въжета, опънати между сградите. Откъм една маса се разнесе смях.

Бануин седна на парапета около един фонтан. Марон се настани до него.

— Каква е изгодата на императора от тези… тези убийства? — промълви Бануин.

— В началото имаше изгода, защото първо арестуваха поддръжниците на републиката. Тоест врагове на Джасарай, ако не задълбаваме в подробностите. Но сега… Не ми се вярва, че има някаква изгода. Всъщност е точно обратното. Наладемус става по-могъщ с всеки ден.

— Ако е така, защо Джасарай не прекрати всичко това?

— Не може. Повечето Пантери са изпратени да воюват на изток. В града Рицарите са повече от верните на императора войници. Ако Джасарай се опълчи на Наладемус, ще загуби. Впрочем той може да е обречен и без това. Вече е в седмото си десетилетие, няма нито съпруга, нито синове. Ще го свалят от трона преди края на годината.

— И Наладемус ще стане новият император?

— Поне според мен. Но баща ми казва, че Джасарай е лукав стар лисугер и никой не бива да го подценява.

— Баща ти знае ли, че си поклонник на Култа? — тихо попита Бануин.

— Не съм… макар че съм слушал техните проповедници. Според мен тяхната философия на любовта и хармонията е чудесна, но нямам силата на духа да се придържам към нея. Нито пък желая да прегърна враговете си и да ги превърна в свои приятели. Ще посрещам враговете си с остър меч и силна десница. Но когато слушам Забулената, малко остава да повярвам…

Двуколка без пътник тракаше по каменните плочи наблизо. Бануин викна на кочияша да спре и той дръпна юздите.

— Докъде сте?

— До Аления храм.

— Качете се, млади господине — покани го веднага кочияшът.

— Полудя ли?! — прошепна Марон и сграбчи ръката на Бануин.

— Трябва да се застъпя за Сенкра.

Марон завъртя глава.

— От баща си съм чувал, че вие, риганте, сте безумно смели хора. Сега се убеждавам, че е прав.

— Марон, аз не съм храбрец. През целия си живот съм бил страхливец. Длъжен съм обаче да направя това.

— Сигурно си много привързан към стареца.

— Не чак толкова.

— Тогава защо? — попита объркано Марон.

— Защото така е редно. Ако го изгорят на кладата, а аз си замълча, ще е все едно, че със собствената си ръка съм поднесъл факела към дървата. Разбра ли?

— Приятелю, не можеш да го спасиш.

— Не се опитвам да спася него. Спасявам себе си.

Бануин се качи на задната седалка на двуколката. Кочияшът изплющя с камшика и колелата затракаха по улицата.

Бануин се облягаше на тапицираната седалка и гледаше града. Улиците гъмжаха от хора, които избираха къде да хапнат преди представленията в многото театри. Наоколо беше пълно с колесници и двуколки, в повечето се возеха знатни особи със скъпи премени. Огромни фенери на железни стълбове осветяваха големите булеварди, в пресечките окачаха по-малки фенери на опънати между къщите въжета и тел.

Каменград сияеше като скъпоценен камък. Но младият мъж от племето риганте вече не виждаше тази красота. Седеше потънал в тягостните си мисли.

— При кой от входовете на Храма да ви оставя? — попита кочияшът.

— Не знам. Колко са?

— Главният вход е на Лъвската улица, но скоро ще го затворят. Има входове на управата, на музея и на казармите на Рицарите.

— Днес арестуваха мой невинен приятел.

Кочияшът настръхна видимо.

— Значи ще искате да отидете в тъмницата…

Двуколката свърна наляво през Градината на спомените, мина под Триумфалната арка и продължи през центъра на града. Тук нямаше толкова хора и фенерите бяха по-нарядко.

Главоболието пак мъчеше Бануин и малко му се гадеше. Можеше ли да види бъдещето? Не бе използвал тази страна от дарбата си от онзи страшен ден в Ация, когато прозря, че Рицарите идват да се разправят с Апий и дъщеря му. По челото му изби пот, стомахът му се сгърчи. Лишените от Дарбата не биха проумели защо изпада в такава паника. Да седиш с живи хора, които вече са обречени, да слушаш смеха им и да знаеш, че утре ще крещят в агония. Да имаш силата… и да си безсилен. Тогава го завладя желанието да бяга, да остави видението зад гърба си. Искаше да спаси себе си и своя приятел.

Но Бейн беше истински риганте и дори неминуемата гибел не би го възпряла да се притече на помощ на Апий и Лия. Как му завиждаше за тази доблест…

— Това е входът. — Кочияшът посочи с камшика и спря доста далече от портата.

Бануин му плати и слезе. Кочияшът подкара припряно, за да се махне.

Бануин тръгна към сградата. Подобно на всички големи здания в Каменград и тя бе облицована с бял мрамор и украсена със статуи. Портата, състояща се от две огромни бронзови решетки, беше отворена, а от двете страни стояха на пост Рицари с копия. По белите им наметала личеше, че са Пазители — елитните бойци, които бдяха над живота на Наладемус.

Бануин доближи единия и каза:

— Идвам да говоря с някого на висок пост.

— Искаш да назовеш предатели ли?

— Не, господине. Моят наставник бе отведен днес и искам да се застъпя за него.

— Щом е арестуван, значи е предател — отсече Пазителят. — Значи искаш да защитаваш предател?

— Той не е предател, господине. Набедили са го.

— Тъй ли? — Мъжът се ухили подигравателно. — Щом казваш… Почакай тук.

Пристъпи зад портата и удари с желязното острие на копието по камбаната пред караулното. От сградата излезе възрастен слуга, поговори с часовия и хукна към главното здание. Бануин чакаше търпеливо. След малко се появиха още двама Рицари — намръщени мъже с безизразни очи.

Часовият се върна при Бануин.

— Те ще те заведат при човека, пред когото можеш да изложиш възраженията си.

— Благодаря ви, господине.

Бануин последва Рицарите по алея от бял чакъл, минаха през градина с дървета и влязоха в тесен коридор. Стъпките им ехтяха. Качваха се по стълби, завиха първо наляво, после надясно и Бануин скоро се почувства изгубен в тази плетеница от стаи и коридори. Накрая спряха пред двукрила врата и войниците я отвориха. Зад нея се откри просторно помещение с високи сводести прозорци. По стените нямаше нищо, но подът беше от красива мозайка — пресичащи се златни линии на бял фон. В средата зад полукръгла маса седеше жрец с бръсната глава и боядисана в червено брада. Вдигна глава и се облегна в креслото, пръстите му опипаха разсеяно светлосивия медальон на шията му.

— Дошъл си да защитаваш предател, така ли? — съскащо попита жрецът.

Бануин замря от усилието да пробуди Дарбата. Долови веднага чувствата на стоящите от двете му страни Рицари. И за двамата случващото се беше удоволствие, предвкусваха мига, когато ще го завлекат пищящ в тъмницата. Той потърси съзнанието на Аления жрец и се потресе. Този човек мислеше само за изтезания и злини. Бануин беше готов да му отговори, но изведнъж усети присъствието на четвърти човек и насочи Дарбата към него. Невидимият мъж слушаше разговора, скрит зад плюшена завеса. Бануин докосна студен пресметлив ум и могъщ покоряващ дух. Освен това скритият наблюдател се бореше да потисне постоянна болка.

— Ти да не си глътна езика? — сопна му се жрецът зад масата.

— Не съм, господине, но трябва да ви призная, че съм озадачен. Доколкото ми е известно, подлагате заподозрените на разпит, за да решите дали са виновни или невинни. Но без да знаете за кого от арестуваните съм дошъл да се застъпя, вие вече го обявихте за виновен. Как да разбирам това?

Бледото лице на жреца се зачерви.

— Дръзваш да оспорваш думите ми?! Кажи си името!

— Аз съм Бануин Лечителя, студент на Сенкра, който преподава история в университета.

— Не ми допада държането ти, Бануин. Не проявяваш подобаващото уважение. Неуважението към жрец на Каменград е неуважение към самия град. Това също е предателство. А твоят гнусен наставник… Разпитахме го преди два часа. Той бе обявен за виновен и ще постъпим с него както заслужава.

Краят на плюшената завеса в дъното на стаята се отмести и иззад нея се показа огромен мъж в широка червена роба, който носеше позлатен жезъл. Жрецът стана и се поклони. Двамата стражници сведоха глави почтително. Бануин също се поклони, а после се загледа в подутото лице на мъжа. То изглеждаше невъзможно широко и бялата коса го обрамчваше като лъвска грива. Мъжът вървеше твърде трудно, болката бе врязала дълбоки бръчки в лицето му. Аленият жрец се дръпна встрани от стола и отеклият мъж намести туловището си.

— Наричаш се лечител — забоботи глас като далечна гръмотевица. — Какво лекуваш?

— Господарю, мога да облекча всякаква болка — увери го Бануин — и да изцелявам различни болести.

— Всякаква болка ли?

— Да, господарю.

— На колко години си?

— Двайсет и една, господарю.

— Двайсет и една… — повтори мъжът с червената роба. — Къде си придобил такива смайващи умения? В университета ли?

— Не, господарю. Роден съм сред хората от племето риганте. Майка ми е лечителка, от нея научих тайните на билкарството. Тя ми предаде и уменията си в разпознаването на болестите.

С измъчена гримаса мъжът опря лакти на масата.

— И каква е според тебе болестта ми, лечителю Бануин?

— Господарю, вие страдате от тежък оток, в тялото ви се натрупват течности, а това е признак, че сърцето, черният дроб или бъбреците не са в добро състояние. Налага ли ви се да спите облегнат?

— Да. Задушавам се, ако легна.

— Значи сърцето ви е отслабнало, господарю.

— А могат ли твоите… билки да му върнат силата?

— Мога да ви излекувам за десет дни — обеща Бануин.

— Десет дни?! Убеден ли си в това?

— Да, господарю.

— Ами ако ти кажа, че провалиш ли се, очите ти ще бъдат избодени с нажежени шишове, езикът ти ще бъде изтръгнат от устата, а ръцете и краката ти — отрязани? Ще запазиш ли своята самонадеяност?

Думите бяха изречени със смразяваща наслада, но Бануин продължи да се взира в студените очи срещу себе си.

— Измъчва ви болест, господарю. Аз мога да я излекувам — каза той тихо. — Не лъжа. Както не е лъжа и твърдението ми, че моят наставник Сенкра не принадлежи към Култа. Лъжец е онзи, който го е набедил. Често е говорил пред мен за глупостта на поклонниците на Култа. Също и за възхищението си от вашите дела, господарю — излъга невъзмутимо Бануин.

— Да не намекваш, че ще ме излекуваш само ако освободя твоя наставник?

Думите сякаш увиснаха заплашително във въздуха и Бануин знаеше, че правилният отговор е един-единствен.

— Не, господарю. Ще ви излекувам, защото това е по силите ми. Само казвам, че Сенкра е невинен.

— Ще проверя този случай. Какви билки ти трябват?

— Семена от гърлица и листа от някои цъфтящи растения като невен. Също и листа от коприва. Освен това и масло, ароматизирано с лавандула. Ще се върна утре с тези съставки, за да започна лечението.

Наладемус се надигна тежко.

— Моите стражници ще дойдат с тебе и ще се върнеш тук с билките след не повече от час. Лечението ще започне още тази вечер.

Само след два часа въведоха Бануин в разкошните лични покои на Наладемус — старшия жрец на Каменград. Плюшени завеси скриваха прозорците, неизброимите масички и лавици бяха украсени със злато и сребро. Всички дивани бяха тапицирани с богато извезана коприна, позлата лъщеше дори по лампите.

Наладемус седеше на диван, тялото му подпряно отвсякъде с възглавници. В светлината на лампите кожата му приличаше на восък. Сега не носеше червената роба и плътта на раменете му изглеждаше немислимо опъната и раздута.

Бануин сложи пакета с билките на близката масичка.

— Набави ли всичко необходимо? — попита Наладемус.

— Да, господарю, макар че аптекарят се уплаши до полуда, защото бях придружен от Рицари.

— Има полза и от ужаса — увери го жрецът. Двамата стражници стояха мълчаливо до вратата. — Ти каза, че ще използваш и семена от гърлица.

— Да, господарю. Те ще помогнат на сърцето ви.

— Научих, че тези семена са смъртоносна отрова.

— Така е — потвърди Бануин. — Ако се прекали с тях, болният ще умре. Но аз няма да прекаля.

— Не се шегувах за нажежените шишове. Надявам се, че разбираш това.

— Разбирам. А аз ви моля да разберете, че се нуждаете от спокойствие. Вашето тяло е претоварено и това изтощава сърцето ви. Какво ви предписваха вашите лекари?

— Все ми пускат кръв, досега ме накараха да погълна и цяла кофа гнусни отвари. Сега ти ще поискаш да преглътна още една…

Бануин стри няколко семена, смеси ги с прах от цвят на лайка и бъз и сложи сместа в чаша вода. Поднесе чашата на Наладемус и той изпи всичко на един дъх.

— Подпрете главата си на възглавницата и затворете очи — каза Бануин.

Наладемус го послуша. Бануин хвана дясната му ръка. Плътта беше влажна и гореща. Той затвори очи, за да насочи Дарбата в това тежко болно тяло. Както се опасяваше, сърцето нямаше достатъчно сила, а бъбреците бяха още по-зле. Почака малко, та извлекът от напръстниче в билковата смес да подейства. Преди години Ворна му бе обяснила двойната полза от растението — ударите на сърцето стават по-мощни и по-редки, мускулът е по-силен, но има и повече време за почивка. А за Наладемус щеше да има още една полза — по-голям приток на кръв в изтощените бъбреци, за да започне да изпикава събраните в тялото течности. Това обаче не стигаше. Дори билките само щяха да отложат смъртта му с няколко седмици.

Бануин се възползва от допира до ръката му, за да заздрави бъбреците, после насочи силата си към черния дроб, в който също бяха започнали смъртоносни промени.

— Подейства… — прошепна Наладемус. — Болката намалява. Ти знаеш какво правиш.

— Господарю, сега трябва да легнете на пода.

— Ако легна, не мога да дишам.

— О, ще можете. Сега сърцето ви е по-силно. Но трябва да помогна на тялото ви да премахне течностите, събрани в мускулите.

Пак излъга, защото беше много важно Наладемус да вярва, че е оздравял благодарение само на обичайно лечителство. Бануин не би допуснал някой да заподозре какви способности има.

Помогна на жреца да легне по гръб на дебелия килим и сложи възглавница под главата му. Започна да масажира с плавни движения гръдния кош, раменете и ръцете му. Накрая докосна слепоочията му и ги притисна леко с върховете на пръстите си. Наладемус затвори очи, дишането му стана по-дълбоко.

Бануин стана и разкърши схванатия си гръб. Повика стражниците да му помогнат, за да изправят жреца и да го заведат в спалнята му.

— Толкова е приятно да се отпусна на леглото — каза Наладемус. — От седмици спя на кресло.

— Господарю, утре не бива да се изтощавате. Сега сте по-силен, но е нужно още време, докато бъбреците ви оздравеят.

— Бануин, минаха месеци, откакто съм се чувствал толкова добре. Все пак ще те послушам.

— Освен това мисля, господарю, че трябва да съм наблизо през следващите дни. В случай, че имате нов пристъп.

Жрецът се усмихна.

— Вече заповядах да ти приготвят покои. — Надигна се с пъшкане и излезе през една тясна врата. Бануин чакаше. — Кълна се в Каменград — похвали се Наладемус, когато се върна в спалнята, — че не съм пикал така от пет години.

Бануин се усмихна неискрено.

— Господарю, няколко дни ще ви се налага да го правите често. Тялото ви трябва да изхвърли голямо количество течности.

Наладемус седна на ръба на леглото.

— Младежо, днес ми провървя. Затова провървя и на твоя наставник Сенкра. Прегледах обвиненията срещу него и той ще бъде освободен без протакане.

— Благодаря ви, господарю. Това е добро дело.

— За добротата ми се разказват легенди — студено каза жрецът. — А сега стражниците ще те заведат в твоите стаи.

Лампите в отредените за Бануин покои бяха запалени. Той постоя на прага, изумен от разкоша. По стените на голямата стая имаше великолепни фрески — пейзаж на лозе с винетки от листа и гроздове. Лозите сякаш се показваха от стените, привидя му се, че може да протегне ръка и да откъсне чепка от тях. Мебелите бяха изящни, а килимите под краката му — от коприна.

Щом влезе, стражниците затвориха вратата. Нямаше огнище, топъл въздух проникваше през две метални решетки в пода и в стаята беше приятно въпреки отворената врата на балкона.

Излезе и видя, че стои над казармите на Рицарите и бронзовата порта, през която бе влязъл толкова уплашен. Най-после беше сам и можеше да се отпусне. Ръцете му се разтрепериха. На балкона имаше извито диванче и той се тръшна на него с облекчение. Глождеха го съмнения. Радваше се, че са освободили Сенкра, и дори си позволяваше сдържана гордост, че бе постигнал това. Гнетеше го обаче неизбежният факт, че се кани да спаси живота на истинско чудовище. Едва се бе насилил да докосва отеклата плът на Наладемус. От този човек бълваше зло като невидима, всепроникваща мъгла, която разяждаше всичко. Потрепери от вътрешен студ и се върна в топлата стая.

По масичките и лавиците имаше красиви дреболии, повечето порцеланови фигурки, и вазички от цветно стъкло. Загледа се в тях. Осъзна, че вижда нечия лична сбирка, която издаваше възхищение от крехката красота на тези предмети. Отиде при един шкаф и го отвори. По рафтовете и куките нямаше нищо, но долу бе останал един сандал. Бануин обиколи навсякъде, отвори чекмеджетата, но не намери никакви вещи. Който и да бе живял тук, явно бе напуснал покоите много набързо, без дори да си вземе красивия порцелан. Може би щеше да се върне, за да си прибере сбирката.

Някой почука на вратата и Бануин отиде и отвори. В коридора чакаше млад мъж със сребърен поднос, на който имаше блюда с печено и пушено месо и зеленчуци, също и кана вода. Прислужникът кимна почтително, влезе и сложи подноса на една лакирана маса.

— Кой е живял тук преди мен? — попита Бануин. Слугата се поклони отново, в очите му имаше страх. Излезе припряно. — Благодаря! — подвикна Бануин след него.

Скоро на вратата пак се потропа. Този път бяха двама по-възрастни слуги. Единият носеше сгънати дрехи, другият — голяма медна кофа с гореща вода. Бануин забеляза, че дрехите са взети от неговата квартира. Първият прислужник ги подреди в един шкаф, поклони се и излезе. Вторият занесе кофата в стая зад дърпаща се встрани врата, която Бануин не бе видял досега, и изля водата във вана с формата на гигантска раковина. Дойдоха още слуги с пълни кофи. За броени минути напълниха три четвърти от ваната. Първият прислужник се върна с хавлии и малка стъкленица с благоухание, което добави във водата. После всички излязоха, без да кажат нито дума.

Бануин свали туниката и сандалите си, влезе във ваната и водата покри цялото му тяло, а приятният аромат проникна в ноздрите му. Усещането беше неописуемо приятно. Наплиска лицето и косата си и се отпусна във ваната. Седя така, докато водата не започна да изстива. Когато реши да стане, докосна със стъпало нещо на дъното на ваната. Протегна ръка надолу и напипа метална халка. Дръпна я. Водата започна да се стича с бълбукане в отпушената дупка. Той се сащиса и веднага запуши отвора от страх да не наводни живеещите на етажа под него. Но през прозореца на банята чуваше плискане на вода отвън. Отиде да надникне. От стената стърчеше тръба и водата се изливаше през нея. Бануин се усмихна, върна се при ваната и пак дръпна халката. Върна се до прозореца да гледа как водата изтича. Незнайно защо тази дреболия го разведри и той отиде в голямата стая да изяде донесените му гозби. Умората натежаваше и той се премести в спалнята. Всички дървени части на леглото бяха покрити със златиста боя, но му се стори странно, че твърде широкият дюшек не подхожда точно на рамката. Щом легна, безпокойството го завладя отново и той осъзна, че нещо е пробудило Дарбата. Отпусна се по гръб и се съсредоточи.

Само след миг го споходи видение за двама войници над леглото, а зад тях беше гневното подпухнало лице на Наладемус. Войниците държаха ножове и замахваха към него. Ужасът го накара да скочи на пода.

Видението изчезна.

Бануин хвана дюшека и го издърпа. Светлината стигаше да види мокрото петно на дъските отдолу. Оказа се лепкаво. Той вдигна пръсти към очите си и видя, че са изцапани с кръв. Изтича в банята, избърса ги с една кърпа и я хвърли на пода. Сърцето му туптеше бясно, страхът заливаше ума му.

Убийството на мъжа, живял в тези стаи, се бе случило преди не повече от денонощие. Войниците го бяха намушкали пред погледа на Наладемус. После слугите бяха изнесли напоения с кръв дюшек и бяха донесли нов с други размери. Мъжът не бе умрял веднага — иначе защо имаше кръв по дъските? За какво ли провинение го бяха погубили?

Отиде в голямата стая да пие вода и пак се загледа в порцелановите фигурки. Накрая умората надделя, той се върна в спалнята и намести дюшека.

Спа неспокойно на дивана.

Мъчителен сън го събуди посред нощ и той се разтрепери уплашен. Споменът за съня изтичаше от главата му като вода през пръсти. Помнеше само остриета на ножове по кожата си.

Завлече се на балкона. Под ярките звезди в ясното небе започна да му олеква. Как му се искаше да затвори очи и да освободи духа си, но в тази каменна грамада това беше невъзможно. Вятърът смразяваше и Бануин се върна в стаята и се наметна с одеяло. Изведнъж се почувства натясно между стените, които сякаш притискаха духа му отвсякъде. Пак излезе, седна под звездите и се загледа в града.

Оттук виждаше кулите на университета и вдъхващия страхопочитание белеещ в лунните лъчи Дворец на републиката, където сега живееше императорът. „Каменград наистина е величав нощем“ — помисли Бануин. Обзе го и тъга, и срам. За този град бе мечтал, затова не бе искал да види истината. Да, Каменград беше прекрасен… като гробница; величавата външност скриваше разложението вътре.

Сградите бяха измислени и съградени от невероятно надарени хора, използвали само най-добрите материали. Но всичко вложено в построяването на града бе придобито със завоевания, с цената на изтребените съседни народи и цивилизации. Каменград бе издигнат върху море от кръв. Всяка колона, статуя и плоча беше просмукана с кръв.

Погнусата му от самия себе си разпали гнева му. „Защо не можех да видя това?“ Истината се набиваше на очи като ярката луна над него. Всъщност той бе разбирал всичко, но го бе избутвал в някакво тъмно кътче на ума си с надеждата да забрави, беше си позволявал да вижда само постиженията на града — университета и Големия музей, библиотеките и чудесата на архитектурата. Така неговата себичност крепеше сбъднатата мечта. Но когато попадна в Храма, в това средоточие на злото, в съзнанието му сякаш се разгоря факел и освети цялата грозота на Каменград.

Копнееше да се втурне и да тича чак до Парка на Фесус, да седне под върбата и духът му да се понесе в прелестната чистота на нощта.

— Ела да поседиш с мен, Бануин.

Той се извъртя стреснато. Вратата към стаята бе изчезнала. Вместо рамката имаше свод от гъсто преплетени орлови нокти, които ухаеха силно. Нямаше я и стаята зад клоните, а покритата с воал Моригу седеше на паднало дърво. Пред нея в кръг от наредени камъни горяха дърва. Бануин надуши и миризмата на гора — влажна пръст и гниещи листа.

Моригу го подкани с жест, той доближи огъня, клекна и зарови пръсти в меката земя. Усещането за гората се вля в духа му. Вдигна длани към лицето си и вдиша силно и дълбоко.

— Гледай ти — подхвърли Моригу, — човек от Каменград си цапа ръцете с кал като някакво животно.

— И да ми се присмиваш, почитаема госпожо, аз си го заслужих. Не си спомням по-приятна миризма от тази през целия си живот.

— А знаеш ли защо е така?

— Да, знам. В земята има живот. Има семена, чакащи да покълнат, в нея ровят буболечки. Тя е богата и плодородна, в нея всичко напира да расте. Прекрасна е.

— Е, можеш да си вземеш от нея в шепи. Ще я занесеш в университета и ще кажеш на хората там: „Вижте, момчето от риганте ви донесе малко пръст.“ И те ще те увенчаят с цветя, може би дори ще обявят празник в твоя чест.

— Днес си настроена твърде зле…

— Аз ти помогнах да се родиш. Очичките ти бяха затворени, за да не ги заслепява светлината на лампата. Останаха си затворени. Тепърва са започнали да се отварят. Искаш да те хваля за това ли? Държиш тази пръст на дланите си и говориш за нейното плодородие. Прав си. Но защо чувстваш, че подхранва и тебе? Защо се чувстваш възвисен от нея? Я да чуя отговора ти!

— Ами… не знам.

— Глупаво хлапе. Тя подхранва не твоята плът, а духа ти. А силата ти се корени в духа. Гледах те как насред Каменград бягаш при върбата и освобождаваш духа си, за да се пренесеш при Кайр Друаг. Колко щастлив беше… Никога ли не си се питал защо старата върба ти даваше тази свобода? И защо беше безсилен да използваш способностите си на всяко друго място в Каменград? Не си се питал, разбира се. Ти преливаше от себични мечти. Старата върба е израснала на последното свято място сред тези пет хълма. Всички останали са покрити с камък. Погребани. И духът на земята изнемощява и умира.

— Вече знам — увери я Бануин. — Разбирам, че в Каменград е събрано злото. Съжалявам, че мина толкова време, докато го проумея.

— Повярвай ми, дете, още не си разбрал какво означава всичко това. Този свят… всички светове живеят само чрез хармонията между духа и материята. Пръстта в ръцете ти се преобразява чрез духа — свеж, жизнен и прекрасно вълшебен. Без духа в нея не остава нищо. Няма да поникнат семена, няма да ровичкат насекоми. В моята отдавнашна младост духът пламтеше в света. Накъдето и да хвърлиш семе, то покълваше и растеше. Сидите благоденстваха тук, а с нас и още десетки хиляди същества на духа. Хората ни наричаха богове и се прекланяха пред нас. Ние пък им помагахме. Вдигнахме човека да стъпи на краката си, научихме го да гледа нагоре към звездите. От обич към хората ли го направихме? Не. Виждахме в тях твари, които са способни да подхранват духа на света. Всяка проява на самоотверженост, любов, храброст или състрадание добавяше жизненост в света. — Тя се изсмя рязко и хвърли още една съчка в пламъците. — Разбира се, всяка проява на алчност и злоба отнемаше от духа. Изобщо няма да си изненадан, ако научиш, че злите хора изчерпват духа многократно по-бързо, отколкото добрите хора успяват да допринесат за него. Може би е същото като със статуите. Талантлив скулптор може да сътвори прекрасно изваяние за четири-пет години. Тъпанар с чук в ръка може да го унищожи за няколко удара на сърцето.

— Дълго се трудихме да намерим равновесието — продължи тя. — Стараехме се да покажем на хората тяхната порочност. Казано направо — провалихме се. И съществата на духа напускаха този свят едно по едно в търсене на по-уютни домове. По-глупавите останахме, още опитваме да вразумим заблудения, самозабравил се човек. Духът вехне, а с него и ние. Веднъж ме попита защо съм си избрала такава външност. Не съм я избирала аз, Бануин. Вие я избрахте. Ти и твоят човешки род.

— Съжалявам.

Колко слаба и нелепа беше тази дума…

— Не ми говори, че съжаляваш. Покажи ми!

Светът се завъртя като вихър. Бануин отвори очи. Още седеше на балкона. Нямаше бръшлян по рамката на вратата, нямаше гаснеща жарава в каменен кръг.

Но ръцете му ухаеха на пръст.

През следващите три дни Наладемус се чувстваше все по-добре, но на четвъртия го налегна непоносимо главоболие. Бануин чу трясъка на захвърлени съдове, изкрещените към някакъв слуга ругатни. Хукна по коридора към покоите му.

— Ще ти извадя очите, говедо кьопаво! — изрева жрецът на слугата, който се присвиваше до вратата, закрил главата си с ръце.

Бануин усети яростта му като удар и едва не се дръпна заднешком от прага. Но вместо да избяга, се вкопчи в чувството, укроти го и го върна към Наладемус променено. Старшият жрец на Каменград стърчеше над слугата и стиснатите му юмруци полека се отпуснаха. Поклати грамадната си глава.

— Махай се! — заповяда на втрещения мъж. — Хайде, да те няма.

Слугата се измъкна от стаята и изтича по коридора. Наладемус се обърна към Бануин.

— Главата ми се ще пръсне.

— Седнете, господарю. Ще облекча болката.

Туловището на жреца потъна дълбоко в мекото кресло и Бануин мина зад него. Наладемус се скова от безпокойство.

— Господарю, няма да ви сторя зло — тихо каза Бануин и докосна с пръсти слепоочията му.

Затвори очи, извлече болката и помогна на скованите мускули на шията и раменете да се отпуснат.

— Така е добре… — прошепна Наладемус. — Болката почти я няма.

— Господарю, опасявам се, че може да съм допуснал грешка. Някои от билките имат и друго въздействие. Понякога причиняват главоболие, и то силно. Ще намаля количествата.

Бануин се отдръпна, но Наладемус му посочи отсрещното кресло.

— Имаш забележителни умения, младежо. Как да покажа благодарността си?

— Господарю, вие вече освободихте Сенкра. С ваше позволение ще остана още два дена, за да се уверя, че сте напълно възстановен, после ще се върна към учението и работата си в университета.

— Ще останеш тук, Бануин — натърти жрецът. — Ще получаваш щедро заплащане, а колесница ще те откарва в университета, когато пожелаеш.

— Благодаря, господарю — отвърна умърлушеният Бануин.

— Сега ми кажи какво знаеш за Бендегит Бран.

Бануин зяпна.

— Защо, господарю?

— Той пристигна в града преди десет дни като гост на императора. С него е и един грубиян — пълководецът Фялок, придружавала ги е почетна стража още от Гориаса. Настанени са във вила над залива. Предполагам, че ще се срещна с тях, затова ще съм ти признателен, ако науча повече за тях от тебе.

Бануин се опомни.

— Господарю, Бран е брат по майка на нашия крал Конавар. Освен това е генерал на Конните стрелци и управлява северните земи на племето панони. Добър е по душа, винаги се е отнасял много мило с мен и майка ми.

— Женен ли е?

— Да. Когато потеглих от Кайр Друаг, имаха две деца.

— Какво ще ми кажеш за неговите амбиции? Стреми ли се към властта?

— Не ми се вярва, господарю. Той е предан на Конавар. Позволявате ли да попитам защо императорът ги е поканил тук?

— Само императорът знае това, Бануин. А не обикновени слуги като нас двамата. — Бануин мигновено долови затаения в думите гняв. — Що за човек е Фялок?

— Той е могъщ воин… и може би най-силният мъж в земите на цялото племе риганте. Макар и на повече от пет десетилетия, още е страховита гледка. Висок е шест стъпки и половина, раменете му са огромни. В битките е свиреп, храбър и безмилостен. Фялок е един от тримата генерали, които командват Железните вълци — тежката конница на Конавар.

— Харесваш ли го?

— Господарю, той не буди симпатия у околните. Все пак не съм настроен срещу него.

— Според тебе и той ли е верен на Конавар?

— Всеотдайно. В младостта на Конавар са били врагове. Обичали едно и също момиче, тя избрала Конавар. Но поне от двайсет години са неразделни приятели.

— Какво мислиш за Брефар?

— И той ли е тук?

— Не, но съм чувал неведнъж за него.

— Брефар е леърд на Трите потока, той също е брат по майка на Конавар. Много умен мъж.

— Май дочувам някакво „но“ в гласа ти…

— Според мен той смята, че би трябвало да му възлагат по-сериозни задължения. Оплаква се на всеослушание, че подценяват способностите му.

— А така ли е? — тихо попита Наладемус.

— Не бих казал, господарю. Всеки път, когато Конавар му е възлагал важна работа, нещо е потръгвало зле. Брефар неизменно обвинява други за неуспехите си и не желае да признава своите грешки.

— Интересно — промърмори Наладемус. — Благодаря ти за отговорите. Сега имам работа. Ще заповядам пред портата да те чака колесница, за да отидеш в университета. Моля те да предадеш моите най-добри пожелания на Сенкра.

Бануин се поклони и излезе от покоите на старшия жрец.

След час вървеше по централния коридор в университета. Излезе в Парка на Фесус. Ръмеше, но той не обръщаше внимание на капките, докато тичаше по бялата пътека към върбата. Пъхна се между провисналите клони, седна на извитата каменна пейка и освободи съзнанието си. Духът му се издигна над града. Понесе се бързо над водата и се зарея над изисканите вили с изглед към залива. Прелиташе през тях една след друга в търсене на своите сънародници.

Накрая ги видя да се разхождат по терасите на врязана в склона градина. Бран изглеждаше разтревожен, красивото му лице бе застинало мрачно, докато слушаше спътника си. Фялок като че беше остарял, в стегнатата на плитка руса коса имаше бели косми, в увисналите мустаци също. Бануин се зарадва, че е близо до тях, и в този миг разбра колко му липсват родните планини. Искаше му се да чуе разговора им, но реши, че е непочтено, и се върна в тялото си.

Отвори очи. Тъмнокосият Марон се беше навел над него.

— Помислих, че си припаднал — отдъхна си младежът. — Добре ли си?

— Всичко е наред.

— Очаквахме най-лошото, защото ти все не се връщаше. После Сенкра се прибра и ни каза, че си се застъпил за него пред самия Наладемус. Ти направи голямо добро, Бануин.

— Той беше невинен. Аз само обясних това на Наладемус.

— Скромността подхожда на героите — каза Марон. — Баща ми все ми го втълпява. Хайде да отидем в библиотеката. Ще ми разкажеш за приключенията си.

8.

Бендегит Бран спря и се поклони ниско на императора. До него огромният пълководец Фялок направи същото. Бран се изправи и посочи на Фялок да излезе напред с красиво резбованата дървена кутия.

— Нося ви поздрави от моя крал — каза Бран на императора. — И дар от него.

Седналият на позлатен трон император кимна на пълководеца да застане пред него. Бран забеляза, че тримата телохранители в посребрени брони стоят напрегнати близо до повелителя си, готови да се нахвърлят при първия признак за коварство. Това не го учудваше. Фялок беше могъщ мъжага, сините му очи гледаха сурово, а отдавнашната му омраза към Каменград беше всеизвестна. Самият Джасарай като че оставаше невъзмутим. Фялок отвори капака на кутията. На кадифеното дъно беше сложен изработен от истински майстори кинжал с острие от сребриста стомана и със златна дръжка, по която искряха светлосини скъпоценни камъни. В дръжката беше инкрустиран огромен черен опал, оформен безупречно като глава на пантера. Джасарай протегна ръка и взе кинжала. Според Бран оръжието имаше нелеп вид, хванато от старческата ръка, и в този миг проумя защо войниците на Джасарай са наричали някога своя пълководец Книжника. Изобщо не приличаше на войнствен император и в този момент — кльощав, с леко отпуснати рамене, оредяваща коса и продълговато и мършаво лице. Неосведомен човек би го помислил за философ или учител, а не за най-талантливия генерал в историята на Каменград.

— Очарователно изделие — каза Джасарай на Бран, все едно не виждаше Фялок. — Моля те да предадеш благодарностите ми на своя брат Конавар.

Бран се вгледа в очите му и за миг се поддаде на страха. Прозря острия ум на мъжа, който седеше на трона.

— Моят брат помоли да ви предам, че си спомня с топлота за времето, когато е участвал във вашия поход срещу племето пердии, и за него ще бъде много радостно да научи, че сте в добро здраве.

— Да, здрав съм, почитаеми Бран. Както научих, същото не може да се каже за него. Възстановява ли се от раните си?

— Ваше величество, не предполагах, че новината е стигнала и до вас. Конавар е добре, раните му са леки. Убийците обаче имаха по-злощастна участ. Той уби трима със собствените си ръце. Четвъртият беше заловен и разпитан.

— Не искаш ли да кажеш „изтезаван“? — попита Джасарай, който още разглеждаше кинжала.

— Не, ваше величество. Имаме друид със забележителна дарба. Той поговори с пленника и изтръгна истината от него.

— Аха… истината. И какво гласеше тя?

— Той и останалите са били наети от един търговец, за да убият краля.

— Лукави същества са тези търговци — отбеляза Джасарай и сложи кинжала в кутията. — Ламтят само за пари. Прав ли съм в догадката си, че кралят е отхвърлил негово предложение за сделка?

— Все още не сме научили, ваше величество. Търговецът избяга през морето и се укри в земите на Каменград.

— Е, трябва да ми кажеш името му и аз ще се погрижа да бъде издирен и съден. — Джасарай стана от трона. — Мои служители ще ви заведат в покоите, където ти и твоят придружител можете да се изкъпете. Днес следобед ще бъдете мои гости на стадион „Окциан“. По-късно ще имаме време да говорим и за политика.

Бран се поклони отново. Изчакаха императорът да излезе от тронната зала. Един от телохранителите взе кутията с кинжала, друг тръгна пред Бран и Фялок към определените за тях стаи. Щом влязоха, Бран се отпусна в широко кресло, а Фялок свали наметалото, изтегна се на един диван и каза на родния им език:

— Той е студенокръвен човек.

— Така е, а също и голям хитрец. Не му мигна окото, когато говорихме за търговеца. Може и да не е знаел нищо за покушението.

Фялок си замълча. Брат Слънцеднев ги бе предупредил за тайните кухини зад стените, където биха могли да се спотайват шпиони и да записват всяка казана от тях дума.

Пред голямата стая имаше градина и Бран посочи натам. Тръгнаха по виеща се пътека, прилежно настлана с отъпкан чакъл. Спираха да погледат всевъзможните цветя. Бран се огледа и прецени, че тук не могат да ги подслушат.

— Приятелю, ти запази похвално самообладание.

— Може би остарявам и помъдрявам — отвърна Фялок, но още гледаше ядосано.

— Всички тук знаят за тебе и за славата ти като боец. Нищо чудно да са чували и за твоя всеизвестен нрав. Жизненоважно е да пренебрегваш всякаква… неучтивост.

— Знам, Бран. Кълна се в Таранис, нали ми втълпяваше това по целия път дотук!

Бран се усмихна.

— Вярно. Моля те да ме извиниш. Питам се дали и Наладемус ще присъства на срещата.

— Все ми е едно кой ще присъства. Още не разбирам защо Кон прие тази покана. Като нищо могат да ни задържат тук за заложници.

Бран кимна. Продължиха обиколката в градината. Стигнаха до изкуствено езерце с дървено мостче над него. Бран опря ръце на парапета и впери поглед в отражението си. И той като Фялок не се радваше на пътешествието — Гуен и трите им момчета му липсваха мъчително. Все мислеше за тях и се питаше дали малкият Орин е надмогнал страха от ездата и дали най-големият му син Руатан е оздравял напълно след треската. Толкова слаб беше, когато тръгваха… Брат Слънцеднев се грижеше добре за него, но Бран знаеше, че ако момчето се разболее отново, това може да го погуби.

— Не можем да откажем тази покана — бе обяснил Конавар, — за да не изглеждаме слаби и враждебни. Явно Джасарай ще поиска нещо от нас. Отиди да научиш какво е намислил и се върни да ми кажеш.

— Не искаш ли да изпратиш Крилото? — бе попитал Бран. Името на душата на техния брат Брефар беше Крило над водата. — Той борави изкусно с думите и може би ще се радва да отиде в Каменград. Няма нито съпруга, нито синове. И все натяква, че скучае от безделие.

— Ти си по-подходящ. Нека и Фялок тръгне с тебе.

Това решение изненада Бран. Фялок беше прочут с кипящата си ненавист към всичко свързано с Каменград.

— Няма ли да ги оскърбим, братко? След битката на Когдънското поле Фялок отряза главите на трийсетина офицери от тяхната армия и ги набучи на копия по границата. Според брат Слънцеднев само две имена на мъже от риганте са познати на всеки в Каменград — твоето и на Фялок.

— Тъкмо затова искам да отиде — отвърна Конавар. — Но ти грешиш за двете имена. Има и трето. Мнозина от търговците, които искат да спечелят нашата благосклонност, разказват за воин от риганте, който се бие на арените в Каменград.

И Бран бе чувал тези истории, но никога не ги споменаваше пред Конавар.

— Искаш ли да се срещна с него?

— Не. Той сам си избра този живот, лишен от смисъл.

— Аз го харесвах — призна Бран.

Конавар присви очи за миг и се взря изпитателно в лицето на брат си — може би чу укор в думите му. После въздъхна и за малко лицето му се освободи от навъсеното изражение, което Бран бе опознал толкова добре през годините след смъртта на Тей.

— И аз може би щях да го харесвам. Той е едно от многото угризения, които ми тежат. Ако можех да върна годините назад, животът ми нямаше да е същият. Щях да заведа Тей при езерото. И нямаше да има война с паноните.

— Слушай, Кон, тъй и не успях да проумея нещо. Ти си мой брат, обичам те. Но докога ще носиш този товар? Ожени се, наплоди синове. Дължиш го и на себе си… и на нашите хора. Трябва да имаш наследник, Кон.

Брат му се усмихна.

— Бран, ти си мой наследник. А след тебе — твоите синове.

Конавар се загледа през прозореца. Рехави облаци хвърляха петнисти сенки по склоновете.

— Можеш да повикаш Бейн да се върне у дома — каза Бран.

Конавар се извъртя, лицето му отново бе застинало в сурова гримаса.

— Няма да говорим повече за това.

— Както желае кралят — промълви Бран.

Конавар веднага съжали за думите си.

— Извинявай, братко. Очаквах болката да се притъпи с годините, но тя е като цирей на душата ми.

— Проклятие… И аз съжалявам, Кон. Няма да споменавам името му. Е, според тебе какво иска Джасарай от нас?

— Трудно е да познаем. Има си много грижи. Заради войната на изток по-голямата част от армията му е далеч от Каменград. От брат Слънцеднев научих, че сега там има повече Рицари, отколкото верни на императора войски. Поне на пръв поглед Джасарай разчита Наладемус също да му е предан… и може би е прав. Но политиката в Каменград е оплетена. Ако се появят пратеници на риганте, ще смутят мнозина и може би ще отвлекат придирчивото им внимание от сраженията на изток. По-накратко казано, братко — не знам…

Бран беше в Каменград вече от десет дни; настаниха ги с Фялок във вила южно от града, докато чакаха аудиенция при Джасарай. Ето че се срещнаха с императора, но още не бяха говорили сериозно.

Един слуга дотича при тях по пътеката.

— Господа, банята е готова. Пренесохме и дрехите ви от вилата. Позволих си да ги дам за пране, без да ви попитам. В момента съхнат.

— Много сте услужливи — каза Бран.

Банята се оказа дълга четирийсет стъпки и ваната всъщност беше басейн, който можеше да побере четирийсетина души. Бран и Фялок се съблякоха, облегнаха се удобно и се отпуснаха в ароматизираната вода. Фялок въздъхна и се потопи целият. Подаде глава над повърхността с пръхтене, водата се стичаше от сплетената му коса и леко посребрените дълги мустаци. Бран се ухили.

— Тяхната упадъчност ще те поквари.

— Затова пък болките в гърба ми олекват. Вече не съм в първа младост. Не оздравявам бързо.

Мързелуваха дълго в басейна. Накрая се появиха двама слуги с горещи кърпи. Двамата риганте излязоха от водата, изсушиха се и отидоха в масажната зала, където ги чакаха двама младежи.

Бран легна по корем и усети как по гърба му се излива топло масло. Отпусна се мигновено, а масажистът умело мачкаше и разтриваше мускулите на шията и раменете, за да ги освободи от напрежението. Бран погледна Фялок, който бе затворил очи. След масажа махнаха излишното масло от телата им със заоблени лопатки от слонова кост. Бран и Фялок се облякоха и пак влязоха в отредените за тях стаи. Вече бе поднесена храна — студени печени и пушени меса, сладкиши и две кани. Една с вода, другата с вино. Заситиха се, след това можеха само да чакат кога ще ги повика Джасарай.

— Малко остава това място да ми допадне… — изсумтя Фялок.

Вратата се отвори и влязоха двама войници със сребристи брони.

— Колесницата ви е отпред — каза единият с презрение, което личеше и в погледа му.

Фялок се изправи, доближи го, надвисна над него и го огледа внимателно.

— Не е ли забележително? — подхвърли на Бран. — Помниш ли първата глава на войник от Каменград, която набучих на копие? Досущ като неговата, но този тук е с по-дебел врат. Май ще са нужни два удара, за да го разсека.

Войникът се вцепени и си облиза устните. Фялок му се усмихна.

— Не се стряскай, дребосък. Днес съм в добро настроение.

Хорат посрещна с нисък поклон повелителя и свитата му, които влязоха в Императорската ложа и се настаниха високо над пясъка на арената. Слънцето сияеше ослепително, а стадионът беше почти пълен — дванайсет хиляди граждани на Каменград бяха дошли да гледат днешните двубои до смърт.

Хорат придружи императора до високия тапициран с кадифе стол. С Джасарай дойдоха и двама мъже от племената — единият златисторус хубавец без брада, другият великан с провиснали мустаци. Този колос вдъхваше страх, по голите му ръце се виждаха безброй белези. Хорат си каза, че от него би станал чудесен гладиатор.

Шестима телохранители се подредиха зад императора. Джасарай се облегна на мекия стол и вдигна поглед към Хорат.

— Изглеждаш добре, млади човече.

— Благодаря, ваше величество. Присъствието ви е чест за цирк „Окциан“.

— Искам да ти представя моите гости — Бендегит Бран, един от господарите на племето риганте, и неговия помощник Фялок.

— Господа, срещата ни е удоволствие за мен — каза Хорат. — Дойдохте да гледате как се бие вашият сънародник ли? — Те не скриха изненадата си и Хорат добави веднага: — Бейн излиза на двубой днес. Той вече е Седми гладиатор. Превъзходен боец и много ценна придобивка за нашия цирк. Днешният му противник е Декс от цирк „Палантес“, който е Четвърти гладиатор. Двубоят сигурно ще е същинска класика. Ако желаете да заложите, ще се радвам да внеса парите от ваше име в касата на цирка.

Бендегит Бран завъртя глава и двамата с Фялок се спогледаха безмълвно.

— Желая ви приятен ден, господа.

Хорат пак се поклони ниско на Джасарай и отиде да седне на своето място. През няколко минути се озърташе нервно към вратата. Бе изпратил покани на Наладемус и командир Волтан, но не бе получил отговор. В ложата имаше места и за тях. Това затрудни Хорат, защото Наладемус беше много тежък мъж и се нуждаеше от голям здрав стол. Не би имало нищо лошо в това, но императорът бе настоял за него да сложат обикновен стол с висока облегалка и само една възглавница. Хорат не би си позволил да настани жреца по-високо от императора, затова заповяда да нагласят в дъното на ложата широк диван. Уви, това означаваше, че ако Наладемус дойде, трябва да седи зад Джасарай и неговите гости. Хорат се утешаваше със слуха, че старшият жрец на Каменград от известно време е с влошено здраве, значи едва ли щеше да присъства на стадиона.

Отекнаха фанфари и на арената излязоха шестима конници на бели коне. Тълпата ги поздрави гръмовно. Те препуснаха в галоп, после се изправиха едновременно и ловко върху животните, които се наредиха едно до друго, и започнаха да сменят конете си с леки, пъргави и безупречни скокове. Накрая пак възседнаха конете и излязоха от арената. Зрителите ръкопляскаха възторжено на майсторството им. Хорат се обърна към двамата воини от риганте. Те гледаха безстрастно, скръстили ръце на гърдите си.

Тогава вратата в дъното на ложата се отвори и Хорат прокле наум късмета си.

Влезе Наладемус, подпираше се на дълъг позлатен жезъл. Хорат изтича да го посрещне.

— Добре дошъл, господарю. Присъствието ви е чест за нас.

Наладемус му кимна и погледна дивана. Джасарай се изправи и каза сърдечно:

— Радвам се да те видя, приятелю. Заповядай, седни до мен. Хорат, погрижи се да сложат стол до моя.

Хорат излезе припряно и привика двама слуги, които донесоха резбован позлатен стол, по-висок и по-широк от стола на императора.

— Ваше величество, този стол подобава на вас — отказа Наладемус.

— Няма значение, приятелю. Ти беше болен и е по-важно да ти е удобно, а не да бъде задоволявано моето дребнаво самолюбие. Настани се, моля те.

Наладемус се поклони и намести грамадното си тяло на позлатения стол.

Хорат си отдъхна и се върна на мястото си. Представиха гостите на жреца и всички пак се съсредоточиха върху случващото се на арената. Предстоеше лов на лъвове. Пуснаха два звяра да излязат на пясъка, последваха ги в галоп двама ездачи с ловни лъкове. Първият лъв беше убит бързо, но вторият, ранен и разярен, нападна. Конят се изправи на задните си крака и хвърли ездача на арената. Лъвът се хвърли светкавично и ноктите му раздраха гърба на мъжа. Доволният рев на тълпата стресна звяра, той завъртя насам-натам огромната си глава и тогава вторият конник заби стрела в сърцето му.

Зрителите запляскаха с ръце, а на арената изтичаха роби, за да изнесат осакатения човек. Издърпаха и мъртвите лъвове и още роби с дълги гребла и кофи пясък изчистиха кръвта.

— Тези конници са истински храбреци — каза Хорат на Бендегит Бран.

— Лъвовете бяха изтощени от глад, почти нямаха сили — отговори знатният гост.

Хорат се извърна с усмивка и плъзна поглед по събраните на стадиона хора — над две хиляди повече от дошлите на представлението преди три седмици. Цирк „Окциан“ скоро можеше да стане най-печелившият в империята. „Тази вест ще има вкуса на отрова за онези от «Палантес»…“ Дължеше отчасти успехите си на боеца от племената — Бейн, който бе станал любимец на тълпите, но още по-важна роля имаше Бяс. Той се зае с подготовката на всички гладиатори, караше ги да се трудят до премала, да развиват упорито силата и бързината си. Напоследък беше рядка изненада гладиатор от „Окциан“ да загуби двубой до смърт.

Фанфарите оповестиха почивката и всички станаха и влязоха в залата зад ложата, където бяха поднесени угощения и напитки на дълга двайсет стъпки маса. Наладемус говореше с Бендегит Бран, а Джасарай — с Фялок. Хорат се навърташе край тях до мълчаливите телохранители, запречили входа.

— Научих, че имате деца — подхвана старшият жрец.

— Вече три — похвали се Бендегит Бран. — Момчета. Най-малкият е само на четири месеца.

— Децата са нашето бъдеще. Те са нашите съкровища.

— Така е — съгласи се Бран и пролича, че разговорът му стана по-приятен. — Истинска наслада за душата е да гледаш как растат и се учат. Вие имате ли деца?

— Не, за съжаление. Призванието на жреца означава и отказ от всички плътски желания. Тъжно е и може би затова се радвам толкова на щастието на семейните хора като вас.

Хорат се дръпна встрани. Гадеше му се от сладкия като мед глас на Наладемус.

Още един мъж се появи на входа и телохранителите се дръпнаха да го пуснат. Беше висок и плещест и носеше броня в черно и сребърно. Хорат закрачи припряно към него.

— Господарю Волтан, безкрайно съм ви благодарен, че отделихте време да ни посетите. Вашето присъствие е чест за цирк „Окциан“.

— Донеси ми вино — каза високият воин.

— Веднага — отвърна Хорат, без усмивката му да се промени.

Докато пълнеше един бокал, долови промяна в залата. Телохранителите наоколо изглеждаха неспокойни и смутени, дори императорът се взираше във Волтан. Тръгна към него. В първия миг изглеждаше, че предводителят на Рицарите няма да се поклони, но той наведе глава. Джасарай повика капитана на стражата и той се изпъна пред него.

— Командир Волтан е предан и близък приятел — започна Джасарай — и по запрашеното му наметало мога да позная, че е яздил дълго, за да бъде с нас в този ден. Затова му прощавам, че идва при мен въоръжен с меч. От бързане да поднесе почитанията си вероятно е забравил за оръжието на кръста си. Но какво, бих искал да знам, е твоето оправдание да го пуснеш вътре въоръжен?

— Съжалявам, ваше величество. Няма да се повтори.

— Така е, няма да се повтори. Отстранявам те от служба при мен. Яви се при командира си да му докладваш и чакай да реша съдбата ти.

— Слушам, ваше величество — отвърна капитанът с нисък поклон и отстъпи заднешком.

— Преди да излезеш — спря го Джасарай, — бъди така добър да вземеш и оръжието, за което говорихме.

С бързина, от която Хорат примигна стъписан, мечът на Волтан се появи в ръката му и за миг въздухът сякаш натежа от предчувствието за опасност. После Волтан обърна оръжието с дръжката към опозорилия се капитан, който го взе и излезе. Хорат отиде да поднесе чашата на Волтан, който я взе, без да благодари. Наладемус го представи на гостите и Хорат забеляза как погледът му се впи в могъщия Фялок.

— А-а, да… — проточи Волтан. — Сражавали сте се на Когдънското поле. Чувал съм за вас. Не сте ли вие пълководецът, който обезглави пленените офицери на Каменград и набучи главите им на копия по границата със земите на племето сени?

— Същият — потвърди Фялок.

— Правилна стратегия — намеси се Джасарай. — Ужасът е силно оръжие във войната. Поставянето на главите по границата изпраща ясно и изчерпателно послание към врага, като му вдъхва и страх. А сега да се подкрепим преди главното представление.

Бейн изпъшка, докато Телорс опипваше засегнатото ребро. От дългата четири-пет пръста рана на левия му хълбок се процеждаше кръв.

— Реброто е счупено — установи Телорс. — Късметлия си, Бейн.

— О, да, голям късметлия се чувствам точно сега.

Бейн трепна отново, когато Телорс започна да бърше кръвта.

— Ама че си немарлив! — троснато каза Бяс. — Отделих много часове да гледам Декс и ти обясних колко е пъргав в контраатаката. Прочете ли бележките, които ти оставих снощи?

— Да, прочетох ги — потвърди Бейн. — И не се провалих. Декс е мъртъв, нали?

— Вярно, мъртъв е, но по-добър боец от него щеше да те съсече между ребрата или да те изкорми. Боец като Бракус, да речем.

Бейн неочаквано се ухили.

— Никога не си доволен, а? След предишния двубой ми втълпяваше, че ако се бия така и с Декс, той ще ми отсече главата. А преди него беше смъртно опасният Кеспус. И двамата вече са покойници.

— Момко, стремим се към съвършенството — напомни Бяс.

— Никой не го постига — възрази Телорс. — Знаеш добре това, Вани.

Бяс въздъхна.

— Ако можеше да бъде постигнато, за какво да се стремим към него? Целта е да го доближиш, доколкото е възможно. — Той се взря в Бейн. — Ти се би добре повечето време. Чудесни движения на краката, превъзходно съсредоточаване. Но в самото начало той те подмами с лъжлива атака. Спаси те само бързината ти, но въпреки това той ти счупи ребро. Ако ударът беше още малко по-силен, щеше да ти вкара реброто в белия дроб.

Телорс отвори малка кожена торба с лечителски принадлежности и извади от нея извита игла и тъмен конец. Помъчи се да вдене конеца. Накрая Бейн взе иглата и конеца от ръцете му, вдяна конеца и му върна иглата.

— Очите ми вече не са като на млади години — промърмори Телорс.

— Ами да, остаряваш — подкачи го Бяс.

— По-млад съм от тебе с десет години — не му остана длъжен Телорс.

Бяс му се усмихна.

— Самата истина. — Едрият мъж седна на скамейката до Бейн. — Не ми се сърди, момко. Успя да ме уплашиш обаче. За миг си помислих, че ще те довърши.

— И аз си го помислих — призна Бейн. — Прав си, че не внимавах. Разсеях се, когато видях Бендегит Бран и Фялок с императора.

И изпсува — Телорс стягаше първия шев на раната.

— Смелост, войниче — ухили му се Телорс.

А Бяс го тупна по рамото.

— Е, вече си Четвърти гладиатор, почти си стигнал разцвета на силите си. Справяш се добре, Бейн.

— Достатъчно добре ли?

— За да се изправиш срещу Волтан? Не ми се вярва. Попитай ме пак след три месеца. Ако победиш Бракус, ще поговорим за това.

— Обещах да чакам две години. И спазих обещанието си.

— Има още три месеца — настоя Бяс. — Потърпи дотогава и после решавай какво ще правиш.

Телорс довърши шевовете и сряза конеца над последното възелче.

— Какво те тревожи, Бяс? — попита Бейн. — Кажи ми откровено.

— Момче, сега не е времето да говорим откровено. Иди да се измиеш от потта и пясъка. Поканени сме да отидем при императора и неговите гости.

— Не ми се ще да се срещам с тях — начумери се Бейн.

— Нямаме избор, момче.

Бейн тръгна към вратата в дъното на Оръжейната и влезе в банята. Телорс сложи иглата в кожената торба и се обърна към Бяс.

— Вани, какво те мъчи?

— Момчето е добър боец. Дори много добър — бърз, силен, смел. Но не е готов за двубой с Волтан.

— А защо не му го кажеш направо?

— Няма смисъл. Каквото и да кажа, той ще се бие с Волтан рано или късно. Не искам да го направя неуверен.

— Може и да грешиш за него.

— Да се надяваме, че греша.

— Аз поканен ли съм на срещата с императора?

Бяс прихна.

— Кой ли пък ще иска да говори с грозно копеле като тебе?

Телорс също се засмя и се зае да почисти меча и шлема на Бейн, преди да ги прибере заедно с предпазниците за ръце и набедрениците.

Бейн се върна след няколко минути. Русата му коса беше сресана и вързана на опашка, носеше светлосиня туника, сив панталон и ботуши за езда от най-меката кожа, с която разполагаха обущарите. Колан със сребърна украса стягаше туниката, а на него висеше ловджийски нож с дръжка от гравиран рог.

— Трябва да оставиш ножа тук — каза Бяс. — Никой не влиза въоръжен при императора.

Бейн извади ножа от канията и го даде на Телорс, после двамата с Бяс се качиха по стълбите на втория етаж и излязоха на трибуните. Последните зрители се бяха събрали около изходите, докато Бейн и Бяс отиваха нагоре към Императорската ложа. Неколцина познаха младия гладиатор и извикаха името му. Той им махна с ръка усмихнат.

Страж с посребрена броня ги посрещна пред входа и ги претърси за оръжие. Друг страж ги поведе през коридор и трапезария в голяма зала, недостъпна за простолюдието. Скъпи килими покриваха мозаечния под, покрай стените бяха наредени прекрасно изработени дивани. Императорът седеше на един диван под висок сводест прозорец с пъстър витраж. От двете му страни седяха Бендегит Бран и Фялок. Отсрещният диван беше зает от тежкото туловище на мъж с алена роба, чиято грамадна глава беше обрамчена от бяла грива.

А зад него стоеше Волтан.

Бейн се напрегна, ръката му посегна неволно към празната кания. Бяс стисна китката му и прошепна:

— Поклони се на императора!

Ръцете на Бейн трепереха, но той се пребори със себе си, пристъпи напред и се поклони ниско на Джасарай.

— Хрумна ми, че може би искаш да се срещнеш със сънародниците си, докато ни гостуват в Каменград — каза императорът.

— Ваше величество, признателен съм ви за тази… благосклонност.

— Радвам се да те видя, момко — поздрави го Бран, стана и му протегна ръка.

Здрависаха се. Фялок не помръдна от дивана, само скръсти ръце пред гърдите си.

Джасарай се надигна и хвана Бейн под ръка.

— Искам да те запозная с моя приятел Наладемус.

Бейн се поклони на старшия жрец.

— Твоят двубой, младежо, беше истинско забавление — похвали го Наладемус. — Интересно е да те гледа човек.

— А това е командир Волтан — каза Джасарай. — Той е предводител на Рицарите на Каменград.

— Срещали сме се — ледено каза Бейн.

— Нима? — учуди се Волтан. — Не си спомням.

— Разговорът ни беше съвсем кратък — продължи Бейн, гласът му бе накъсан от потиснатите чувства. — Ти заби меча си в сърцето на младо момиче.

Волтан се вторачи пронизващо в него.

— А-а!… Момчето от племената, на което се натъкнах в Ация. Не казах ли още тогава, че имаш заложби? — Усмихна се. — И ето че вече си Четвърти гладиатор. Винаги преценявам точно бойците. Радвам се да те видя отново.

— Не можеш да си представиш с какво нетърпение очаквах следващата среща с тебе — каза Бейн.

— Чувствам се поласкан.

Бейн се наежи, но преди да скочи, пръстите на Бяс се впиха в рамото му.

— Момко, за всичко си има време и място. Сега не нито е времето, нито мястото.

— Дори не подозирах, че отношенията между вас са толкова интересни — каза императорът. — Опасявам се обаче, че пренебрегваме другите гости. Хайде, Бейн, отдели малко внимание на сънародниците си.

Джасарай го дръпна безпрекословно към дивана, където бяха Бендегит Бран и Фялок, после отиде да поговори с Бяс.

— Какво беше това? — тихо попита Бран.

— Той е мой враг. Имам си причини — сдържано обясни Бейн.

— Винаги те е бивало в намирането на врагове — изсумтя Фялок.

Бейн срещна неприязнения му поглед и изведнъж се усмихна невъзмутимо.

— Преди време щях да те убия с радост. Нямаше да съжаля дори за миг. Но вече пораснах и може би помъдрях малко. — Вдиша дълбоко и бавно, върна си спокойствието и се обърна към Бран. — Защо сте тук?

— Императорът прати на Конавар покана да изпрати доверени хора за преговори. Кралят се съгласи. Пристигнахме преди десет дни, но още не сме говорили с него. А с тебе какво става, Бейн? Как ти понася животът тук?

Младежът сви рамене.

— Богат съм, но ми липсват планините. Щом постигна това, което ме задържа тук, ще се прибера у дома.

— Няма да си добре дошъл — сопна му се Фялок.

— Никога не съм бил — отвърна Бейн.

Бейн мълчеше, облегнат на кожената седалка. До него Бяс също не продумваше, улисан в мислите си.

Когато колесницата излезе на главната улица към склона, където беше тяхната вила с осемнайсет стаи, видяха струпала се тълпа. В светлината на фенерите Бейн видя въоръжени Рицари, които извличаха неколцина мъже и една жена през вратата на една къща. Някой в навалицата се провикна:

— Предателите — на кладата!

Повечето хора гледаха безмълвно как Рицарите отвеждат жертвите си.

— Няма да успеят — подхвърли Бяс, когато колесницата подмина къщата.

— Кой няма да успее?

— Рицарите. Наладемус. Религията е чудно нещо. Подложиш ли я на гонения, тя избуява. От три години в Каменград горят, бесят и изтезават хора, но сега май има повече поклонници на Дървесния култ, отколкото в началото.

— Не виждам смисъл в това.

— Разбирам те, но е вярно. Отмират религиите, които управниците одобряват, а не онези, които преследват.

— Защо ли е така? — учуди се Бейн. — Нали проповедите са все същите? И ако управниците ги разрешават, поне няма риск?

— Може би тъкмо в това е част от отговора. Не ценим много онова, заради което не рискуваме. По-важно е обаче, че щом обществото приеме някоя религия, управниците му се заемат да преправят лека-полека веруюто. И тук ще се случи в края на краищата.

— И хората ще продължат да вярват?

— Разбира се. В Дървесния култ са против отнемането на живот. Твърдят, че убийството е зло. След някоя и друга година одобрен от властите старейшина на Култа ще каже, че не отнемането на живот е зло само по себе си, а именно убийството. И ще си послужи с пример за мъж, който брани семейството си от нападение или дъщеря си от изнасилване. Ще каже: „Нима си мислите, че Изворът очаква от него да седи бездейно?“ И повечето семейни мъже ще се съгласят с такъв довод. После някой ще подхване приказки, че Каменград е „голямото семейство“, а околните народи са „враждебни, варварски и зли“. Така ще бъдат оправдани нашествията срещу тях — нали така ще бъде спасено „голямото семейство на Каменград“. — Бяс се засмя, но в смеха му нямаше веселие. — Бейн, същото е като с разреденото вино. Ако виното и водата са в добро съотношение, то е вкусно и полезно за стомаха и сърцето. Продължиш ли да добавяш вода, накрая си оставаш само със спомена за вино.

— Ти си циничен… когато си трезвен — промърмори Бейн.

— Ще ми се да не бях. Повечето от това, което съм чувал за Дървесния култ, ми допада. Те се грижат един за друг, отказват да бъдат въвлечени в порочния кръг на омразата. Знаеш ли, че в нощта преди да ги екзекутират те се молят заедно и прощават на обвинителите си?

Зъбите на Бейн се бялнаха в усмивка.

— Това не мога да го разбера. Ако някой те мрази и се опитва да те убие, значи трябва или да бягаш, или да го убиеш. Няма трети път.

— Можеш да се сприятелиш с него — възрази Бяс. — И той вече няма да е твой враг.

— Шегуваш се, нали? Да не мислиш, че мога да се сприятеля с Волтан след това, което направи?

— Не и докато го мразиш. Първо трябва да му простиш.

— Ти би ли му простил?

Бяс се обърна и го погледна в очите.

— Момко, аз вече съм му простил. Той е бащата на Кара и заради него детето, което отгледах с обич, посегна на живота си. — Потупа Бейн по рамото. — Знам, за тебе е друго. Той не уби Палия, но накрая и тя умря. Загубих любим човек. Ти също.

— Ще му простя — каза Бейн с пресекващ от гняв глас — в мига, когато падне мъртъв в краката ми.

Бяс млъкна. Колесницата изкачваше бавно хълма. Слуга отвори портата от ковано желязо и кочияшът подкара по-бързо по алеята. Спря точно пред главния вход. Бяс му плати и влезе заедно с Бейн.

Кара дойде да ги посрещне.

— Защо не си в училището? — попита Бяс, прегърна внучката си и я целуна по бузата.

— Във ваканция сме, дядо. Не се ли радваш да ме видиш?

— Винаги — засмя се Бяс.

Тя се обърна към Бейн.

— Ами ти, боецо от племената?

Бейн я гледаше усмихнат. Кара бе облякла дълга до глезените премяна от синя коприна, стегната на кръста с широк колан от сива кожа, по който проблясваха златни нишки. Русата ѝ коса беше вързана на опашка освен два виещи се кичура на слепоочията.

— Изглеждаш прекрасно, принцесо — каза той и се поклони.

— Никой вече не ме нарича принцеса. Много е детинско — сгълча го тя. — За дете ли ме смяташ?

— Дори не би ми хрумнало — увери я Бейн, погледът му старателно отбягваше облите ѝ гърди и извивките от талията към ханша под плата.

— Ела да се разходим в градината — каза тя и го хвана под ръка.

— Разходките бяха с мен досега — оплака се наужким Бяс.

— Дядо, ти си ми любимецът, но сега трябва да поговоря за нещо с Бейн.

Край пътеката бяха запалени фенери на железни стълбове. Двамата тръгнаха бавно към кръглия фонтан зад къщата.

— Какво искаш да ми кажеш? — попита Бейн.

Кара хвърли поглед към къщата.

— Не да ти кажа. Да ти покажа… — Спря до един храст, обсипан с жълти рози. — Но първо ми обещай да не казваш на никого.

— Обещавам.

Кара клекна до храста и се вгледа в цветовете.

— Ето тази. — Посочи една вехнеща клюмнала роза. — Ела да гледаш отблизо.

Бейн клекна до нея, а тя събра шепи около розата и затвори очи. Стъбълцето стана по-жилаво и се изправи. Листенцата на розата полека се освежиха, сякаш наситени с нов живот. И когато Кара отдръпна ръцете си, розата остана гордо изправена, а уханието ѝ омайваше.

— Чудесен фокус — каза Бейн. — Как го правиш?

Момичето пак се огледа дали са сами.

— Отидох да видя Забулената. Тя докосна челото ми и ми каза, че имам скрита дарба, която ще пробуди. Мога да стана лечителка.

Стомахът на Бейн се сви на топка.

— Не е трябвало да го правиш. Не знаеш ли колко е опасно?

— Знам, разбира се! — троснато отговори Кара. — Отидох с три приятелки и бях много уплашена. Но аз чух словата ѝ, Бейн. Видях как изцелява хора с едно докосване. После тръгна сред нас. Носи черно було и не можеш да видиш лицето ѝ под него. Но ръцете ѝ са на млада жена. Не ми се вярва да е много по-голяма от мен!

— Не бива да ходиш пак там.

Тя стана и изтръска дрехата си.

— Не мислех, че си толкова страхлив.

Бейн също се изправи.

— Аз пък мисля за дядо ти и какво ще му е, ако те хванат, завлекат те на арената и те изгорят на кладата.

— Ще съм предпазлива — обеща Кара. — Но не мога да забравя какво видях, чух и почувствах. Сега стоя тук и усещам живота в тази градина, всяко стръкче, всяко дърво, всяко цвете и храст. Аз съм част от това. И ти си част от това.

Той се взря в лицето ѝ и изведнъж откри чертите на Волтан, същите сини очи. Отдръпна се неволно.

— Какво? — попита Кара.

— Нищо. Хайде да се прибираме.

— Толкова съм разочарована, Бейн… Нямах търпение да споделя с тебе. Ти си от племената и се надявах да разбереш какво чувствам. Мислех си, че…

Той забеляза колко тъжен е погледът ѝ.

— Какво си мислеше?

— Че може би ще дойдеш с мен да я видиш.

— Ох, Кара… Аз убих човек днес. За да забавлявам тълпите, забих меч в сърцето му. Как си представяш Забулената да изтърпи гладиатор до себе си?

— Може пък да се откажеш от гладиаторските битки, ако я чуеш.

— Значи не искам да я слушам.

— А аз не искам да говоря повече с тебе!

И Кара се обърна и тръгна по пътеката. Бейн седна на близката пейка. Зашитата рана болеше гадно. Но това беше нищо в сравнение със страха. Кара открай време си беше упорита и своенравна, а сега беше поела по път, по който почти неизбежно щеше да стигне до смъртта. Също като Лия.

Студен ветрец повя в градината, сякаш да напомни, че до зимата не остава много време. Бейн въздъхна, защото си спомни как бе седял с Лия пред къщата на Барус и ужаса след това. Ето че се случваше отново. Копнееше да повярва, че този път няма да е безсилен, че ще предотврати бедата. Знаеше обаче, че се самозалъгва. Ако Рицарите дойдеха да отведат Кара, какво можеха да направят с Бяс, освен да се бият и да умрат? Точно това щеше да се случи.

Горчилката пак заля душата му. Защо през целия му живот всичко му носеше мъка? Конавар го беше пренебрегнал, майка му си беше отишла рано от света, Лия беше убита, Бануин беше скъсал приятелството им… Усещаше неизбежното злощастие.

Не знаеше колко седя, преди да чуе стъпките на Бяс по пътеката.

— Скарахте ли се? — попита наставникът му, когато седна до него.

— Не точно. Просто не стигнахме до съгласие.

— Ще ѝ мине. Каква хубава нощ…

Бейн вдигна глава и погледна звездите.

— Да, хубава е. Я ми кажи — липсва ли ти Гориаса?

— Понякога — призна Бяс. — Но за Кара е добре, че сме в Каменград. Може би скоро някой ще поиска ръката ѝ. Навършва шестнайсет след три дни.

— Трябва да е силен мъж, иначе тя ще го схруска — засмя се Бейн.

Бяс се подсмихна.

— Възпитах я да е самостоятелна, да мисли със собствената си глава. Сега си мисля, че може и да съм се престарал. А ти защо спомена Гориаса?

— Без причина. Просто ми хрумна.

— Тъй ли? — тихо каза Бяс. — Питах се дали не си научил за Персис.

— Какво е станало?

— Арестували са и него, и Норуин преди два месеца. Докарали са ги в Каменград, за да ги екзекутират.

Бейн изпсува.

— Той ми допадаше. Свестен човек.

— Знаеш ли, че накрая цирк „Орисес“ излязъл на печалба? Персис измислил „Игрите на гат“ — надбягвания, майсторска езда, борби. Стадионът винаги се пълнел и той дори забогатявал. — Бяс поклати глава. — Какво го е прихванало, че е станал поклонник на Култа? Не беше глупак. Не може да не е знаел на какъв риск се излага.

— Най-важното е да действаме бързо — тихо каза Волтан, макар че прозорците бяха затворени и ги закриваха дебели завеси. — Войната на изток свърши с победа. Само след месец в Каменград ще се върнат поне десет Пантери.

Наладемус седеше зад бюрото си, ръцете му бяха скръстени на корема. Беше затворил очи и слушаше напрегнато вестите, с които се бе върнал Волтан.

— Как се случи тази беда? — попита той.

— Заради онзи тъпанар! — изсъска Волтан. — Вместо да се възползва от нашите пари, за да привлече наемници или да купи оръжие, Далиос даде огромна сума на един от съперничещите му владетели на съседна страна, за да се ожени за дъщеря му. Похарчи цяло богатство за нечувано сватбено пиршество в столицата си. Всички знатни особи бяха поканени. Богове, направо ми се гади! Този идиот събра там и всичките си пълководци. Барус научи за пиршеството и поведе три Пантери в бърз набег. Опустошиха столицата, плениха Далиос, дочакаха подкрепленията и смазаха всякаква съпротива.

— Пленили са Далиос ли?!

Столът се разтресе от рязкото движение на Наладемус.

— Не се стряскай — успокои го Волтан. — Погрижих се да бъде отровен. Никой не знае, че и ние сме замесени.

— Някой винаги знае — възрази Наладемус. — Прав си, че не бива да се бавим. Когато Пантерите се върнат в Каменград, Джасарай отново ще е неуязвим.

— Остави това на мен. Джасарай ще е труп след не повече от седмица.

— Трябва да изглежда злополука — настоя Наладемус. — Иначе ще пламне нова гражданска война.

Фялок вървеше след Джасарай и Бендегит Бран в сложния лабиринт и се бореше с напиращото в него раздразнение. Бран си бърбореше дружески с императора и май му беше все едно, че всеки следващ завой и проход в лабиринта са досущ като предишните. Високите осем стъпки стени от плътна зеленина сякаш притискаха Фялок и той вече се беше изпотил. Вървеше след Бендегит и Джасарай и едва потискаше паниката си.

Най-сетне стигнаха в центъра на лабиринта, където около голям облицован с мрамор басейн имаше няколко каменни пейки и маси. Фялок си пое дъх. Оттук поне виждаше стените на двореца, балконите и прозорците.

Джасарай седна и покани пратениците на племената да се настанят до него.

— Заповядах да направят това място след един от нашите походи на запад. Почти същият е като лабиринта, който видях в един завзет град.

— За какво е предназначен? — попита с недоумение Фялок.

— За мен е образ на живота — отвърна Джасарай. — Бродим през него, все се питаме накъде отиваме, но твърде рядко имаме шанса да се върнем и да поправим грешките си. Почти всяка нощ идвам тук и обикалям в лабиринта. Помага ми да мисля.

— А на мен ми иде да мина през него напряко с брадва в ръце — изсумтя Фялок.

— Да, въздейства и така на някои хора — призна императорът.

Изведнъж наблизо се разнесе страховит рев. Фялок се обърна мигновено към звука, ръката му се стрелна към празната кания на кинжала.

— Успокой се — каза Джасарай. — Хранят животните ми. Няма опасност. Ще ви ги покажа по-късно. — Утринното слънце се показа над покрива на двореца и освети седящите в лабиринта мъже. — Съжалявам, че ви накарах да чакате толкова дълго, но имах някои по-неотложни грижи. — Императорът потопи пръсти във водата и напръска лицето си. — Надявам се империята да стигне до споразумение с риганте.

— Споразумение за какво? — попита Бран.

— За приятелски съюз. Каменград води войни от три десетилетия — някои бяха срещу външни врагове, други започнаха заради междуособици. Убеден съм, че се нуждаем от по-дълъг период на мир и разбирателство. Според мен и вие вече сте научили колко скъпа е издръжката на армиите. Конавар трябваше да потушава три пъти размирици в кралството си през последните две години — бунтове на норвиите и паноните. На какво се дължаха? На необходимостта да събира налози от населението, за да издържа редовната си армия. Минават година след година, в които войските не са били необходими, и населението се поддава на разочарованието. А ние в Каменград знаем за армията на Конавар, задаваме си въпроса дали ще бъде изпратена срещу нас, затова също събираме налози от населението, за да плащаме на войници. Това носи големи загуби за стопанствата и на двете държави.

— Какво предлагате? — попита Бран.

— Договор за сближаване между нашите народи, който ще ни даде възможност да намалим армиите си. Войната на изток е твърде скъпа за нас, а вече си имаме затруднения и с някои от северните съседи, особено с крал Шард. И той вече издържа редовна армия и имаше няколко сблъсъка с наши войски.

— Шард е могъщ враг — съгласи се Бран. — Първият ми боен опит беше срещу него преди двайсет години. Шард нахлу в нашите северни области и ни нападна заедно с паноните.

— И Конавар ги разгроми — добави Джасарай. — Доколкото знам, баща ти е бил убит в тази война.

— Умря след битката — каза Бран. — Сърцето му не издържа.

— Войната носи много мъка — каза Джасарай. — Презирам я.

— Тогава защо командвате армиите си толкова умело? — подхвърли Фялок.

— Уместен въпрос… за който нямам отговор. Аз бях книжник и учител. Призоваха ме в армията, за да ръководя снабдяването и да помогна в превоза на снаряжението. Оказа се, че имам способности като тактик. Открих, че животът насочва хората към онова занятие, в което могат да се проявят. Аз съм добър войник. Но това не означава, че се наслаждавам на изтреблението и кръвопролитията. Такова прахосничество… Нямам никакво желание да поведа армия към земите на риганте. Империята на Каменград разшири предостатъчно границите си. Стремежът към по-нататъшни завоевания ще е опасен за самите нас. Това е посланието, което искам да предадете на Конавар.

— Да допуснем засега, че се споразумеем — каза Бран. — Какви условия предлагате в този договор и какво ще поискате от нас?

— Неограничен достъп на нашите търговци до вашите земи, безпрепятствено плаване на нашите търговски кораби във ваши води, неограничено строителство на наши селища и пътища в земите на племето сени. В замяна предлагам двайсет хиляди жълтици, за да облекча разходите ви за намаляването на армията и връщането на тези мъже към земеделието и скотовъдството или предпочитани от тях занаяти.

— Значи да ви се доверим, така ли? — изръмжа Фялок.

— Довери се на очите си — отговори Джасарай, без да се засегне. — Скоро ще завърша седмото десетилетие от живота си. Наистина ли вярваш, че искам да потегля на още един поход, да спя в палатки, да настъпвам в дъжд и сняг? Ако толкова жадувах за тези житейски радости, нямаше ли сега да съм в източните земи, за да предвождам нашите армии срещу враговете? Хората се променят с възрастта. Виж себе си, Фялок. Още ли мечтаеш за битки и спане на корава земя?

— И днес мога да се бия не по-зле отпреди.

— За друго те питах.

Фялок въздъхна.

— Не мечтая. Искам кротко да гледам как растат внуците ми.

— Именно. Време е всички да се укротим. Конавар се готви да отблъсне нашествие, което няма да се случи. На Когдънското поле той постигна великата победа на своя живот… и аз не се опитвам да я омаловажа. Дори си позволявам скромната гордост, че имах заслуга в обучението му като пълководец. Но от сражението на Когдънското поле минаха почти двайсет години. Ще заповядам на моите чиновници да подготвят предложенията ни за договора, които ще занесете на Конавар. След това ще очаквам вашия отговор. — Джасарай стана. — Елате да ви покажа моите питомци.

Фялок се намръщи, че пак ще бродят в лабиринта, но императорът избра по-кратък път и скоро се измъкнаха през западния изход. Тук имаше много големи клетки, в които бяха затворени животни от всички краища на империята — огромна черна мечка, два лъва, три пантери с копринена козина. Встрани от тях беше клетката с още един лъв, който имаше твърде необичайни шарки — черни ивици по светлокафявата козина. Фялок се зачуди защо на някой би хрумнало да го боядиса така и попита Джасарай.

— Не е боя — отвърна императорът. — Този звяр е тигър, козината му си е такава. Тигрите са по-едри и бързи от лъвовете, силата им е смайваща. С един удар на лапа може да смаже черепа на бик. С едно захапване може да откъсне крака на човек.

— Защо ги държите тук? — попита Бран.

— Щом войната на изток свърши, ще ги даря на някой от цирковете и тълпите ще гледат как ги пускат на арената и ги убиват.

— На какво разстояние е било превозено това животно?

— Над две хиляди мили. Голямо постижение е, че го докараха живо.

— Не е било лесно — съгласи се Бран. — И разходите сигурно са били огромни.

— Така е.

— Само за да гледа тълпата как ще бъде убито? Според мен и това е прахосничество, ваше величество.

— Може и да си прав — усмихна се Джасарай. — Но само неблагоразумните управници не харчат пари, за да зарадват поданиците си. Доволният народ рядко стига до извода, че е време да свали от власт императора си.

Волтан често казваше, че съжалението подобава на слабаците. За него това беше неоспорима истина. Силните мъже постигат целите си, а слабите се провалят и все обвиняват за поражението си някаква външна сила. Или че късметът се е обърнал срещу тях, или че са станали жертви на злонамереност от страна на онези, които им завиждат. Слабаци — от първия до последния! Все пак въпреки непоклатимите си убеждения Волтан тъй и не бе могъл да се отърве от най-мъчителното съжаление в живота си.

Носеше просто наметало с качулка и сандали и вървеше в сенките на късния следобед към входа на катакомбите — пробити в скалите тунели под Агра, Четвъртия хълм на града.

— Добър вечер, приятелю — поздрави го младият мъж на входа.

— Добър вечер — отвърна Волтан и събра дланите си в знака на Дървото.

— Влез и бъди благословен — каза младежът.

Волтан влезе в тъмния тунел. По скоби на стените горяха факли. Тунелът се разширяваше в кухина с висок таван. Беше хладно. Волтан подмина редица назъбени сталагмити и се присъедини към множеството, чакащо търпеливо в светлината на факлите.

Агенти на Храма бяха открили скривалището на Забулената и тя щеше да бъде заловена на следващия ден. Всичко се подреждаше благоприятно за техния замисъл. До края на седмицата вместо все по-немощния император на трона щеше да седне Наладемус, Дървесният култ щеше да бъде ударен в сърцето, а Волтан щеше да командва армията. На трийсет и седмата си година трябваше само да протегне ръка, за да постигне мечтите си.

За самия него беше странно, че не се вълнува, не изпитва удовлетворение. Това дори го дразнеше, но той си беше такъв открай време. За него щастието и задоволството все предстояха. Някога си казваше: „Когато стана Пръв гладиатор, ще бъда щастлив.“ И в деня на постигнатата цел преживя неописуем прилив на радост. Приливът отмина само за час.

Волтан се провря полека в гъмжилото и седна на една скална издатина. Още се чудеше защо е дошъл тук. „Какво очакваш да откриеш?“ Тълпа от глупаци, които се стремят към смъртта, събрани да слушат слабоумна, която щеше да бъде изгорена на кладата след броени дни. Седеше безмълвно сред тези ходещи мъртъвци и обмисляше подготовката за убийството на Джасарай. Знаеше, че няма безупречни планове, но беше сигурен, че са се предпазили от всички възможни заплахи. Почувства оживлението в тълпата и се изправи.

В отсрещния край на пещерата се появи млада жена със светлосиня роба и черно було. Придружаваха я трима мъже с побелели коси. Хората наоколо вдигнаха ръце над главите си. Волтан направи същото.

— Дано Изворът те упъти, благослови и приеме — казаха всички напевно.

Жената също събра длани над главата си, после разпери ръце като за прегръдка.

— Какво виждаме в този свят около нас? — попита тя. — Какво виждаме в дървото и потока, в планината и долината? Какво чувстваме, когато съзерцаваме звездите и сребърната луна? Какво изпитваме, когато топлината на слънцето докосне кожата ни?

— Радост! — отвърна тълпата в един глас.

— А когато приятел ни прегръща или дете се усмихва, или някой прояви към нас неочаквана доброта?

— Радост!

— Откъде идва тази радост?

— От Извора!

— От Извора на всички неща…

Жената постоя с наведена глава. Тълпата също се смълча, хората насядаха на пода, по стърчащи от стените ръбове или пречупени сталагмити.

— Толкова много зло има в този свят — каза жената. — Над него властват хора, чийто дух е бил овъглен от дима и огъня на тяхната алчност и похот. Трябва да ги съжаляваме, защото те вече са кухи отвътре и след смъртта си ще преминат в Пустотата залутани и уплашени и никога няма да зърнат сияйната Светлина, никога няма да ги осени щастието на Намерения рай. Техният мимолетен живот ще угасне, предстои им вечността на покрусата. Смятат се за велики. Виждат живота си пълен със слава и богатство. Не е вярно. Истината е, че и те като всички нас са семена в мека пръст. Не можем да видим слънцето, нито вдъхващата страхопочитание красота на небето. Живеем в почвата и копнеем за недостъпното. Злите хора вярват, че има само пръст, те се обгръщат с нея като с одеяло. За тях вярата в невидимото слънце е глупост, затова чакат в земята, докато изгният. Ние, които вярваме, сме обзети от желанието да растем. И ние растем, приятели. Пускаме корени на обич и доброта, издигаме се през пръстта и ще съзрем слънцето и небето. Злите хора няма да ги видят. Затова когато ви извличат насила от вашите домове, съжалете ги. Когато ви връзват на кладите, простете им. В техния живот няма нищо, той е мъртвешки безсмислен.

Жената млъкна. Тръгна сред хората, полагаше ръце на главите им, шепнеше благословии. Волтан се дръпна зад един висок сталагмит, но тя напредваше бавно към него. Той бе скрил дълъг кинжал в гънките на наметалото си. Хвърли поглед към тунела. Ако тя се опиташе да го разобличи, щеше да я убие и да избяга. Не искаше да се случва това. Наладемус би се вбесил, ако не я заловят жива.

Повечето хора наоколо бяха коленичили, така че той също коленичи и сведе глава. Чу я да го доближава и усети дланта ѝ на главата си.

— Прощавам ти — прошепна жената и се върна на мястото си пред останалите.

— Трябва да ви напусна скоро — започна тя. Някои извикаха: „Не!“, но жената ги укроти с жест. — Ще ме хванат и ще ме изведат пред крещящата подигравките си тълпа и кладите. Знам, защото имах видение. Но вие не се страхувайте заради мен. Ще се случи, защото аз позволявам това. И ако Изворът ми отреди да напусна това земно битие, ще приема съдбата си с радост.

Възцари се тишина. Чуваха се само тихи хлипове.

— Тук има един мъж… — продължи жената и Волтан настръхна и стисна дръжката на ножа, — който не разбира нито тайните на живота, нито значението на думата „радост“. Имам заръка към този мъж. Излез оттук, отиди на пазара Станос и застани до сергията с жълтия навес. Няма да чакаш дълго, преди да научиш велика истина. А сега, приятели мои, трябва да се сбогуваме. Дано Изворът ви благослови и закриля.

Обърна се и излезе бавно от пещерата.

Хората си тръгнаха и Волтан тръгна с тях. Имаше няколко изхода и скоро той вече вървеше по тесните улички в подножието на хълма. Беше нащрек — не се съмняваше, че го примамват в клопка: жената сигурно бе пратила хора да го нападнат, щом стигне до сергията с жълтия навес. Не се страхуваше от тях. Той беше Волтан и дори въоръжен само с кинжал можеше да убие всеки нападател.

На пазара беше почти безлюдно, търговците вече прибираха стоките си. Волтан видя сергия с жълт навес, на която имаше изложени накити, повечето изработени от зелен нефрит. Огледа минувачите и доближи сергията. Никой от мъжете наоколо не носеше оръжие, а и повечето бяха със съпруги или любовници. Спря пред сергията и загледа накитите.

Млада жена с руса коса и светлосини очи застана до него и заразглежда обиците. Нещо в нея сякаш докосна паметта на бившия гладиатор и той се зачуди дали не я е срещал някога.

— Извинете…

Тя вдигна глава да го погледне и Волтан сякаш се пренесе назад през годините в двор, където се сбогуваше с просълзено момиче.

— Да?

— Срещали ли сме се? — успя да попита той.

— Не ми се вярва, господине.

— Името ми е Волтан и ми се струва, че… ви познавам.

— Аз съм Кара — усмихна се тя — и повярвайте ми, господине, щях да ви запомня, ако се бяхме срещали.

— Откъде сте, Кара?

— Живея тук с дядо си.

— Може би познавам него. Може да съм ви виждал като малка.

— Може би — каза тя. — Дядо ми е прочут. Някога е бил Пръв гладиатор, а сега подготвя бойците на цирк „Окциан“.

На Волтан му се стори, че някой го блъсна в гърдите.

— Дядо ви е Бяс?!

— Да. Познавате ли го?

— Да… Срещали сме се.

— Трябва да ни навестите. Сега живеем в една голяма вила, но рядко ни гостува някой.

— Може да дойда… — запъна се Волтан, без да откъсва поглед от сините очи.

Тя му се усмихна отново.

— И аз ви видях наскоро, господине. Преди около час.

Вдигна ръце пред себе си и очерта дърво във въздуха. Обърна се и си тръгна.

Волтан се върна припряно в Храма и изпрати един слуга да му донесе досието на Бяс. Прочете го в мъждивата светлина на здрача, после бутна книжата настрани. Отиде при прозореца и се вторачи в слънцето, което се спускаше зад хълмовете.

Още не бе навършил двайсет, когато тръгна от Каменград, за да воюва на изток с Деветнайсета пантера. Палия ридаеше и го умоляваше да остане, но в главата му бушуваха само мисли за битки и слава. А по време на похода и сраженията често си мислеше за времето, когато бяха заедно. Не само за удоволствията на страстта, а и за миговете, когато се разхождаха хванати за ръце в сянката на дърветата или седяха един до друг на някоя пейка. Още помнеше уханието на косата ѝ.

Нямаше го в Каменград цяла година, а когато се върна, хукна право към дома на Бяс, молеше боговете Палия да не се е влюбила в друг. Завари там непознати, от които научи, че Бяс вече не живее в Каменград, а се е преместил в далечен край на империята след самоубийството на дъщеря му.

Сега стоеше в мрака и мислеше за момичето до сергията, за сияйната усмивка, за сините очи. Гърлото му се сви, усещаше тежест в гърдите.

— Имам дъщеря… — прошепна той.

Спомни си и какъв знак направи тя. За пръв път в живота му в душата му се промъкна страх.

На следващия ден предстоеше най-масовият арест на предатели в историята на града. Агенти, шпиони и доносници бяха събрали почти хиляда имена. Имената вече бяха разпределени между отрядите и Волтан нямаше как да научи навреме дали и Кара ще бъде заловена.

Някой почука на вратата и влезе в тъмната стая.

— Всичко е готово, господарю. Тази нощ ли ще убием императора?

— Да, тази нощ.

9.

Джасарай неведнъж бе казвал, че властта носи и рискове. Това му хрумна отново, когато отвори очи и усети болката в слепоочието. Опипа мястото — имаше цицина и кожата беше сцепена. Лежеше до мраморната пейка в центъра на лабиринта. Докато се мъчеше да стане, си спомни мъжа, който бе изскочил от сенките и го бе цапардосал. Надигна се и изохка от още по-силната болка в главата. „Може да се е заблудил, че ме е убил… — помисли, докато сядаше на пейката. — Не. Това е нелепо.“

Чак сега забеляза, че светлият плат на тогата му е подгизнал от кръв. „Намушкал ме е!“ Разгърна припряно дрехата да огледа гърдите и корема си. На лунната светлина не откриваше рани, нямаше и болки в тялото.

„Мисли, човече!“

Наложи си да се успокои. От няколко месеца знаеше какво го застрашава, защото Наладемус и неговите Рицари ставаха все по-силни. Но армиите бяха на изток и не можеше да се опълчи срещу своя стар приятел, за да си разчистят сметките. Чакаше търпеливо и оставяше Наладемус да присвоява власт, но в същото време местеше потайно войски, разположи няколко верни Пантери по-близо до града. Най-близката Пантера беше само на пет мили от Каменград и чакаше негова заповед, за да потегли незабавно. Сега съжали, че не ги бе повикал, но бе решил да протака още няколко дни. Тогава можеше да вкара наведнъж девет хиляди войници в града, да арестува Наладемус и Волтан и да разпусне Рицарите.

— Това бавене може да ми струва скъпичко… — каза на глас.

„Защо съм жив? И къде е убиецът? Защо ме удари, но не ме довърши? И откъде е тази кръв по мен?“

Бе дошъл сам в лабиринта. Нападателят го бе причакал със сопа. Не с нож или меч. Нима беше глупак? Или щеше да се върне всеки миг, за да го доубие?

Чу рева на тигъра. Това означаваше ли, че убиецът се връща? Насили се да стане и се махна от центъра на лабиринта, за да не е на открито, навлезе в по-тъмните проходи. Убиецът трябваше да е много умел следотърсач, за да го намери в тях.

Тигърът изрева отново и като че ли беше по-близо до него. Джасарай си каза, че високите храсти изкривяват някак звука. Повървя още малко, но се чувстваше замаян и слаб от удара по главата и накрая седна на тясна дървена скамейка, вмъкната в ниша, изрязана в стената от зеленина.

Да беше повикал войниците, за да изненада Наладемус… „Що за глупак съм! Изборът на подходящия момент винаги е ключ към успеха. Ти се забави прекалено, Джасарай — мислеше императорът мрачно. — Но още не съм мъртъв. Ако успея да се добера до стражата и изпратя съобщение на командира на Пантерата…“

Пак чу ръмженето на тигъра. Да, звярът наистина бе по-близо. Джасарай се смръзна — тежко стъпващите лапи и шумното дишане бяха от другата страна на плътните шубраци.

И изведнъж се сети — кръвта по тогата! Не беше негова. Някой бе плиснал кръв върху дрехата му, за да привлече тигъра.

Забравил за болката, Джасарай бързо смъкна тогата и я захвърли встрани. Хукна по проходите, завиваше ту наляво, ту надясно.

Нито веднъж през живота си Книжника не се бе оставял в ноктите на паниката и дори сега, обзет от непоносим страх, беше готов да признае, че този замисъл е породен от гениален ум. Императорът е бил убит от звяр, докато се е разхождал в лабиринта. На Наладемус като пръв министър се падаше да поеме властта и той веднага щеше да назначи свои хора за командири на Пантерите. Не би имало голяма опасност от гражданска война и нямаше кого да сочат с пръст освен някой от укротителите на зверовете, забравил да залости клетката както трябва.

О, колко хитро…

Пак чу рева на тигъра, после звуци на разкъсван плат. Продължи тичешком към източния изход. Застави се да върви по-бавно, когато доближи арката. Легна по корем и пропълзя полека, за да надникне иззад ъгъла. Дървена рамка му пречеше да види арката, но различи сенките на чакащи зад нея мъже. Изправи се и тръгна обратно по прохода. Значи го причакваха и на четирите изхода.

Изведнъж се усмихна и поклати глава. Така значи щеше да свърши всичко — създателят на Пантерите, разкъсан от тигър.

— Това дори е забавно… — прошепна Джасарай.

Бейн се ококори и скочи от леглото. В осветената от луната спалня в западното крило на двореца беше тихо. Той погледна към леглото до балкона, на което спеше Бяс. Едрият мъж се беше проснал по корем, едната му ръка висеше до пода, другата бе под възглавницата.

Прощалната вечеря с Джасарай, Бендегит Бран, Фялок и Бяс му се бе сторила безкрайна. Разговаряха за договори и политика, а дори когато се отплесваха от тези досадни за него приказки, пак се чувстваше не на мястото си. Искаше му се да е навсякъде, но не и там. Защото обсъждаха Конавар, живота му, легендите за него, величието му. Бейн едва потискаше гнева си. По едно време императорът се обърна към него и го попита:

— Срещал ли си се с краля?

— За малко — отвърна Бейн. — Победих в едно състезание. Той ми връчи наградата.

Джасарай се вторачи изпитателно в него, после се обърна към Бендегит Бран.

— От мои агенти знам, че крал Шард отново събира огромен флот. Конавар осведомен ли е за това?

— Всички знаем за тази заплаха — каза Бран. — Шард мрази Конавар и се е зарекъл да му отсече главата.

— Каква е причината за омразата му? — попита Джасарай.

Бран стрелна с поглед Фялок.

— Ти си бил там, приятелю. Може би е най-добре ти да разкажеш историята.

Русият великан кимна и Бейн долови как стара печал смекчи начумереното му изражение.

— Отряд разбойници, предвождани от Шард, опустоши моето село. Набегът беше заради откуп, искаха да пленят Тей — млада жена от селото, която беше дъщеря на могъщ леърд. Шард си бе наумил, че ще получи много злато срещу свободата ѝ. Може и да беше прав. Повечето бойци от селото бяха подмамени на друго място преди набега. Отдалечихме се на петнайсет мили в горите, за да търсим един планински лъв. Но Конавар бил наблизо, промъкнал се след разбойниците и освободил Тей.

— Сам ли е бил? — учуди се Джасарай.

— Да — потвърди Фялок. — И до ден-днешен ми тежи срамът, че не бях там.

— Как е успял да ги надвие?

— Разбойниците се разделили на малки групи, за да заблудят потерята. Конавар освободил Тей и се скрил с нея в гората. Един от убитите бил брат на Шард и той положи кръвна клетва някой ден да отмъсти за смъртта му.

— Великите мъже винаги са навличат вражди — каза Джасарай. — Натъжих се, когато научих за смъртта на Тей. Ако не ме подвежда паметта, тя също е умряла заради кръвна вражда. Защо Конавар не се ожени отново?

Пратениците се смутиха от въпроса. Накрая Бран се насили да отговори:

— Ваше величество, Конавар се е посветил на добруването на келтоите, няма време за лично щастие. Може би си приличате в това.

— Така е — съгласи се Джасарай и разговорът пак се върна към договори и сближаване между народи и култури.

Докато императорът реши да се сбогува с гостите, Бейн вече се питаше дали още му се живее. Двамата с Бяс се прибраха в стаята, където ги бяха настанили, и възрастният мъж заспа веднага. Бейн изпи чаша вино и поседя на балкона, загледан в звездите. Накрая и той си легна…

Кошмарът беше разтърсващо страшен.

Сърцето му още биеше лудешки, но сънят избледняваше, изцеждаше се от паметта му. Бануин му се бе явил насън. Опитваше се да му каже нещо. Какво ли беше… Да, някакво видение! Видял демони, които преследвали Бейн? Върна се мислено в онази нощ, когато писъците на Бануин го стреснаха в къщата на Барус. Тогава изтича в стаята на Бануин, чието лице лъщеше от пот. Приятелят му изкрещя: „Стените оживяват! Бейн, дебне те демон. Ах, виждам го с тези лапи и нокти… Идва да те погуби.“

Какво друго бе казал тогава? В тишината Бейн напрягаше паметта си. „Ти вървеше по… по някакви коридори, но стените бяха като живи, гърчеха се. Носеше къс меч и до тебе имаше друг мъж, по-стар. А един демон те дебнеше. Страшен звяр с неимоверна бързина и сила.“

Бейн излезе на балкона. Беше прохладно, свеж бриз духаше откъм морето. Погледна надолу към личния парк на императора и огрения от луната лабиринт. Забеляза някакво движение. Императорът беше гол и бързаше по един от проходите. Бейн се усмихна. Странната гледка го развесели. Но пък когато човек властва над могъща империя като Каменград, може да се държи както му скимне. Прозя се и плъзна поглед по парка. Долови и друго движение. Примигна. Нещо се мярна толкова мимолетно, че Бейн не повярва на очите си.

Ивичест звяр се прокрадна по откритата площадка в средата на лабиринта и изчезна от погледа му. Бейн се взря напрегнато. На много места в лабиринта имаше запалени фенери и той се питаше дали не го е заблудила игра на светлините и сенките. И тогава видя звяра отново. Беше огромен… и явно дебнеше жертва.

Втурна се в стаята и бутна Бяс.

— Императорът е в опасност!

— Какво?!

— Някакъв звяр го търси в лабиринта.

Върна се на балкона и погледна над парапета. До тревата долу имаше петнайсетина стъпки. Увисна от парапета, пусна се, падна и се претърколи. Докато се изправи, Бяс тупна до него с пъшкане. Нямаха оръжие. Само телохранителите на императора можеха да носят оръжие в двореца.

Хукнаха покрай западната страна на лабиринта… и налетяха на четирима въоръжени мъже. Двама от убийците държаха мечове, другите двама — ножове. Първият с меча се хвърли срещу Бейн и се опита да го намушка в гърдите. Бейн се извъртя встрани, сграбчи китката му и заби чело в лицето му. Изви ръката му безмилостно и мечът изхвърча от пръстите на убиеца. Бяс улови оръжието, скочи напред и уби втория с меча, като го съсече през гърлото. Един от държащите ножове връхлетя Бейн, той го награби и двамата се стовариха на тревата. Бейн разтърси челюстта му със страничен удар с десния юмрук. Последният от убийците се обърна да побегне, но Бяс замахна и хвърленият гладиус се заби в гърба му. Бейн удари своя противник още два пъти и стана. Онзи, когото беше обезоръжил, тичаше към двореца.

Входът на лабиринта беше запречен с дървена преграда. Бяс я издърпа встрани.

— Внимавай — предупреди го Бейн. — Звярът е някакъв вид лъв, и то много голям.

Бяс измъкна меча от гърба на трупа и му го подхвърли. Взе втория меч от земята и влязоха в лабиринта.

— Небесата да са ни на помощ, как ще знаем накъде вървим? — изсумтя Бяс. — Всички проходи ми изглеждат еднакви.

— Просто върви с мен — настоя Бейн.

— Момко, тече ти кръв. Той успя ли да те наръга?

Бейн сведе поглед към светлата си туника. Наистина бе оцапана с кръв.

— Не. Шевовете са се разкъсали. Нищо особено.

Заподтичва по прохода. Бяс го следваше. Зави наляво, след това надясно — в паметта му бяха съвсем ясни криволиците на лабиринта, както ги бе видял от балкона. Дори магията на Ворна не му бе помогнала да свикне с четенето и писането, но пък тя му бе казвала, че в природата винаги има равновесие.

— Бейн, ти имаш изумителна памет — в това превъзхождаш почти всички. Ще се убедиш, че тази дарба е по-полезна от умението да четеш букви.

Болката в хълбока припламваше на всяка крачка, платът лепнеше към отворилата се рана.

Внезапно ръмжене се разнесе съвсем наблизо и Бейн отскочи — звярът беше от другата страна на зелената стена. Тигърът изрева и започна да дърпа храстите с огромните си лапи. Бейн стоеше неподвижно. Живата преграда беше дебела поне три стъпки, а преплетените клонки, макар и тънки, бяха безброй. Дори такова могъщо същество не можеше да се промъкне веднага през тях.

Въпреки ярката лунна светлина още не успяваше да види звяра. После се показа тежка лапа, която разкъса зеленината, храстите запращяха. Само за миг Бейн зърна в пролуката и муцуната на тигъра, срещна погледа на свирепите златисти очи. Стъпил на задните си лапи, звярът замря за малко, вторачен в човека. Времето сякаш спря. Бейн се взираше в тези страшни очи, усещаше цялата мощ на животното, напиращата жизненост и непоносимия глад. Моментът отмина, тигърът зарева яростно и стовари огромното си тяло върху стената от храсти, която се огъна.

— Време е да се махнем — каза Бяс.

Бейн кимна.

— Ей сега. — И извика колкото можеше по-силно: — Джасарай! Аз съм Бейн. Върви към средата! Ще се срещнем там.

Продължиха тичешком към центъра на лабиринта. Отзад гъстите храсти изпращяха отново и тигърът се провря през тях.

Още два завоя наляво и един надясно — и двамата бойци стигнаха до откритата площадка. Голият Джасарай вече беше там, неподвижен като статуя, с ръце зад гърба. Изглеждаше съвсем спокоен. Бейн изтича към него. Джасарай въздъхна и затвори очи.

— Ваше величество, дойдохме да помогнем, а не да ви убием — побърза да каже Бяс.

Джасарай отвори очи и се подсмихна със стиснати устни.

— Много ми е приятно да го чуя — каза без следа от страх в гласа.

Тигърът излезе от прохода, огромната му глава се поклащаше. Бейн пак погледна жълтите очи и двамата с Бяс се раздалечиха, без да разменят нито дума. Тигърът гледаше ту единия, ту другия. Изпънатата му опашка внезапно трепна и той нападна Бейн.

Младият боец не отстъпи, а се сниши на коляно, заби с все сила гладиуса в корема на звяра. Тежкото туловище го събори на земята. Бейн усещаше смрадния дъх на животното, чиито зъби бяха само на педя от лицето му. Мъчеше се да отблъсне главата му с лявата си ръка. Бяс притича, метна се върху гърба на тигъра, обви гърлото му с лявата си ръка и дръпна главата назад. С дясната намушка звяра в хълбока. Мечът му се заби чак до дръжката.

Тигърът отскочи назад и се завъртя към Бяс. Бейн се надигна пъргаво, но нямаше оръжие — гладиусът му стърчеше от корема на животното, чиято опашка пак трепна и то нападна Бяс. Старият гладиатор чакаше хладнокръвно. Бейн се хвърли към тигъра и го блъсна с рамо. В същия миг Бяс пристъпи напред и прониза звяра в шията. Тигърът се извъртя и замахна към Бейн, който се хвърли встрани, но закъсня — ноктите раздраха рамото му и от него шурна кръв. Тигърът беше смайващо бърз. Още докато Бейн падаше, успя да скочи към него. Бейн се търкулна по гръб и стовари юмрук в муцуната му. Все едно удари скала. Пак опря лакът под челюстите на животното, за да се опази от дългите зъби. И Бяс пак намушка звяра. Спазъм разтърси грамадното тяло. Този път ревът звучеше като кашлица, от устата на звяра шурна кръв, но той още напираше да захапе. Бейн буташе муцуната му назад; напипа с дясната ръка дръжката на меча и го натика в тялото докрай.

Тигърът се отпусна. Бейн отново срещна погледа на златистите очи. За един удар на сърцето му се стори, че духовете им се докоснаха. После главата на звяра клюмна.

Бяс помогна на Бейн да стане. Младият риганте коленичи до тигъра и опря ръце в хълбока му. Звярът още дишаше. Тежка печал обгърна душата на Бейн.

— Съжалявам, приятелю. Твърде дълъг път си изминал, за да умреш тук…

Главата помръдна и за миг изглеждаше, че тигърът ще скочи. После очите му помътняха.

Бяс клекна до Бейн и огледа рамото му.

— Не те е одрал дълбоко.

Пак му помогна да се изправи.

— Около лабиринта има убийци — каза Джасарай. — Не знам колко са.

— Вече са с трима по-малко — отвърна Бяс. — Ще ви придружим до двореца.

— Първо да отделим малко време да помислим — спря го императорът. — Пазеха на входа, през който влязохте, нали?

— Да, ваше величество. Убихме трима, един избяга.

— Има още два входа. Налага се да предположим, че пазят и там. Освен това щом толкова много убийци са били допуснати в личния ми парк, се налага да предположим и че някои от моите телохранители са били склонени да ме предадат. — Джасарай седна на мраморната пейка и се вторачи в мъртвия тигър. — Време е да пуснем малко дим в кошера… Но първо да прочистим това място от изменници. — Обърна се към Бейн. — Можеш ли да се биеш с тези рани?

— Мога.

— Тогава да намерим останалите убийци.

Императорът ги поведе по най-краткия път към първия вход. Щом го доближиха, видяха изтиканата до него и отворена клетка на тигъра. Бяс надникна през металните пръти. Нямаше нито движение, нито звуци. Двамата с Бейн избутаха клетката встрани. Трима мъже притичаха от сенките. Бяс уби двама с два удара. Бейн отби встрани ножа на третия, изрита го в коленете и замахна с гладиуса към гърлото му.

Джасарай излезе от лабиринта и каза само:

— Превъзходно.

Третият вход бе запречен с две катурнати маси. Там не причакваха убийци.

Бейн и Джасарай се изкачиха по тясна тайна стълба и стигнаха до заключена врата.

— Сигурен ли сте, че искате да направим това? — прошепна Бейн.

— Живот без рискове не е никакъв живот — поучително каза императорът.

Дръпна резето и излязоха в коридора само на трийсетина стъпки от личните покои на Джасарай. Трима войници стояха на стража отпред. Щом видяха императора, те се опулиха, но веднага застанаха в стойка мирно. Джасарай, който бе облякъл бледосива туника и сандали, тръгна към тях. Бейн не се отделяше от него, стиснал дръжката на меча.

— Каква интересна вечер — отбеляза императорът. — Някой да е питал за мен?

Единият войник си облиза устните неспокойно.

— Мислехме, че спите, ваше величество.

Погледът му се плъзна по оплескания с кръв Бейн.

— Изобщо не съм лягал — каза Джасарай. — Опитвах се да се изплъзна на гладен тигър и цяла група въоръжени убийци, които обикаляха необезпокоявани от никого в личния ми парк.

Вратата на покоите се отвори и в коридора излезе Волтан. Носеше черно-сребърната си броня и също като Бейн държеше гладиус.

— Труден сте за убиване, ваше величество.

Войниците се дръпнаха встрани и извадиха мечовете си, но явно нямаха намерение да нападнат Волтан.

— Ти мислиш за всичко — каза Джасарай. — Колко от телохранителите ми успя да привлечеш на своя страна?

— Само тези тримата. Подбрал си внимателно останалите. Непоколебимо предани и непоносимо досадни.

Бейн стоеше мълчаливо, готов за схватка. Джасарай като че ли изобщо не се притесняваше.

— Би могъл да изчакаш смъртта ми, преди да нахлуваш в личните ми покои все пак — укори той Волтан. — Доста е невъзпитано.

— Моля за извинение — ухили се Волтан. — Не ми се искаше да ме сметнеш за грубиян, но се надявах неколцина бойци и един тигър да са достатъчни. Готов ли си да умреш сега?

— Не мисля, че някой някога е готов за смъртта. Я ми кажи — как ще успееш да излъжеш, че съм разкъсан от звяр?

Волтан се разсмя.

— О, харесвам смелостта! Винаги си оставаш невъзмутим пред опасността. Ще те убия бързо, после ще насека кожата, за да изглежда, че раните са от нокти. Да, знам, много е нескопосано, но вие двамата не ми оставихте избор. Погребението ти ще бъде достойно за император, хиляди ще ридаят зад колесницата с ковчега. Не се съмнявам, че ще има още твои статуи, а цяло поколение ще говори за твоето величие.

Волтан скочи ненадейно и мечът му се стрелна напред като нападаща змия. Бейн отби удара, дръпна императора зад себе си и опита разсичащ насрещен удар. Волтан се отдръпна със смях.

— Нямам време да ти изнеса още един урок. Убийте го! — заповяда на тримата войници.

В този момент се чу тропот на ботуши и десетки войници с извадени оръжия запълниха коридора от двете страни. С тях вървеше и Бяс.

Джасарай сплете пръсти зад гърба си и погледна предателите.

— Ако хвърлите оръжията, ви обещавам бърза и лека смърт. Ако упорствате, ще заповядам да ви извадят очите с нажежено желязо, но преди това ще гледате как умират всички ваши роднини и приятели, любими и деца.

Не повиши глас, но от всяка негова дума сякаш капеше отрова. Лицата на тримата посивяха и мечовете им издрънчаха на пода.

Само Волтан остана въоръжен срещу императора.

— Хитроумният Книжник… — Той поклати глава. — Подцених те.

— Като повечето хора — каза Джасарай. — Хвърли меча.

— Може би предпочитам да умра в битка.

— Няма проблем — сговорчиво отвърна императорът. — Точно този край ще ти отредя… ако дадеш показания срещу Наладемус. Ще ти позволя да умреш на арената с меч в ръка пред очите на огромна тълпа. Иначе ще заповядам на моите хора да те заловят жив. Ръцете и краката ти ще бъдат отрязани и ще те оставим да доживееш последните си дни като просяк на улиците. Избирай!

Светлите очи на Волтан блеснаха.

— Ами ако просто те убия и така приключим всичко?

— Дори да успееш, моята заповед ще бъде изпълнена. Можеш ли да си представиш как се молиш за подхвърлени огризки?

Волтан за миг се поколеба, после пусна меча на пода. Войниците на императора се втурнаха към него и го сграбчиха, за да го отведат.

— Чакайте! — помоли той, когато се изравни с Бяс. — Трябва да говоря с този човек.

Войниците погледнаха императора и той кимна.

— Какво искаш? — попита Бяс.

— Вече са пратени за изпълнение заповеди за арест на мнозина от Култа. Отрядите ще плъзнат из града призори. Изведи Кара от вилата.

— Кара ли?

— И тя принадлежи към Култа. Вчера беше при Забулената.

— Благодаря — тихо промълви Бяс.

Изведоха Волтан, а Джасарай повика един офицер и му нареди:

— Сменете цялата охрана. Никой да не научи какво се случи тук тази нощ. И ми намерете писар. Трябва да изпратя няколко съобщения.

— Слушам, ваше величество.

— И доведете хирург за моя млад приятел.

Офицерът отдаде чест и затича по коридора. Джасарай отвори вратата на покоите си и махна на Бяс и Бейн да влязат с него. Седна на изящен, но простичко изработен диван, тапициран с лъскава черна кожа, облегна се и затвори очи.

— Сигурно сте уморен, ваше величество — каза Бяс. — Не е ли по-добре да ви оставим да си починете?

Джасарай се подсмихна.

— Тази нощ не е за отдих. Седнете и вие. — Обърна се към Бейн. — В стаята отзад има кърпи. Попий си раните. Не искам да ми изцапаш мебелите с кръв.

Младежът отиде да намери кърпи, а Бяс каза:

— Разрешавате ли да ви задам един въпрос?

— Разбира се, приятелю.

— Ако сте подозирали Наладемус в измяна, защо допуснахте да стане толкова силен?

Императорът изхъмка, после каза:

— Трудно би ме разбрал. Ти си почтен човек. Не се стремиш към високи постове, към власт. А онези, които ламтят за това, са безмилостни в амбициите си. Те вярват непоклатимо в себе си. И затова постигат такива успехи. Хора като тях са необходими. Нито една империя не може да стане могъща без тях. Те са отражение на случващото се в природата. Във вълчата глутница може да има само един водач, но около него има поне десетина мъжкари, които се стремят да го изместят. Аз не обвинявам Наладемус за предателството. Вината му е в неговия провал. И сега той ще си понесе последствията. Но и онзи, когото ще избера да го замени, също ще има безгранични амбиции. Някой ден и той ще поиска да ме свали от трона. Тъкмо заради амбициите на тези хора Каменград е толкова жизнен и непреклонен.

— Тоест казвате, че сте се заобиколили с бъдещи предатели? Такъв живот е опасен, ваше величество.

Бейн се върна, притискаше към рамото си бяла ленена кърпа. Почти едновременно с него в покоите влезе и писар с кутия с пера и мастило и листове в ръце. Поклони се ниско.

Джасарай отиде зад бюрото си до прозореца и се обърна към Бяс и Бейн.

— Господа, вашата помощ беше неоценима. Няма да забравя това. Елате при мен утре. Каквото поискате, ще го получите. А сега вървете в стаите си. Ще пратя хирурга там.

— Това трябва да се почисти — каза хирургът, беше нисък и плешив. — По ноктите на големите котки има много зарази. Виждал съм такива рани по време на походи.

— Не по ноктите, а по зъбите им — поправи го Бейн. — По тях лепне гниеща храна, затова раните се възпаляват.

— Гниеща храна… — повтори хирургът с пренебрежение. — Вие от племената как ги измисляте тези глупости?

— По-уместно щеше да е ако беше попитал защо не се мъчим от възпалени рани — отвърна Бейн. — Просто ме заший. Изтеклата кръв е прочистила раната.

— Ти ще страдаш, не аз — сви рамене хирургът.

Наложи се да направи единайсет шева. Добави два и на отворилата се рана на хълбока.

— Трябва да лежиш поне две седмици — каза накрая.

Бейн му благодари и той си тръгна. Бяс седна на леглото и каза:

— Е, може да не се случи както си го представяше, но Волтан вече е осъден на смърт. Край на твоя замисъл за отмъщение.

Бейн погледна стария гладиатор в очите.

— Краят ще е, когато изляза на арената и му изтръгна сърцето.

Бяс въздъхна и го тупна по здравото рамо.

— Ти си несломим смелчага и майстор на меча, не отстъпваш в битките. Но не можеш да го победиш. Той е някакъв рядък каприз на природата — огромен, но и бърз като светкавица. Разбирам защо жадуваш да го видиш мъртъв. Убил е твоята любима. Само че той вече е обречен, Бейн. Защо да прахосваш живота си за човек, чиято участ вече е решена?

— Защото се заклех да го убия. Само за това живях през тези години.

— Момко, тъжно ми е, че си толкова упорит. — Бяс помълча. — Ти не си имал баща, а аз нямах син. Струва ми се, че поне мъничко запълнихме взаимно тези празноти в живота си. И като всеки баща аз не искам да видя безсмислената смърт на сина си. Помисли за това, което ти казах.

Стените на тъмницата бяха влажни, въздухът вонеше и лепнеше по кожата. В задушното помещение, предназначено за най-много двайсет затворници, бяха натикани повече от петдесет. Норуин седеше със свити до гърдите колене в един ъгъл. До него беше мълчаливият Персис Албитан — с мръсни оръфани дрехи, голям червен цирей на шията, отекло от побой лице и издута цицина над дясната вежда. Норуин стисна ръката на своя приятел. Не си казаха нищо, но Персис се усмихна изнурено.

Доскорошният роб затвори очи и си спомни деня, когато го хванаха заедно с другите в гората северно от Гориаса, където се бяха събрали за молитва. Отвсякъде изскочиха войници със сопи и тояги. Някои от трийсетината поклонници на Култа се опитаха да побегнат, но ги догониха и ги пребиха. Вързаха ги и ги завлякоха в градския затвор, където прекараха нощта. Сутринта ги отведоха вкупом в съда, където един Ален жрец седеше на съдийския стол. Норуин се огледа — всяко място за публика беше заето. Знаеше, че някои от тези хора също принадлежат към Култа. Други бяха дошли заради съмнителното развлечение да гледат как ще ги осъдят на смърт.

Изправиха затворниците пред жреца, който обяви техните престъпления срещу държавата. Един мъж отвори уста, но един Рицар го зашлеви с такава сила, че му потече кръв.

— Тишина! — изрева Аленият жрец. — Този съд няма да слуша мръсотиите на изменници!

— Щом е така, защо го наричате „съд“? — разнесе се глас от пейките отзад.

Лицето на жреца се смръзна от изумление и той изкрещя:

— Кой каза това?!

— Аз, Персис Албитан — прозвуча отговорът и Норуин се втрещи.

Собственикът на цирка стана.

— Аз съм гражданин на Каменград с всички произтичащи от това права и свободи — започна той. — Виждам застанали пред вас поне седем души, които познавам лично. Всички те също са граждани. Как се осмелявате да погазвате закона?! Още в първите кодекси на града е записано, че всеки гражданин има правото да се защитава в съда и да бъде защитаван от други. Вие се подигравате с правосъдието на Каменград.

Залата притихна. Норуин се взря в жреца. Отначало изглеждаше, че гневът му ще избухне, но той присви очи, облегна се назад и каза сухо:

— Излез отпред, Персис Албитан. Застани тук и защити тези предатели.

Дебелакът мина между смълчаните зрители и се изправи пред съдийския подиум.

— Не познавам всички обвиняеми. Но онези, които познавам, са достойни граждани и никога не са говорили срещу императора, никога не са се опитвали да причинят злини на империята. Този мъж — посочи Норуин — е бивш мой роб. С нищо не отстъпва по добродетелите си на когото и да било сред познатите ми. Не знам нито един случай, когато е лъгал или откраднал, или проявил злоба срещу някого. Доколкото разбирам, обвинявате го, че заедно с останалите е отишъл в гората, за да се молят заедно. Да наричате това престъпление е гавра с правосъдието.

— Не го „наричаме“ — троснато каза жрецът. — То наистина е престъпление. Самият старши жрец на Каменград обяви поклонниците на Култа за предатели. И това бе вписано в законите на града. Принадлежността към Култа се наказва със смърт. Ти принадлежиш ли към Култа, Персис Албитан?

Норуин видя как Персис си поема дъх.

— Ако ми бяхте задали този въпрос преди малко, щях да отговоря напълно искрено, че никога не съм имал нищо общо с Култа и не съм бил на нито една от техните молитви. Но застанал пред вас, аз виждам злото, което въплъщавате, и разбирам каква грешка е било да стоя настрана. Не бях поклонник на Култа. Но вие ме убедихте, че е трябвало да бъда. Благодаря ти за това, жрецо.

— Осъди се със собствените си думи! — кресна жрецът. — И ще умреш заедно с тези предатели. — Той стана рязко, лицето му червенееше почти колкото боядисаната му брада. Вторачи се злобно в хората на пейките. — Друг иска ли да защити тези предатели на Каменград?

Никой не пожела и затворниците заедно с Персис бяха върнати в килиите. Останаха там три дни, после ги оковаха във вериги и ги докараха в Каменград. По пътя дотук бяха в различни групи, събраха всички чак днес, когато ги докараха от тъмниците под Храма до това подземие на цирк „Палантес“. Един от надзирателите им съобщи злорадо какво ги чака.

— Нали според вашето учение вие сте светлината на света — говореше ухилен. — Е, утре ще светнете. Ще ви облекат в напоени с масло дрипи и ще ви приковат за дланите и стъпалата на стълбове из арената. А после, милички, ще ви подпалят. И ще пищите, докато горите.

— Ти си жалко човече — каза му Персис. — Затова те съжалявам от сърце.

Надзирателят изпсува, заудря го по лицето, после го срита жестоко. Накрая се обърна и излезе от подземието. Норуин помогна на Персис да седне.

— Ох, приятелю, какво си причини? Не биваше да си тук.

— Никой не бива да е тук, Норуин.

— Защо ни защити? Чу гласа на Извора ли?

— Никакви гласове не съм чувал.

— Тогава защо?

Персис се облегна на студените камъни.

— Нямам представа… Просто се засрамих от това, което се случи. — Усмихна се измъчено. — А и щях да ти липсвам.

— Да, щеше — печално промълви Норуин. — Ти си добър човек. По-добър, отколкото си мислиш.

Часовете се точеха мудно. Затворниците не разговаряха; седяха безволно, потънали в мислите си. По едно време вратата се отвори и хвърлиха в подземието млада жена. Тя падна тежко и си удари главата в пода. Персис и Норуин отидоха при нея. Беше тъмнокоса, лицето ѝ беше насинено и подуто. Ивици кръв бяха засъхнали по роклята ѝ на гърба и Норуин видя дълги подутини от удари с камшик.

— Вече не изглежда чак такава светица, а? — присмя се същият надзирател от вратата. — Без булото си е пачавра като всички останали. Да бяхте чули как врещеше от камшика…

Персис седна до жената и ѝ помогна да се опре на него, като внимаваше да не докосва разранения ѝ гръб. Тя се унесе, отпуснала глава на гърдите му. В подземието нямаше вода, за да промият раните ѝ, нямаше превръзки. Но Персис я прегръщаше и ѝ шепнеше каквито утешителни думи можеше да измисли. Тя се сгуши в него като дете и той я погали по косата.

След малко младата жена отвори очи и прошепна:

— Кой си ти?

— Персис Албитан. Почини си.

— Скоро ще почивам.

И пак се облегна на него, останала без сили.

— Не те познавам, Персис Албитан…

— И аз не те познавам. Но това няма значение.

Тя заспа отново. Норуин я гледаше в светлината на факлите.

— Толкова е млада. Доскоро е била дете…

В отсрещния ъгъл някой от мъжете започна напевна молитва. И другите я подхващаха един по един. Когато изрекоха думите, в подземието пак настана тишина, но се долавяше общото умиротворение.

— Жалко, че нямах време да науча повече за Култа — каза Персис. — Щеше да е добре, ако знаех за какво умирам.

— Приятелю, ще имаш предостатъчно време — отвърна Норуин. — След като ни изгорят.

Наладемус не можа да мигне. Крачеше из покоите си цяла нощ, люшкаше се между ликуването и страха. Ето че зората изсветляваше над града, а той беше изтощен и ядосан. Къде се бе дянал Волтан? Защо не му изпращаше вест за смъртта на Джасарай?

Бутна вратата на балкона и излезе. Въздухът носеше свежа прохлада, градът се простираше пред него прекрасен в сумрака. Това беше неговият ден — ден на величие и пречистване. От шестнайсет месеца подготвяше всичко, събираше хиляди имена. Днес Култът щеше да бъде изкоренен окончателно, а с него щеше да си отиде и все по-немощният Джасарай.

Неговите Рицари излизаха от казармите и се строяваха. Бяха стотици. Наладемус гледаше с наслада как колона след колона навлизат в града; офицерите носеха списъци на предателите. Щяха да ги измъкнат от постелите им и да ги завлекат в Храма. Тъмницата не можеше да побере всички, затова щяха да ги събират на плаца пред казармите, преди да ги разпределят по арените на различните циркове, за да бъдат екзекутирани.

Колоните Рицари още се изнизваха през портата. Наладемус ги наблюдаваше гордо. От утре всички в Каменград щяха да крачат така към предначертаната им съдба.

Но къде беше Волтан?

Избълва проклятие и се върна в покоите си. Светлината на една от лампите трепкаше, над фитила се виеше мазен черен дим. Наладемус угаси пламъчето. На масата още имаше остатъци от вечерята и празна кана от вино. Наладемус взе къшей хляб, но беше изсъхнал и той го пусна на пода. Стомахът му къркореше. Повика един страж, заповяда му да донесе някаква храна и се прегърби на широкото кожено кресло все по-ядосан. Напоследък Волтан бе станал твърде дързък. Скоро щеше да настъпи моментът, когато трябваше да се отърве от него. Но не сега. След смъртта на Джасарай можеше да пламне гражданска война.

Стражът се върна с блюдо пушени меса и нова кана вино.

— Прати ми Бануин — каза Наладемус, взе блюдото и натъпка в устата си голямо парче шунка.

След малко тъмнокосият младеж потропа на вратата и влезе.

— Сърцето ми бие твърде бързо — каза Наладемус. — Направи ми някаква билкова отвара.

— Императорът е жив — каза Бануин тихо, едва ли не тъжно.

Наладемус трепна и впи поглед в младежа.

— Ти пък какво знаеш?

— Всичко, господарю. Аз съм ясновидец. Ако бях предпочел да живея сред своя народ, щях да стана друид. Нощес отново имах видение, същото като отпреди няколко години. Моят приятел Бейн бродеше по чудати живи коридори, които шумоляха. Дебнеше го звяр. С него вървеше по-възрастен мъж, когото не познавах. Но сега знам кой е — името му е Бяс. Снощи неколцина убийци са се опитали да погубят императора, като пуснали див звяр в лабиринта насред неговия парк. Огромен ивичест лъв. Оставили го да прегладнее. Един от тях ударил императора по главата, повалил го в несвяст, залял го с кръв и го оставил, за да бъде разкъсан от звяра. За късмет на Джасарай моят приятел Бейн и Бяс влезли в лабиринта и убили звяра. След това Джасарай повикал верни войници, които арестували Волтан.

Наладемус седеше зашеметен, мъчеше се да проумее какво говори това момче.

— Ако всичко това се е случило наистина, защо стражници на императора още не са дошли да ме отведат?

Бануин мина покрай него и се загледа към последните Рицари, излизащи през портата. И Наладемус чуваше тропота на колоната. Сърцето му прескочи един удар. Джасарай знаеше за днешното прочистване на предателите. Чакаше Храмът да се опразни.

Излезе на балкона и закрещя на отдалечаващите се Рицари:

— Върнете се!

Не го чуваха. Той впи дебелите си пръсти в ръба на каменния парапет и изви глава към спокойния младеж до себе си.

— Бануин, какво мога да направя?

Ясновидецът въздъхна.

— Аз си отивам у дома, господарю. Връщам се при своя народ. Не биваше да идвам тук.

— Помогни ми!

— Никой не може да ви помогне.

Бануин се обърна и направи крачка към вратата. Наладемус се пресегна, хвана го за ръката и изрева:

— Ти си бил! Ти си ме издал!

Бануин го докосна съвсем леко. Пръстите на Наладемус се сгърчиха и младежът продължи към изхода от покоите. Наладемус напълни дробовете си с въздух, за да извика на стражниците да го съсекат пред очите му. Бануин се обърна и жрецът усети как гърлото му се свива. Младежът излезе.

Сърцето на Наладемус блъскаше тежко. Виеше му се свят, гадеше му се. Видя цял отряд пехотинци, които маршируваха по улицата към казармите, утринното слънце огряваше посребрените им брони и белите пера на шлемовете. Императорската гвардия на Джасарай.

Направи крачка назад, настъпи алената си роба и се стовари на пода. Надигна се на колене и хукна тромаво към масата. Грабна нож и се опита да разреже тлъстата си китка. Но ножът беше прекалено тъп.

Гвардейците влязоха през портата.

Наладемус отвори със замах вратата към коридора. Двама от неговите стражници стояха там.

— Дай ми меча си! — заповяда жрецът на единия.

— Мечът ми ли?

Наладемус докопа дръжката на оръжието и го измъкна от ножницата. От долните етажи вече се чуваха гневни крясъци и шумна суматоха. Той се върна бавно в покоите си, огледа разкошните завеси и украса, наредените по рафтовете книги, златните бокали. А през прозореца виждаше бялото съвършено величие на града.

Стовари се на колене и обърна острието към себе си. Раздърпа робата си с другата ръка, опря върха на гладиуса в гърдите си, а дръжката — в пода. И се хвърли напред. Дръжката се хлъзна, острието само сряза кожата над гръдната кост, върхът се заклещи под ключицата.

Няколко ръце го хванаха и го вдигнаха да стане.

— Не! — нададе вой жрецът. — Не!

През четирите дни след ареста на Наладемус, с който свърши всевластието на Алените жреци, във всички квартали имаше буйни веселби. Хиляди поклонници на Култа бяха освободени и се върнаха в домовете си. Мнозина жреци обръснаха брадите си и избягаха от града. Други чакаха самонадеяно и изпълняваха задълженията си с увереността, че тази бъркотия ще отмине скоро. Повечето бяха заловени, осъдени набързо и унищожени тихомълком.

Затворниците под арената на цирк „Палантес“ не знаеха нищо за събитията, разтърсили града над тях. Тях освободиха последни и когато вратата на подземието се отвори, очакваха да ги изведат, за да ги изгорят на клади. Мнозина плачеха и се молеха за живота си.

— Тишина! — викна надзирателят. — Свободни сте по заповед на императора.

Те още стояха скупчени и не можеха да повярват. Тази лъжа не трябваше ли да ги успокои, за да тръгнат покорно към смъртта си? Съветник в бели одежди прекрачи прага и притисна парфюмирана кърпичка към носа си, за да се опази от вонята.

— Това е истина — увери той затворниците. — Наладемус беше арестуван и с него е свършено, а всички вие сте свободни да се разотидете по домовете си, където и да се намират те.

Персис Албитан чу думите и тялото му сякаш олекна неимоверно от радост. Надигна се тромаво и се обърна към Забулената, за да помогне и на нея. Нейното лице белееше призрачно и лъщеше от пот. Очите ѝ блестяха трескаво.

— Остави я! — заповяда надзирателят. — Тя няма да бъде освободена.

— Защо? — попита Персис.

Повечето поклонници на Култа вече се бяха изнизали през вратата, искаха да се махнат по-скоро от тази страшна дупка. Тръгнаха си, без дори да погледнат към жената. С нея останаха само Персис и Норуин.

— Защо? — повтори Персис.

— Не ми се полага да знам — сопна се надзирателят. — Хайде, махайте се.

— Тя е болна, трябва ѝ помощ.

— Ами стой при нея — присмя се надзирателят. — Все ми е тая дали и ти ще умреш.

— Те не могат да останат — възрази съветникът.

Персис коленичи до изнемощялата жена.

— Толкова съжалявам…

Погледът ѝ за миг се проясни и тя му се усмихна. Не каза нито дума, но ръката ѝ се вдигна и погали брадясалото му лице. Щом го докосна, Персис усети в тялото си мощна топла вълна. Изгарящата болка от гнойника на шията вече я нямаше, не го мъчеха натъртванията и драскотините от побоя. А топлината се засилваше, сякаш през кожата му проникваха слънчеви лъчи и изпълваха вените му с ослепителна светлина. С нея го осени безмерно прозрение, до което не би достигнал с никакви усилия на ума. Впи поглед в очите ѝ и по бузите му потекоха сълзи. Ръката ѝ се отпусна.

Персис Албитан също протегна ръка и погали косата ѝ. Почувства как силата напира в него. Другите трима мъже в голямата килия стояха смразени от бледото сияние около умиращото момиче. Ужасните гноясали рани от камшика се затвориха и изчезнаха безследно. Цветът на лицето се промени и тя вече изглеждаше в цветущо здраве. Сиянието угасна и Персис се изправи. Вторачи се в надзирателя… а той му се примоли:

— Не ме погубвай!

— Защо да те погубвам, когато ти се погубваш? — отвърна Персис.

Обърна се към младата жена и видя, че тя го подканва с усмивка да тръгва.

— Пазите ли булото ѝ? — попита Персис.

Надзирателят кимна замаяно.

— Донеси го. Намери ѝ чисти дрехи и храна. Ще го направиш ли?

— Да, заклевам се!

— Тогава дано Изворът те благослови.

Персис погледна за последен път жената, дръпна Норуин за ръката и двамата закрачиха по коридора и нагоре по стълбата към светлината.

Наладемус беше съден от Съвета на Джасарай. Като главен свидетел Волтан разказа за заговора да убият императора и призна, че са злоупотребили с пари на Храма, за да подпомагат източните врагове на Каменград и да проточат войната. Преди да произнесат присъдата разрешиха на Наладемус да говори. Той изсипа хули срещу Джасарай, който не беше в залата, обвини го в слабост и решения, които разединяват империята. Но когато го осъдиха на смърт, припадна и трябваше да го изнесат от залата.

Бейн тичаше с все сила нагоре по склона. Прескочи едно паднало дърво, но щом навлезе в гората, реши да бяга по-леко. Раните на рамото и хълбока зарастваха бързо. Бяс бе свалил шевовете предишния ден. Почти не бяха говорили преди това.

— Още си ми ядосан — каза Бейн, когато неговият наставник сряза последния шев и измъкна конеца.

— Не съм ядосан — отрече Бяс. — Разочарован съм.

— Според мен грешиш. Мога да го победя.

Старият гладиатор вдигна рамене.

— Не заради това. Сега не е нужно да се биеш с него и да рискуваш живота си напразно. За тебе вече не е най-важно отмъщението или справедливостта, а самолюбието. Той те е победил и ти искаш да докажеш на самия себе си, че го превъзхождаш. Бейн, животът ти би могъл да има и друг смисъл.

Тези думи още отекваха в паметта му, докато тичаше. Не бе измислил как да обясни на Бяс какво чувства, не се бе насилил да му разкаже за отчаянието през почти целия си живот. Лия беше като небесна дъга след буря, единственият му шанс да промени всичко в съдбата си. И когато я беше убил, Волтан бе хвърлил семе на омразата в душата му. Това семе бе покълнало и избуяло. Нямаше нощ, в която Бейн да заспи, без да вижда лицето на Волтан. Нямаше утро, в което да се събуди, без да мисли за безмилостния бивш гладиатор и за острието, което бе пронизало Лия. Тази омраза го гризеше вече повече от две години и Бейн вярваше, че може да се отърси от нея само ако застане лице в лице, меч срещу меч с Волтан. Така разбираха живота мъжете от риганте.

Мъгла се стелеше ниско в шубраците и той продължи по-бавно, защото не виждаше добре къде стъпва. Не биваше тъкмо в деня преди двубоя да си изкълчи глезен заради скрит корен или камък. Зърна пред себе си двама мъже, които теглеха отсечено дърво към полегат склон. Единият беше стар и еднорък, другият — още момче. Тежестта на дървото май беше прекалена за тях. Счупен клон се закачи в ръбест камък, който стърчеше от земята. Едноръкият го отсече с малка брадва и двамата пак напънаха въжето. Бейн отиде при тях, усмихна се широко на стареца и хвана въжето. Дървото вече се плъзгаше много по-леко, смъкнаха го по склона до неугледна къщурка край бистър поток.

— Много съм ти благодарен — каза старецът. — И сами щяхме да се справим, но небесата са ми свидетел, че вече не ни оставаха сили.

— Ти си Бейн! — възкликна тъмнокосият жилав юноша. — Гледах двубоя ти с Декс.

Старецът се взря отблизо в Бейн.

— Да, изглеждаш като боец — потвърди не чак толкова приветливо.

— Вярно ли е, че ще се биеш с Волтан? — попита момчето.

— Да, вярно е.

— Дано го убиеш бавно и мъчително!

— Стига! — изръмжа старецът. — На никого не пожелавам бавен и мъчителен край, дори на гнусни твари като него. Твърде много хора загубиха живота си напоследък.

— Как можеш да казваш това?! — възмути се момчето. — Той е от онези, които убиваха наши приятели, отвеждаха ги на кладите. Заслужава да умре в мъки.

Старецът седна на отсеченото дърво, свали кожения калъф от чуканчето на отсечената си лява китка и почеса белезите. Вдигна глава и погледна Бейн.

— Още веднъж ти благодаря. Да не ти губим повече времето. Трябва да се подготвиш за двубоя.

Бейн постоя още миг-два при тях, после се втурна обратно нагоре по склона, а горе свърна по стара пътека, проправена от сърни. Когато изкачи още един склон, видя просналия се под него град, засиял в ранното утро. Умората се натрупваше в краката му, усещаше боцкане в прасците…

Банята в цирк „Окциан“ беше отворена, но водата още не беше затоплена и той отиде на площадката за упражнения, направена по заръка на Бяс. Неколцина по-млади гладиатори вече бяха там и вдигаха тежести под наставничеството на Телорс. Бейн раздвижи схванатите си мускули и загря още малко с катерене по въже.

Телорс дойде при него.

— Не се престаравай. Пази си силите за утре.

— Как мислиш, глупаво ли постъпвам?

— Не е редно аз да преценявам. Хората правят онова, което смятат за нужно. Ако бях на твое място, щях да поискам от императора цяла планина злато и личен бардак.

— Виждал си го как се бие. Бяс не вярва, че мога да се изправя срещу него.

— Вани вече съжалява, че ти е казал това. Не би искал заради негови думи да се усъмниш в способностите си. Просто се е надявал да те разубеди.

— Е, какво мислиш все пак? Кажи ми истината.

— Бейн, не мога да ти кажа истината, а само своето мнение. Веднъж видях как як войник с броня, с нагръдник, с щит и меч беше повален от момче, което си бе направило копие от дълъг клон. В битка може да се случи всичко. — Телорс се подсмихна унило. — Няма да ти разправям колко ненадминат е Волтан — не и в деня преди да се биеш с него. Нека ти кажа колко добър боец си ти. Можеш да надвиеш почти всички. Имаш бързината, силата и най-важното — бойния дух. Утре ще бъда с тебе. Ще наточа меча ти като бръснач, а нагръдникът ти ще блести.

— Нагръдник ли? Това е двубой до смърт.

Телорс се почувства неловко.

— За този двубой императорът отмени обичайните правила. Волтан ще се бие без никаква броня.

— Значи и аз ще изляза без броня. Нали е двубой, а не екзекуция?

— Очаквах да кажеш това — призна Телорс. — Постъпваш достойно. И Бяс би ти казал същото.

Един слуга извика, че водата се е стоплила, и Бейн влезе в банята.

Басейнът беше дълъг шестнайсет стъпки и широк девет. Издигащата се от водата пара ухаеше на лавандула. Бейн свали дрехите, потопи се, смъкна и главата си под повърхността, изтласка се с крака до отсрещния край, седна на издатината в басейна и опря глава на заоблените месингови перила. Напрежението се изцеждаше от мускулите му.

Полежа във водата, избърса се и отиде в стаята за масаж. Роб на Цирка втри масло в кожата му и размачка мускулите на краката, гърба и раменете. Бейн задряма. Когато се събуди, беше сам. Робът го бе завил с топла хавлия, за да спи спокойно.

Отиде при шкафа си, облече чиста туника и панталон и се върна бос в банята. Остави дрехите за упражнения в коша за пране, обу ботушите и излезе.

Денят беше чудесен, така че той се разходи по улиците към вилата. Почти навсякъде празненствата бяха стихнали, но още се долавяше бурната радост в целия град. Завари градинарите да се трудят около вилата, плевяха цветните лехи, а Кара вървеше между розите. Носеше светлозелена рокля. До нея крачеше тъмнокос и хубав млад мъж. Кара видя Бейн, махна му и той отиде при тях.

— Това е Марон — запозна ги Кара. — Син на генерал Барус. — Бейн и Марон си стиснаха ръцете. — Дошъл е да говори с дядо, но той още тича по хълмовете.

— Сигурно е тръгнал по пътеката на запад — каза Бейн, — защото не го видях тази сутрин.

— Ще се омъжа за Марон — заяви Кара.

— Ако дядо ти се съгласи — добави Марон.

Бейн се засмя.

— Щом това е желанието ти, принцесо, дядо ти няма да се противи. Но аз съм съкрушен. Толкова се надявах накрая да избереш мен.

— Ти си много стар — присмя му се тя. — И не си чак толкова привлекателен.

Бейн притисна ръка към гърдите си.

— Колко жестоки са жените! Вземи си поука, Марон!

Поклони се и понечи да тръгне към къщата, но Кара го хвана за ръката.

— Двамата с дядо трябва да се сдобрите.

— Не сме се карали.

— Вече не искаш да ме погледнеш в очите — промълви тя неочаквано. — Защо?

— Измисляш си. — Бейн се застави да гледа в очите ѝ — светлосините очи на Волтан. Не издържа и се извърна. — Пренебрегваш своя гост — напомни ѝ.

— Бейн, да не съм те обидила, без да искам?

— Няма такова нещо.

Вече се чувстваше много неудобно пред нея.

— Още ли си решен да се биеш утре? — попита тя.

— Да.

— Знаеш ли, срещнах го наскоро. Говоря за Волтан. Пред една сергия на пазара. Допадна ми. О, знам какво казват за него — той е злодей, но аз го видях на една от нашите общи молитви. Забулената положи длан на главата му и го благослови. Значи в душата му има не само зло.

Бейн въздъхна.

— Не знам дали в душата му има само зло. Той уби жена, която обичах. И ще умре за това, а не заради… някакви политически интриги.

— Бездруго ще умре. Всички ще умрем рано или късно. Жалко, че не можеш да му простиш.

— Някои неща са непростими.

— Не мога да повярвам в това.

— Защото никога не си страдала. — Бейн даде воля на гнева си, но още се сдържаше. — Толкова е лесно за хора като тебе — свикнали сте с разкоша, а прислугата се грижи за всички ваши нужди. Какво се налага да прощаваш? Готвачката е сварила кашата твърде рядка? „О, прощавам ти.“ А жените от племето гат са гледали как вашите войници изтръгват бебетата от техните прегръдки и смазват главичките им в стените. Те знаят какво е мъка. Дали са готови да простят? Аз видях как Волтан заби меч в сърцето на моята любима. Смееше се. А ти ме молиш да му простя? Я се огледай! Всичко, което имате тук, всичко в този град е изградено върху пролятата кръв на изтребени народи. Може някой ден хората да ви простят. Аз обаче се съмнявам.

Вбесеният Бейн побърза да се отдалечи от Кара. Пред къщата зърна двама мъже на застланата с чакъл алея.

— Персис! — викна Бейн и изтича към тях.

Двамата носеха мръсни дрехи, които смърдяха ужасно.

— Радвам се да те видя, момчето ми — промълви умореният Персис. — Тук имате ли място, където да се отървем от тези благоухания на тъмниците?

— Разбира се. Елате с мен.

Персис беше прекалено пълен, а Норуин — твърде дребен, за да са им по мярка дрехите в къщата. Докато се къпеха, Бейн изпрати един слуга на пазара да им купи подходящи дрехи. Кара и Марон също бяха видели двамата и влязоха при Бейн, който чакаше в голямата дневна с изглед на изток.

— Персис ли дойде? — веднага попита момичето.

— Да. Освободили са ги вчера, но те нямат нито пари, нито други приятели тук. Поне са намерили нас.

— Много съм доволна. Ще заръчам на готвачката да ги нахрани добре.

И излезе от стаята, а Марон каза на Бейн:

— Познавам един твой приятел — Бануин.

— Не ми е приятел. Бивш познат.

— Тъй ли… Не знаех. Той говори за тебе като за приятел.

— Винаги съм предпочитал дружеските постъпки пред дружеските думи. Как е той?

— Напусна града тази сутрин. Връща се в родината си. Ще ми липсва.

Бейн нямаше желание да говори за някогашния си приятел и попита:

— Как се запознахте с Кара?

Марон се засмя.

— Сега не е опасно да призная, че се срещнахме на една от общите молитви със Забулената. След това се заприказвахме и… — Той разпери ръце. — Влюбих се в нея. След три седмици навършвам деветнайсет. Намислили сме да се оженим веднага след това.

— Тя е прекрасно момиче.

— Знам.

— С какво ще се занимаваш?

— Ще стана войник като баща си.

— Войник? — повтори Бейн. — Нали вие от Култа отричате войната?

— Не принадлежа към Култа. Просто ходех на техни сбирки. Възхищавам се на учението им. Но светът е далеч от съвършенството и е пълен с опасности. Охотно бих проявил обич и щедрост на духа към всеки срещнат, но винаги ще нося меч на кръста си в случай, че той не ми отвърне със същата обич и щедрост.

Бейн кимна с одобрение.

— А Кара какво мисли за това?

— Не се ли досещаш? — засмя се Марон.

10.

— Мога ли да разчитам на твоята подкрепа? — попита Джасарай, докато изпращаше Бендегит Бран на стъпалата пред императорския дворец.

Фялок чакаше наблизо с конете и десетимата войници от почетната стража, които щяха да ги придружат до портите на града.

— Ваше величество — отвърна Бран, — много съм доволен от посещението си тук и от голямата чест да се запозная с вас. Благодаря на боговете, че покушението срещу вас беше неуспешно, и съм щастлив, че мой сънародник ви помогна в онази съдбовна нощ. Ще предам на моя крал дословно всичко, което ни казахте, и се надявам времената на вражда между нашите народи да са останали в миналото.

Джасарай го хвана под ръка и слезе с него по стъпалата.

— Войните са необходими понякога и често са неизбежни — каза императорът. — Но Каменград има врагове, които са много по-наблизо от Конавар. Предай му и това заедно с моите най-добри пожелания.

Бран се поклони и яхна коня си. Фялок също се поклони. Джасарай се взря в очите му.

— Мисля, че потегляш с радост към родните земи. Опасявам се, че животът в града не ти допада.

— Да, влече ме към планините — призна Фялок.

— Казват, че Кайр Друаг е прекрасно място.

— Ако ни навестите като приятел, ще ви разходя на кон в планинските гори и в долините — обеща Фялок.

— Много изкусително предложение — отвърна Джасарай.

Бран смуши коня си и групата бавно потегли.

След час излязоха през портата и подкараха конете в лек тръс по хълмовете на запад. На първото било Бендегит Бран спря и се обърна към Каменград.

— Разтревожен си, приятелю — каза Фялок.

— Така е. Предстои ни война, Фялок.

— Но Джасарай каза…

— Няма значение какво е казал. Държа се като книжник и като човек, който желае мир. Но той живее заради битките и завоеванията. Проумях това още щом видях тигъра в парка му. Можеш ли да си представиш какво им е струвало да уловят звяра и да го превозят на хиляди мили? И защо? Само за да изкарат тигъра на арената по волята на Джасарай, където да бъде убит за забавление, защото тълпите в Каменград жадуват за още кръв. Така ли се държи един книжник? Не. Той смаза враговете си на изток и унищожи непокорните в империята. Сега ще се стреми да заслужи възхищението на тълпите с война срещу единствените врагове, които някога са побеждавали армия на Каменград.

— Ами приказките му за крал Шард и неговата все по-многочислена армия? Няма съмнение, че Шард е по-голяма заплаха за Каменград. На него не му се налага да прекоси морето, за да се сражава срещу Джасарай. Войските му могат да навлязат в земите на империята за броени дни.

— Няма спор — съгласи се Бран. — Аз обаче подозирам, че Джасарай и Шард са се съюзили. Щом настъпи пролетта, Шард ще нахлуе в нашите земи от север, а Джасарай — от юг. Ще воюваме срещу две армии.

Бран подкара коня си на запад. Фялок яздеше до него и си мислеше, че уважението му към този мъж може да се мери само с почитта му към Конавар. Бран не беше обикновен пълководец, дори кралят се вслушваше във всяка негова дума за стратегията и тактиката. Умът му беше по-остър от кинжал, за дарбите му на предводител в битките вече се разказваха легенди. Конавар неведнъж казваше, че Бран може да разчете бойното поле така, както другите хора четат простичък надпис.

— Жалко, че Копелето го спаси — подхвърли Фялок, когато се спуснаха по склона и излязоха на широкия западен път.

Бран го погледна и каза:

— Бейн извърши подвиг. Не мога да го обвинявам за това.

— Аз пък мога — ядно изрече Фялок. — За нищо не става това момче, Бран. Родено е от измяна и носи злото в кръвта си.

— Чувал съм да казват такива неща за копелетата, но не им вярвам — възрази Бран. — Във вените на Бейн тече кръвта на Конавар. Кълна се в Таранис, дори приликата им е очебийна! Присъщи са му и смелост, и сила на духа. Момчето заслужаваше брат ми да се отнася по-добре към него. Омразата ти към Бейн ме натъжава.

— Не искам да слушам как укоряваш Конавар — още по-гневно възкликна Фялок.

— Приятелю, кралете също като останалите хора не са безупречни. Да ти призная, намирам вина и в себе си. Трябваше още преди години да говоря с Конавар за Бейн. А не го направих. Сега се срамувам. Моят баща ме възпита с убеждението, че любовта към семейството е най-важният дълг на всеки риганте. И аз съм верен на мъдростта му със своите деца. А Бейн е мой племенник и трябваше да го приема като свой близък.

— Щеше да те отблъсне — изсумтя Фялок, — както отблъсна мен. Когато още беше малък… май на тринайсет, му пратих вест, че го каня в Седемте върби да прекара лятото с нас. Получих доста обиден отговор. Стигаше ми, за да разбера що за човек ще стане. Втори път не бих опитал да се сближа с него.

— Това е някак странно… — каза Бран. — От брат Слънцеднев знам, че Бейн тъй и не се е научил да чете и пише с лекота. Как да си представя, че ти е изпратил писмен отговор?

— Е, не го е написал той — уточни Фялок. — Писмото беше от Брефар, който ми предаде думите на момчето. Все същото е. Казал, че не иска да говори с мен и не ме смята за свой сродник. Ако вече беше зрял мъж, щях да го убия за такава наглост.

Бран тръсна глава.

— Открай време се чудя колко често изплува името на Брефар във всякакви неразбории, дрязги и кавги…

— Да не намекваш, че ме е излъгал?! Но това е нелепост! За какво му е да го прави?

— Не знам — призна Бран. — Не мога да го разбера. У него сякаш има бездънен кладенец с враждебност и ми се струва, че се стреми с наслаждение да поражда същите чувства у околните. За него това е като любима игра. Фялок, ще бъда откровен с тебе — не знам какво е могъл да каже Бейн тогава, може би Брефар ти е предал точно думите му. Но горчивият опит ме е научил да се отнасям с голямо недоверие към брат ми и подбудите му.

— Аз пък мисля, че си несправедлив към него. С мен винаги е бил любезен. Оплаквал се е само от нежеланието на Конавар да му възлага повече отговорности. Брефар е умен мъж, а не предвожда войски, само управлява Трите потока и земите по границата с норвиите.

— Радвам се, че си настроен добре към него — каза Бран. — Хайде да не задълбаваме повече в този разговор.

Бейн седеше навъсен в Оръжейната под арената на цирк „Палантес“. Телорс беше наблизо и довършваше старателно точенето на гладиуса му.

В рамката на вратата се появи могъща фигура. В първия миг Бейн се заблуди, че е Бяс, защото силуетът беше осветен от фенер зад вратата и лицето не се виждаше. Мъжът влезе и Бейн позна Бракус, Пръв гладиатор на Каменград. Вдигна глава към русия здравеняк. Бракус отиде при един шкаф до отсрещната стена, отключи го и извади две кожени манерки и малък свитък, вързан с панделка. Беше още по-едър от Бяс, но стъпваше със същата котешка ловкост.

Щеше да излезе, но Телорс му каза:

— Брак, вече се правим, че не виждаме старите приятели, а?

Гладиаторът се обърна и лицето му грейна в усмивка.

— О, небеса… Телорс, защо си си пуснал тази отвратителна брада? Помня те като млад красавец.

Телорс прихна и двамата си стиснаха ръцете.

— Научих, че с Вани обучавате бойците на „Окциан“. Добре си вършите работата.

— Приятно ми е пак да се занимавам с това — сподели Телорс. — Очаквах вече да си се отказал от двубоите. Няма как да не си натрупал цяла планина злато.

Бракус сви рамене.

— Все си обещавам, че поредният двубой ще е и последният. А после някой наперен млад боец се пръква от нищото и ми се фука, че съм бил старец и щял да ме заколи като пиле. И гордостта ми надделява. — Обърна се към Бейн. — Момко, ти няма ли да ми кажеш колко стар и уморен изглеждам?

— В моите очи изглеждаш як и жилав — отвърна Бейн.

— Такъв съм си — кимна Бракус. — Ще ми се да те попитам нещо… Защо поиска този двубой? И без това вече си прочут, а Волтан няма да ти се даде лесно.

— Лична вражда — намеси се Телорс. — Волтан е убил негова… приятелка.

— Аха, разбирам. Е, желая ти сполука, Бейн. Може пак да се видим.

— Съмнявам се — каза Бейн. — Това е последният ми двубой. Утре тръгвам към родината си.

Бракус се ухили.

— Значи бележките ми за тебе стават безполезни. — Пак направи крачка към вратата, но се обърна. — Имаш навика да свиваш левия си юмрук, преди да нападнеш. Волтан ще забележи веднага.

— Благодаря ти. Бяс ме предупреди за това, но май не мога да се отърва от този навик.

— Волтан е смайващо бърз в контраатаките. Отърви се от навика си още сега, иначе няма да се прибереш вкъщи. — Бракус погледна Телорс. — Радвам се, че те видях, приятелю. След три дни в дома ми ще има малко празненство за моя рожден ден. Ела и ти. Доведи Вани.

— Ще дойдем — обеща Телорс.

Бракус излезе и Телорс пак се зае с точенето на меча.

— Надявах се и Бяс да дойде — каза Бейн.

— Е… знаеш какво мисли за този двубой.

— Знам. Мисли, че ще умра. Греши.

— И преди му се е случвало. Както на всеки от нас. — Телорс погледна свещта на рафта, по която имаше равномерно разположени черти. — Остава по-малко от час до двубоя. Как се чувстваш?

— Добре съм.

Бейн седеше и разглеждаше стаята. Да, по нищо не приличаше на оръжейната в цирк „Орисес“… Ярки фрески украсяваха стените, имаше ниши, в които бяха сложени бюстове на най-великите бойци в историята на „Палантес“. Огледа бюстовете и попита:

— Защо няма бюст на Бяс?

— Махнали са го, след като Бяс се опозори като гладиатор.

Бейн се облегна удобно. Лесно прогонваше всякакви грижи и тревоги от ума си преди двубоите, но не и днес. В главата му се преплитаха мисли и спомени, отвличаха вниманието му.

Ако умреше днес, кой щеше да скърби? Някогашният му приятел Бануин го бе изоставил, баща му не бе пожелал да го приеме като свой син, а сега Бяс дори не бе дошъл да гледа как ще се справи с най-тежкото изпитание. Погледна Телорс, който му беше симпатичен, но не се бяха сприятелили. Ако извлечаха трупа му от арената след малко, Телорс щеше да вдигне рамене, да се върне във вилата, да пийне в негова памет, да каже някоя и друга добра дума за него — и щеше да продължи по пътя си.

Изведнъж се почувства съвсем сам и страхът се възползва от това, за да покълне в душата му. „Какво направих с живота си? Какво постигнах?“ Завъртя глава. Не биваше да си позволява такива мисли преди двубой до смърт. Стана, взе от масата кожена манерка и счупи восъчния печат, за да извади тапата. Всеки гладиатор си приготвяше сам питиета и запечатваше съдовете, иначе някой противник можеше да му сипе опиат преди двубоя. Вдигна манерката към устата си и започна да пие на големи глътки. Плодовият сок се плъзгаше в гърлото му като коприна.

— Не прекалявай — спря го Телорс. — Не бива да ти се подува коремът.

Бейн се върна на скамейката. През нощта му се бе явила Моригу. Събуди го шумоленето на листа и клатушкането на клони от вятъра. Надигна се и видя, че леглото му е насред малка поляна в дъбова гора. Моригу седеше на един пън.

— Копринени чаршафи — каза тя. — Колко си забогатял…

Черен гарван прелетя над леглото и кацна на клон до нея.

— Какво искаш от мен? — попита Бейн.

— Като знам в каква глупост си се забъркал, май е по-уместно аз да попитам какво искаш от мен.

Бейн вдиша дълбоко. Усещаше хладната свежест откъм планините.

— Само едно желание бих изрекъл пред тебе. Да спасиш Лия. Вече не искам нищо. Утре или ще победя, или ще умра.

— Да, да, не можа да спасиш своята любима. И това го има в живота, Бейн. А за себе си не помисли ли? Ако ме помолиш, ще ти дам силата и бързината, от които се нуждаеш за победата над Волтан.

— Имам ги.

— Напротив. Вани ти каза истината. Волтан е по-едър, по-силен и по-бърз от тебе. И много по-опасен. Помоли ме!

— Няма!

— Гордостта ли те възпира?

Той поумува.

— Може би. Но освен това не искам да се възползвам от магия срещу него. Не ми е нужна помощ. Ще бъдем наравно в двубоя.

— Какво благородство… Нима се заблуждаваш дори за миг, че Волтан би постъпил така на твое място?

— Не е моя грижа какво би направил Волтан или какво не би направил. Искам разплата за смъртта на Лия, искам и той да знае защо умира.

— Бейн, а какво ще постигнеш със смъртта му? Да не мислиш, че това ще го трогне накрая? Да не се залъгваш, че можеш да пробудиш угризения у него?

Бейн завъртя глава.

— Не го правя заради него. Правя го за себе си. Когато го убия, ще намеря покой.

— Ясно… Всичко се върти около Бейн. Не е заради Лия или злините на Волтан. Всичко е заради Бейн.

— Ами да, заради мен е — каза той сърдито. — Защо пък не? Кой се е бил на моя страна досега? Винаги бях сам. Обичах майка си и тя като че ли ме обичаше, докато бях дете. Но щом поотраснах, с всеки поглед тя виждаше в мен Конавар. Отблъсна ме. — Смехът му прозвуча кухо в собствените му уши и накара гарвана да плесне с криле. — Къде са моите приятели и любими? Мислех си, че имам поне един приятел, а той ме изостави, когато му казаха, че умирам. Да, наистина всичко е заради Бейн. Ако умра утре, кой ще жали за мен?

— Да, кой ли? — каза Моригу. — Е, щом не съм нужна, няма да ти губя времето. Върни се в леглото, боецо. Спи…

Чудноват сън, който несъмнено се дължеше на страховете му, но още го глождеше.

— Време е да се разкършиш — напомни Телорс.

Двама войници с посребрени брони влязоха в Оръжейната и единият каза на Бейн:

— Императорът заповяда да се явиш при него.

— Това време му е необходимо да се подготви за двубоя — възрази Телорс.

— Ще дойдеш с нас — отсече вторият, без да поглежда към Телорс.

Бейн облече риза от черна коприна и тръгна с двамата от императорската гвардия по подземните коридори. Качиха се по стълбата на втория етаж. Щом излязоха навън, той видя препълнените трибуни на стадиона — редица над редица скамейки, по които бяха насядали граждани в очакване на следобедното забавление. Стадионът на цирк „Палантес“ побираше почти трийсет хиляди зрители, но имаше и стотици правостоящи по пътеките между скамейките.

— Голяма тълпа — отбеляза първият войник.

— Само не се възгордявай — каза вторият на Бейн. — Повечето са дошли да зяпат как ще изгори Забулената. Май се питат дали няма да направи някакво чудо и да отлети в небесата. — Изсмя се грубо. — Да бе, непременно.

— Нали уж всички поклонници на Култа бяха освободени? — озадачено попита Бейн.

— Без нея. Тя ще изгори до Наладемус. Питам се какво ли ще имат да си кажат, докато ги връзват на кладата?

Продължиха към третия етаж, стигнаха до охранявания вход на Императорската ложа и пуснаха Бейн да влезе.

Джасарай беше сам. Носеше дълга бяла тога и пурпурно наметало. Широка сламена шапка пазеше лицето му от слънчевите лъчи.

— Седни до мен, момчето ми — каза императорът.

— Благодаря, ваше величество, но трябва да се подготвя за двубоя.

— Всичко с времето си — безпрекословно каза императорът.

В края на арената се появи тръбач, прозвуча висок протяжен тон. През западната порта излезе боец с меч и тръгна по пясъка. Тълпата го посрещна със злобни крясъци и освиркване. Бейн се взря надолу и едва повярва на очите си.

Гладиаторът беше Волтан.

— Трябва да изляза на арената, ваше величество!

— Чакай! — заповяда Джасарай.

— Но нали аз ще се бия с него?! Обещахте ми!

— Обещах, младежо. Спазвам обещанията си. Но не съм ти обещавал да си първият, който ще се бие с него.

Отвориха източната порта и още един боец тръгна по пясъка — гол над кожената препаска около кръста. Извади червена кърпа изпод широкия си колан и я върза на бръснатата си глава.

Беше Бяс.

Бейн не проумяваше какво се случва.

— Защо? — прошепна той.

— И аз си задавах този въпрос, когато чух молбата на Бяс — каза Джасарай. — Още в онази нощ с тигъра. Нали тогава ви казах, че можете да поискате всичко от мен? Бяс се забави малко, когато ти излезе, и помоли той да излезе пръв в двубой срещу Волтан. А на другия ден и ти дойде при мен. Така научих отговора. Убеден съм, че и ти го знаеш.

На Бейн му призляваше. Наведе се напред и впи пръсти в парапета на ложата. Да, знаеше. Бяс правеше това заради него. Казаното от стария гладиатор се изписа отново в ума му като огнени букви: „Ти не си имал баща, а аз нямах син. Струва ми се, че поне мъничко запълнихме взаимно тези празноти в живота си. И като всеки баща аз не искам да видя безсмислената смърт на сина си.“

Бейн тънеше в срам, сякаш се давеше. Себичната му жажда да си отмъсти бе застрашила живота на единствения човек, който бе станал негов истински приятел. Умът му едва издържаше немислимия ужас, детинското озлобление и самосъжалението губеха смисъл и се разпиляваха заедно с чувството, че е отритнат от всички, със самотата, обидите и разочарованията. Всичко беше толкова нищожно пред саможертвата на Бяс, който знаеше, че Бейн не може да победи Волтан. Знаеше и че въпреки възрастта си ще успее да изтощи противника, може би дори да го рани преди двубоя с Бейн — и даваше на младия си възпитаник по-голям шанс да доживее края на този ден.

— Не исках това… — изпъшка Бейн.

— Не бих очаквал от тебе да си го искал — отвърна Джасарай. — Но неговият жест е величав.

В гласа му звучеше гордост и изумление — дори да разбираше доблестта на Бяс, може би не успяваше да вникне в подбудите му.

Императорът стана и размаха сламената шапка. Свирачът наду тръбата отново и двамата бойци се поздравиха, като докоснаха върховете на мечовете си. Започнаха да се дебнат. Волтан нападна пръв със страховита пъргавина, но Бяс посрещна удара, мечът му се стрелна и принуди противника да отскочи. Тълпата се смълча, вторачена в схватката. Малцина сред тези трийсет хиляди зрители можеха да оценят майсторството, което виждаха, но никой не се съмняваше, че гледа сблъсък на изключителни бойци. Предчувстваха, че този епичен двубой ще остане в историята и че през идните години ще разказват на деца и внуци как Волтан и Бяс излезли на арената в цирк „Палантес“, за да се бият до смърт.

Бейн гледаше, разкъсван между смайването и влудяващия страх. Призна правотата на Бяс. Не би могъл да победи Волтан. Бързината на грамадния мъж беше недоловима за окото. Всяка негова стъпка беше съвършена, във всеки миг запазваше равновесие, дори когато се хвърляше в атака или се бранеше отчаяно. Скоростта на ударите, които двамата си разменяха, беше почти нечовешка, а двубоят приличаше на танц. Бейн не смееше да мигне, задъхваше се. Устата му пресъхна, кокалчетата на юмруците му белееха върху парапета. Каквото и да се случеше днес, той знаеше, че саможертвата на Бяс ще го преобрази. Нямаше повече да мрънка колко несправедлив е животът. В този горещ следобед му бе поднесен дар, който заличаваше всички досегашни обиди.

Волтан успя да плъзне върха на меча си по гърдите на Бяс, чието пъшкане остана нечуто в гръмотевичния рев на зрителите. Волтан се метна напред да довърши противника. Старият гладиатор изви тялото си встрани и острието му посрещна нападателя. Волтан отстъпи светкавично, но мечът на Бяс сряза кожата над десния му хълбок.

Двамата закръжиха по-предпазливо по арената. Раната на Бяс беше под дясната ключица и кръвта се стичаше по гърдите му. Волтан също кървеше силно, кожената му препаска потъмня, червена струя плъзна по бедрото му. Двамата пак скъсиха разстоянието, остриетата се заблъскаха със звън. Неочаквано Волтан улучи слепоочието на Бяс с ляво кроше и той залитна, но отби замаха с меча, който щеше да го изкорми. Продължиха да кръжат по пясъка и да се дебнат.

Двубоят вече не изглеждаше толкова яростно свиреп, всеки търсеше някаква пролука в защитата на другия. Но напрежението не спадаше и тълпата беше неестествено тиха. За Бейн ходът на времето сякаш ставаше все по-муден. Взираше се във Волтан, търсеше някаква слабост, някакъв издайнически признак, от който Бяс би могъл да се възползва. Не откриваше нищо. Волтан беше най-близкият до съвършенството боец, когото бе виждал.

А Бяс се уморяваше. Въпреки издръжливостта, която дължеше на безбройните часове упражнения и тичане, възрастта започваше да му тежи. Волтан също забелязваше това и двубоят незабележимо се превръщаше в игра на котка и мишка. Волтан отби внезапен мушкащ удар и с контраатаката нанесе плитка рана в рамото на Бяс. При следващия си опит да нападне Бяс залитна и Волтан щеше да го прободе в окото, но Бяс се хвърли встрани и мечът само закачи слепоочието му. Сега и по лицето на по-възрастния мъж имаше кръв.

Волтан направи лъжливо движение и мечът му литна към сърцето на Бяс, който го пресрещна със своя и с обратен замах улучи левия му бицепс. Изведнъж двубоят се ускори отново, двамата мушкаха и сечаха, отбиваха и се отдръпваха. Бейн знаеше, че Волтан се стреми да изтощи Бяс. И успяваше. Дясната ръка на Бяс не въртеше меча със същата бързина и острието на Волтан намери лявото му рамо. Бяс отстъпи. Бейн виждаше как гръдният му кош се издува и свива от усилията да поеме достатъчно въздух. А Волтан въпреки обилното кървене поне наглед оставаше бодър.

Хора се раздвижиха на трибуните вдясно от Императорската ложа и Бейн погледна натам. Телорс се провираше между плътно насядалите зрители; прескочи една ниска преграда, измъкна обшита с кожа палка от ръката на изненадан мъж с тъпан, опря големия тъпан на стената и започна да отбива бавен ритъм, който се разнесе над стадиона като ехо на гръмотевици.

Щом чуха първите удари, двамата бойци долу на пясъка спряха.

Волтан беше по-уморен, отколкото изглеждаше. От години беше командир на Рицарите, но за двубоите на арената бяха необходими особени упражнения, с които не се бе занимавал отдавна. Усещаше ръката си с меча твърде тежка. Но умората пречеше още повече на противника му и Волтан поне щеше да се порадва на смъртта му. Открай време се питаше колко добър боец всъщност е Бяс. Сега знаеше и беше доволен, че не са се срещнали по-рано на арената. Дори на тази възраст Бяс го изненадваше с мълниеносните си реакции и бързината на контраатаките.

В ранния следобед слънцето напичаше, въздухът трептеше над нагорещения пясък. Волтан обикаляше около остарелия гладиатор.

— Какво те прихвана, че излезе да се биеш с мен?

Не чу отговор.

— Нямаш ли сили да говориш, старче? — присмя се Волтан.

Бяс само се усмихна. Ядосаният Волтан нападна. Бяс отби удара. Волтан замахна с лявата ръка. Бяс се изви встрани и неговият ляв юмрук се заби в челюстта на Волтан, който също се изви и мечът на Бяс само изсъска във въздуха пред тялото му. Бяс опита да се възползва от уязвимостта му в този миг, но Волтан отби удара към гърдите си и щеше да прободе противника в корема, но върхът на меча му срещна голямата тока на колана.

— Късметлия си ти, късметлия — подхвърли Волтан, за да разсее Бяс.

Старият боец обаче си оставаше съсредоточен и не прахоса време да му отговори. Само че движенията му издаваха колко близо е до изтощението.

— Не ти останаха много сили — каза Волтан. — Как се чувстваш пред прага на смъртта?

Отново нито дума от устата на Бяс и Волтан започна да се ядосва. Винаги успяваше да проникне с подигравки през хладнокръвието на противниците, да ги подтикне към безразсъдство или нехайство, да отвлече вниманието им. Но Бяс не беше податлив като другите. Волтан все едно се биеше срещу статуя от плът, срещу същество, лишено от чувства.

Все пак знаеше, че печели надмощие. Имаше нужда само от още малко време. Докато се дебнеха, забеляза как върхът на меча в ръката на Бяс е малко по-ниско, сякаш е станал по-тежък. Старият гладиатор вече дишаше тежко.

— Може би се нуждаеш от кратък отдих — подхвърли Волтан. — Дръпни се, поеми си дъх.

Нападна още преди да изрече последните думи и малко оставаше да свари Бяс неподготвен — мечът му се промъкна покрай меча на Бяс, отскочи от ребрата му и сцепи кожата. Бяс се завъртя на пета и Волтан също не можа да отбие добре меча, който сряза рамото му още веднъж. Метна се назад. Бяс не продължи атаката и Волтан се ухили — старецът най-после бе останал без сили.

И тогава задумка тъпанът. Волтан примигна и огледа трибуните, вторачи се в чернобрадия Телорс.

Зрителите знаеха легендата за Бяс и започнаха да пляскат в такт с бумтящите звуци. Волтан пак съсредоточи вниманието си върху противника си — сега той стоеше по-изпъчено и в тъмните му очи имаше блясък вместо безнадеждността на изтощението. Волтан изруга. Разправата с дъртака щеше да се проточи.

Бяс вдиша дълбоко и пристъпи към него.

— Кара ти изпраща сърдечни поздрави — каза тихо с топлотата на близък приятел.

Волтан се вцепени за недоловим миг. И Бяс го връхлетя. Волтан понечи да пресрещне удара, но мечът на Бяс се вряза в корема му и нагоре, разпори белия дроб и щръкна от гърба. Волтан провисна, изтърва оръжието си и главата му се опря в рамото на мъжа, който го бе убил.

— Ама че… хитрост — прошепна той.

— Ти ме принуди, момко — отвърна Бяс и го бутна да се просне на пясъка.

Зрителите ръкопляскаха неистово, виковете им разтърсваха стадиона.

— Май се… радват да видят… как умирам — задъхваше се Волтан. Усмихна се насила. — Трябва… да ти зашият… раните по-скоро.

— Ще почакам — каза Бяс.

Волтан помълча. Не усещаше болка. Унасяше се в странен покой.

— Кара… знае ли… за мен?

— Не. И няма да научи. Но тя е чудесна млада жена — силна, смела и вярна. Всеки баща може да се гордее с такава дъщеря.

— И аз щях… да се гордея… ако знаех.

Главата на Волтан се килна встрани; той виждаше двата стълба за екзекуцията, които стърчаха като шипове от купчините залети с масло клони.

— Тя ми прости… — прошепна той.

Бяс не го чу.

Бяс се изправи до мъртвия Волтан, вдигна меча си в поздрав към императора и после тръгна през арената сред гръмовните приветствия на тълпата. Притичаха роби, хванаха трупа за стъпалата и го повлякоха по пясъка…

В отсрещния край на арената се появи малък отряд войници, водеха двама затворници. Пръв беше Наладемус. Щом видя стълбовете, той започна да се дърпа, хвърли се по лице на пясъка. Войниците го вдигнаха насила и го повлякоха към кладите. Той пищеше и виеше. Зрителите отвръщаха с гръмък присмех.

Зад него беше Забулената, дребничка и стройна, платът на синята ѝ дълга дреха лъщеше просмукан с масло. Двама войници я държаха за голите ръце, но тя не се боричкаше, а вървеше с вирната под булото глава.

— Изгорете ги! Изгорете ги! Изгорете ги! — крещеше тълпата.

— Според мен е редно — започна Джасарай — да изпълня друго твое желание, защото Бяс ти отне шанса за отмъщение. Каквото поискаш, ще ти го дам. Може би земите на Волтан или други имоти? Или няколко сандъка злато?

Бейн не откъсваше поглед от арената.

— Ще взема нея — промълви тихо. — Подарете ми нейния живот.

— Какво? Познаваш ли я?

— Не.

— Помисли добре, Бейн. Тя е сърцето на този Култ и ако я помилвам, хората ще се разбунтуват.

— Ваше величество, нали казахте, че каквото поискам, ще ми го дадете? — напомни Бейн.

Джасарай леко се намръщи.

— Бейн, все още съм твой приятел. Дружбата с един император е ценна. Ако упорстваш, ще станеш мой враг и за тебе не би имало място нито в Каменград, нито другаде в империята. За какво ти е да ме превръщаш в свой враг заради жена, която дори не познаваш?

Бейн се взираше в Забулената и слушаше врявата на стадиона. Наладемус още пищеше и се противеше на войниците, а тя стоеше с изопнати рамене, отчуждена от всичко и горда, сякаш подигравките не я засягаха.

— Тя е храбра — каза накрая. — При цялото ми уважение към вас, ваше величество, мисля, че нейният живот е много по-ценен от вашата дружба.

Джасарай стана и отиде до парапета. Долу войниците чакаха знак от него. Той посочи жената и поиска с жест да я изведат напред. Изви глава към Бейн все така спокойно, но гневът кипеше в очите му.

— Слез да си вземеш наградата. Имаш два дни да напуснеш Каменград. Не се връщай никога.

Бейн се поклони и излезе от ложата.

На арената издърпаха пищящия Наладемус до стълба на кладата. Бейн изтича по стъпалата между скамейките, прехвърли се през парапета на стадиона и скочи от височина дванайсет стъпки на пясъка. Изтича при войниците, които държаха жената.

— Императорът я освободи.

Те погледнаха към високата леко прегърбена фигура в ложата. Джасарай кимна отсечено и те веднага пуснаха ръцете на Забулената.

Прозвуча тръба и наръчите клони под Наладемус пламнаха. Страшните му викове би трябвало да будят съжаление, но хората на стадиона дюдюкаха и крещяха обиди. Забулената се обърна към страдащия мъж и вдигна ръка. Обреченият жрец погледна през виещите се струи дим към крехката жена в синьо. Писъците му секнаха и той облегна глава на стълба. Гъстият пушек го скри.

— Какво направи? — прошепна Бейн.

— Избавих го от болката — отвърна жената.

Тълпата вече не можеше да се наслаждава на страданията на Наладемус и мнозина се разкрещяха, че Забулената трябва да умре. Бейн я поведе за ръка към Оръжейната. От просмуканата с масло за лампи дреха се разнасяше силна сладникава миризма. Жената вървеше безмълвно до него. Зрителите се убедиха, че тя няма да бъде изгорена, и воят на стадиона се засили оглушително. Някакви хора на западната трибуна се сбиха. Натам се втурнаха войници, за да ги усмирят. Зрители започнаха да къртят скамейки, някой хвърли възглавница към Императорската ложа. Все повече войници нахълтваха на трибуните. Бейн отвори вратата и издърпа Забулената в Оръжейната.

Там седеше Бяс, един хирург зашиваше раните му. Лицето на стария боец сивееше, той притискаше към гърдите си окървавена кърпа. Забулената отиде при него, взе кърпата от ръката му и я пусна на пода, после докосна с малката си длан кървящата рана на гърдите му. Раната се затвори мигновено. Хирургът гледаше стъписано, дори смаяно. Жената докосна поред срязаната кожа на слепоочието на Бяс и разсечените мускули на рамото. Пред погледа на Бейн лицето на Бяс си върна нормалния цвят.

— Благодаря ти — каза Бяс и целуна ръката ѝ.

— И аз ти благодаря, Вани — каза Забулената. — Защото ако не беше твоята саможертва, щяха да ме изгорят.

После се обърна бавно към Бейн и вдигна булото си.

Той ахна и едва не падна.

— Милостиви небеса! — прошепна Бейн. Ръцете и краката му се разтрепериха и той се тръшна на скамейката до стената.

Забулената беше Лия.

Вратата се отвори с трясък и Телорс влезе забързано, последван от Бракус.

— Започнаха размирици! Пред изходите са се струпали тълпи. Крещят, че тя трябва да умре. А войниците получиха заповед да се изтеглят от стадиона.

Бяс стана и посегна към меча си.

— Не са ви нужни оръжия — спря го Лия. — Доверете ми се!

Той се поколеба, после се взря в отпуснатия на скамейката Бейн.

— Добре ли си, момко?

Бейн не го погледна, беше се вторачил в младата жена с лъсналата от масло дреха.

— Видях те да умираш. Видях как мечът се забива в сърцето ти.

Лия седна до него и хвана ръката му.

— Помня как Волтан заби меча си в мен, после отворих очи в една каруца. Хирургът Ралис седеше до мен. След това в паметта ми остана лицето на старица с воал. Това беше сън. Вървяхме в неописуемо прекрасна гора. Там имаше още някой — сияеща фигура, чието лице не можех да зърна. Това същество на светлината протегна ръка и докосна раната над сърцето ми. Раната заздравя и усетих как нещо се влива във вените ми. Стори ми се, че целият ми живот е бил пресъхнал кладенец, но водата на живота бликна отново в мен. После се събудих в дома на Ралис и той каза, че старицата дошла в Дома на мъртвите да ме спаси.

— Защо не дойде при мен? — попита Бейн и стисна ръката ѝ.

— Ралис ми каза, че си убит. След два дни се качих на кораб, който отплава към Гориаса. Чух отново да говорят за тебе като убиец на арената, който пролива кръвта на мнозина. Пътищата ни се раздалечиха, Бейн. Когато видях смъртта на баща ми, пожелах да сложа край на насилието. А когато ти видя меча да ме пронизва, поиска кръв, отмъщение и смърт.

— Обичам те — каза просълзеният Бейн. — Мисля за тебе всеки ден, откакто те срещнах.

— И аз те обичам. Нищо няма да промени това.

— Няма ли да дойдеш с мен в планините, както искахме тогава?

Тя не отговори веднага и по мълчанието ѝ Бейн разбра, че я е загубил за втори път.

— Не мога да бъда съпруга на мъж, оплискан с кръв. Ще продължа делото си. Не в Каменград — друга ще заеме мястото ми. Но аз ще пътешествам и ще проповядвам. Ще намеря копнеещи за духа хора и ще споделя с тях радостта, която открих.

— Опитах се да те спася — промълви Бейн. — Но тогава не бях достатъчно силен.

— Ти ме спаси — прошепна Лия. — Съжалявам, Бейн. Съжалявам и двама ни.

Тя го прегърна, той я притисна до себе си и я целуна по бузата.

— Къде ще отидеш?

— В далечния север. В Белите планини има едно племе. Ще отида при тях с истината за Извора.

— Чувал съм за онова място — обади се Бракус. — Дори варс не припарват там. Племената в Белите планини са свирепи. Някои твърдят, че изяждали сърцата на враговете си.

Лия се усмихна.

— Значи имат огромна нужда от словата, с които ще отида при тях.

Тя тръгна към вратата.

— Тълпата ще те разкъса — предупреди я Телорс. — Нека те придружим.

Лия завъртя глава.

— Никой няма да ме види и никой няма да ми стори зло. Поне няма да е тук и сега. Бъдете благословени от Извора.

И излезе.

Бейн не помръдваше. В главата му цареше пълна бъркотия. Повече от две години едно-единствено желание го бе тласкало напред — да отмъсти за смъртта на Лия. Беше се подготвял усърдно, отказвал си беше всички удоволствия на младостта. Не бе прекрачвал прага на бардака в цирк „Окциан“, не ходеше на буйните увеселения, организирани от цирка. Получаваше покани и от свободни, и от омъжени жени да ги навести в домовете им, но отказваше учтиво. Всяка нощ преди сън си представяше лицето на Волтан и деня, когато ще накаже убиеца.

А сега седеше в притихналата Оръжейна и се взираше в мраморния под.

Бяс седна до него и обви с ръка раменете му.

— Кажи нещо, момко.

— Трябва да се махнем преди тълпата да изтърбуши всичко — намеси се Телорс. — Бейн, щом Забулената им се изплъзна, може би ще поискат да се разправят с тебе. Нали те видяха да я отвеждаш от арената?

— Облечи се — кротко настоя Бяс. — Ще се приберем във вилата и там ще поговорим. Хайде!

Дръпна го да стане. Все още замаян, Бейн свали кожената препаска и предпазниците, обу черен кожен панталон и облече синя вълнена туника със сребърна бродерия. Препаса меча, преди да излезе с Бракус, Телорс и Бяс. Хирургът, който бе дошъл да зашие раните на Бяс, го хвана за ръката и прошепна:

— Коя от богините е тя?

Бяс се дръпна и догони другите. Излязоха на опустелия стадион и тръгнаха по широкия коридор към източния изход, който беше широко отворен и Бейн виждаше огромното гъмжило навън. Бракус вървеше отпред с Телорс и Бяс от двете си страни. Тримата бяха като жив щит пред Бейн, но някой в тълпата кресна:

— Ето го! Този дивак я освободи!

Гъмжилото се люшна около тях. Някой бутна Бракус и той повали наглеца с юмрук. Всичко можеше да завърши много зле, но Бяс вдигна ръце във въздуха и извика:

— Тишина!

Всички се подчиниха на властния му глас. Той изчака врявата да стихне и каза високо:

— Императорът помилва Забулената. Тя вече не е тук. Никой от нас не знае къде отиде. Сега ни пуснете да минем.

И тръгна напред. Хората се отдръпваха. Зад него Бракус, Телорс и Бейн минаха през тълпата, прекосиха площада и спряха голяма колесница, теглена от два коня. Докато се качваше, Бейн зърна жена със светлосиня роба, която вървеше сред минувачите. Никой не я забелязваше, никой не я поглеждаше. Тя го видя, махна му с ръка, отиде на отсрещната страна и свърна в близката пресечка.

След половин час колесницата стигна до вилата. Пред портата чакаха Персис Албитан и Норуин. Бейн, Бяс и Телорс слязоха. Бракус се наведе от седалката и каза:

— Интересен ден беше. — Телорс прихна и стисна ръката му. — Надявам се да видя и двама ви на празненството по случай рождения ми ден.

И махна на кочияша да продължи по пътя.

— Свестен мъж е той — каза Телорс на Бейн. — Радвам се, че няма да се биеш с него.

Бейн не отговори, а тръгна към вилата. Персис се опита да подхване разговор, но Бейн го подмина и се качи в стаята си, застана пред прозореца и се вторачи в залива.

Бяс дойде след няколко минути и каза тихо:

— Не беше напразно. Ако ти не бе дошъл в Каменград, тя щеше да умре. Две години те измъчваха угризения, че не ти е стигнала силата да я спасиш. Но днес я спаси.

Бейн се обърна.

— Приятелю, тя благодари на тебе. И беше права. Аз я спасих само защото императорът ми даде право на друго желание. Ако Волтан те бе убил, аз щях да се бия с него и тя щеше да умре. Моята жажда за мъст щеше да я погуби, а аз дори нямаше да разбера.

— Това обаче не се случи — напомни Бяс. — Бейн, ти си човек като всеки друг, принуден си да избираш и да живееш с последствията от избора си. Чух как тя ти каза, че пътищата ви са се раздалечили. Да, всички ние — гладиаторите, можем да бъдем укорени за онези, които сме убили за слава, за забавление на тълпата, за пари. Но и мъжете, срещу които се бием, се стремят към същото и излизат срещу нас на арената по своя воля. Никой от нас не го прави със злоба и омраза. Не ти си накарал Волтан да промени живота ти, като нападне скъпи за тебе хора. Сам е решил да извърши тази злина. Всеки герой, който някога е стъпвал по тази земя, би разбрал твоите постъпки след това. — Бяс въздъхна и седна на леглото. — Знаеш ли, слушал съм поклонници на Култа и думите им често ми допадаха. Дори вярвам във висшата сила, за която говорят. В душата ми няма място за омраза и съм готов да протегна дружески ръка на всеки срещнат, както те ни увещават. Но ако в дома ми нахълтат хора и се опитат да сторят зло на Кара или на слугите, ще съсека натрапниците, без да ми мигне окото. А ако бях на твое място в Ация, щях да пребродя целия свят, за да намеря онзи, който е убил любимата ми. Смъкни този товар от раменете си, момче! Момичето е живо. Всички сме живи.

— Благодаря на боговете за това — отвърна Бейн. — С цялата си душа. — Взря се в очите на Бяс и добави: — Никога няма да забравя какво направи за мен. Този спомен ще остане жив в сърцето ми завинаги.

— Значи не се сърдиш, че те лиших от отмъщението?

— Да се сърдя ли?! Изобщо не ми хрумва! Докато гледах вашия двубой, най-после разбрах какво се опитваше да ми втълпиш толкова упорито. И ти, и той сте различни от останалите. Не бях виждал такова изострено внимание, такава мощ. Аз щях да умра на арената. Вече съм убеден в това. Никога няма да постигна такова майсторство.

— Не си прав — възрази Бяс. — Сега си на… колко? Деветнайсет? Тепърва ще навлизаш в разцвета си. След пет-шест години ще си по-страшен боец и от двама ни. — Неочаквано прихна. — Всички млади гладиатори трябва да се радват, че Бейн вече не е един от тях. Мислил ли си какво ще правиш занапред? Има какви ли не търговски начинания, в които можеш да вложиш богатството си. Можеш да станеш ленив дебелак.

— Връщам се в родината си — каза Бейн. — Императорът ми даде два дни да напусна Каменград.

— Е, такава е благодарността на властниците…

Бейн сви рамене.

— Той е бездушен човек, какво друго да очаквам от него? Ще се върна в Кайр Друаг. Копнея да видя планините, да усетя тревата под босите си крака. Защо не дойдеш с мен? Тъкмо ще ме научиш как да се справям със стопанство.

— Може и да те навестя някога, но Кара ще се омъжи след четири месеца и искам да съм на сватбата ѝ. Искам да видя как расте мой внук. Дано е момче. Момичетата са същинско чудо, но ми се ще да има и малко разнообразие в живота ми. — Старият гладиатор се изправи и прегърна Бейн. — Знаеш ли, може би трябва да отидеш при баща си и да се сдобриш с него.

За пръв път Бейн го целуна по бузата и се отдръпна.

— Нямам баща. Ако можех да избирам, щеше да си ти.

— Радвам се да чуя това и съм ти благодарен. Но преди да се размекнем, хайде да слезем при останалите и да хапнем. Прегладнях.

— Още един въпрос — спря го Бейн. — Ще се напиеш ли тази вечер?

Бяс се засмя.

— Вероятно. Не ми харесва да убивам… дори твари като Волтан.

— Тогава да се напием заедно. Можем да си дърдорим за звезди и духове, да бръщолевим за смисъла на живота.

— Звучи много противно. Да го направим — каза Бяс.

Снежни вихрушки се носеха над полето. Младият друид бе клекнал до един побит камък, гледаше как вятърът разпръсква искри от малкия огън и трепереше и от студ, и от тежестта на провала. За четвърти път през последните шест месеца се опитваше да освободи призраците от Когдънското поле. И те отново не го послушаха, а продължиха своята безсмислена свирепа битка.

Постара се да вразуми сянката на Валанус, като му напомни, че истинската битка е била посред бял ден, а сега само луната огрява полесражението. Валанус се разсмя и посочи небето.

— Ето го ослепителното светило. И небето синее. Нямам време за глупости, демоне. Още една атака, момчета, и победата е наша!

Вятърът отслабна и треперещият Бануин добави още съчки в гаснещия огън. Надигнаха се пламъчета и той протегна ръце към мимолетната топлина.

Кралят му бе разрешил да опита за последен път и му бе дал три седмици. А той се беше провалил. Утре трябваше да се върне в Старите дъбове, както бе обещал.

— Загрижен съм за тези души — бе казал Конавар, — но ще ти кажа откровено, че съм по-загрижен за живите. Сведенията за войските на Джасарай, които получаваме от теб, са жизненоважни. Бануин, никой друг няма твоята дарба. Ти си Очите на риганте.

Всичко това беше вярно, но мисълта за призраците на Когдънското поле оставаше като забит кинжал в душата на Бануин. Земята отчаяно жадуваше да се отърси от това клане, повтарящо се всяка нощ. На тази равнина отдавна не никнеше трева. И един бурен не се виждаше по мъртвата кафява пръст. Бануин надникна иззад камъка. Призраците още се сражаваха на заснеженото поле. Отчаянието го погълна.

Армиите на Каменград се събираха отвъд морето, а четири Пантери, които наброяваха дванайсет хиляди войници, вече се бяха разположили в земите на племето сени. Мнозина мъже от племето се присъединиха към тях като съгледвачи в похода, който всички очакваха през пролетта — настъпление първо в земите на норвиите, после и в земите на риганте. Щеше да има още битки, още души щяха да продължат нескончаемия сблъсък, който изсмукваше духа от земята.

— Трябва да намеря начин… — каза Бануин на глас.

Брат Слънцеднев все повтаряше, че истината е сила сама по себе си, но тези войнствени призраци не желаеха да чуят истината, казана им от Бануин. „Какво друго да направя?“

— Моригу! — кресна той. — Къде си?

Не чу отговор, но вятърът разпръсна още искри. Бануин се загърна унило в дебелото наметало от овчи кожи. Спомни си първия път, когато беше тук с Бейн. Оттогава сякаш се бе изнизала цяла вечност — друго време в друг свят. Тогава се бе устремил към мечтата си и му беше леко на душата, беше изпълнен с надежди.

Бейн му липсваше и сега Бануин съжаляваше горчиво, че не го бе потърсил в Каменград и не го бе помолил за прошка, че го е изоставил. Бейн се бе върнал в планините, но Бануин още не бе отишъл при него. Някогашният му приятел се беше прибрал богат и бе купил земя край Нарианската гора на двайсет мили югозападно от Трите потока. Беше я купил евтино, защото наоколо имаше много бегълци от закона и главорези — предишните двама собственици бяха убити от тях. Конавар изпращаше отряди да прочистят гората, но тя беше твърде голяма и войниците не успяваха да намерят никого. Мнозина в Трите потока посрещнаха със смях новината, че Бейн иска тази земя, защото знаеха, че добитъкът му ще бъде откраднат, а къщата — ограбена.

Вече не се смееха. Той имаше най-добрата паша за добитъка и нямаше никакви разправии с грабители. „Сдушил се е с онези обесници“ — казваха хората и неприязънта им към Бейн само се засилваше. А той не се и опитваше да спечели ничии симпатии.

После малък отряд Морски разбойници слезе на сушата близо до Седемте върби. Събраха се мъже с оръжие, за да ги пресрещнат. Всички знаеха, че Бейн е забележителен боец, и пратиха при него пратеник на кон. Бейн му заповядал да се махне от неговата земя. „Когато ме нападнат бандити, дошли отвъд морето, ще ги избия. И няма да искам помощ от вас.“

Неприязънта избуя във враждебност и хората си напомняха как беше убил Форвар и двамата сродници на Фялок. „Той е бясно псе. Трябва да го прогоним.“

Дори отидоха при Брефар и настояха да не седи със скръстени ръце. Брефар се съгласи с тях, че Бейн е позор за племето, но напомни, че си плаща налозите навреме, а Конавар се нуждае и от тези пари, за да издържа армията.

— Не е нарушавал законите и плати кръвен откуп за онези, които уби след смъртта на майка си. Но ако решите да не му продавате зърно и сено за добитъка, припаси за работниците и подкови за конете, това си е ваше право.

Послушаха го и принудиха Бейн да си набавя всичко много по-скъпо от земите на паноните на север. Въпреки това стопанството му процъфтяваше. А когато болест в белите дробове натръшка половината стада на краля и докара мнозина фермери почти до просия, говедата на Бейн останаха здрави. Този път местните хора бяха принудени да купуват от него и цената беше много висока.

За Бануин най-тъжното в цялата тази история беше, че повечето от зложелателите на Бейн бяха добри и почтени хора. Просто го бяха намразили, защото не искаше да има нищо общо с тях… също както се бяха държали преди с Бануин. Бейн вече не помагаше на никого, не идваше на празници, не участваше в лов, не се присъединяваше към мъжете за военни учения. И хората не напразно смятаха, че ги презира.

Под натиска на семействата си повечето младежи, които се бяха наели на работа в неговото стопанство, решиха да напуснат. При Бейн се събираха прогонени нехранимайковци или бегълци от закона. Хора, които също като него не носеха наметала с цветовете на племето. Бейн вече обличаше само черно наметало без никаква украса. Нито веднъж не сложи на раменете си горна дреха със сините и зелени карета на риганте.

Бануин потрепери. Студът проникваше през ботушите и панталона му. Стана и затропа с крака, за да се сгрее. „Не бива да мразя зимата. Щом свърши тя, ще започне войната.“

Джасарай се подготвяше за настъпление от юг, крал Шард бе събрал повече от триста кораба в бойния си флот, за да поведе нашествие от север. Дните на кръвопролитие наближаваха. „А аз седя тук — сам се укори Бануин — и се тревожа за душите на загиналите в отдавнашна битка…“

— Моригу! — изкрещя отново.

Чу някакъв шум и се опита да види нещо в нощта. Кон стъпваше бавно в снега, ездачът се бе прегърбил на седлото, качулка покриваше главата му. Вкара коня си в каменния кръг и бутна качулката назад.

— Ама че си идиот — каза Бейн. — Още не си се научил как да накладеш огън.

Слезе от коня, взе закрепения зад седлото голям наръч сухи клони и го занесе при отсрещната страна на кръга, където един от грамадните камъни се бе пропукал и паднал. Подреди сръчно подпалки и клони, взе горяща съчка от огъня на Бануин и запали новия, който се разгоря бързо на завет. Бейн седна на земята и махна на Бануин да седне до него.

— И аз бих избрал това място — оправда се Бануин, — обаче оттук не се вижда битката, която изпълва душата ми с горест.

— И сега ли се сражават? — попита Бейн.

— Да.

— Кажи ми, когато свършат и са готови да започнат отначало.

— Защо?

— Ще ти помогна да освободиш душите им.

— Ти не си посветен в мистериите. Как ще ми помогнеш?

— Ти пък не знаеш как да говориш с бойци. А аз знам.

— Изпраща те Моригу, нали?

— Не позна. Майка ти дойде при мен и ме помоли да ти помогна. — Впи очи в очите на Бануин. — Ворна винаги е била моя приятелка. А аз помагам на приятелите си, когато ми е по силите.

Бануин се извърна.

— Съжалявам за това, което се случи в Ация.

— Ха, това е минало и забравено.

— Наистина ли? — обнадежди се Бануин.

— Не! — озъби му се Бануин. — Просто се опитвам да съм любезен. Сега ми обясни за тази битка на призраците.

— Какво има да ти обяснявам? Повтарят нескончаемо сражението на Когдънското поле, защото не разбират, че е приключило отдавна. Духовете им са в капан тук, уловени са в паяжина от омраза и насилие. Опитвам да разубедя Валанус. Той ме чува, но не ми вярва.

— А защо е важно да ти повярва?

— Заради земята, Бейн. И тя страда заедно с тях. Това място е изцедено от всякакъв живот и прилича на скверно петно, което се разраства. Трябва да сложим край на това. Мъртвите трябва да намерят покой.

— Защо пък да са по-добре от живите? — подсмихна се Бейн. — Ние можем ли да намерим покой?

— Още си озлобен…

Бейн се разсмя искрено.

— Не ме разбираш. Не съм какъвто ме познаваше някога. В Каменград намерих приятел — най-добрия приятел, който рискува живота си за мен. Това ме преобрази. Сега понасям всичко по-лесно. Все ми е едно, че за Конавар не съм никой или че риганте ме отхвърлят. Живея своя живот и не съм длъжен на никого.

— Като листо по вятъра — каза Бануин. — Свързан си с риганте.

Бейн завъртя глава.

— Свързан съм с двайсетината мъже, които работят при мен. И с приятелите, които ме подкрепяха — Ворна, Бяс и Телорс. Не ме е грижа дали всички останали ще се натръшкате и ще пукнете. Докъде стигна битката?

Бануин се озърна и потръпна.

— Сега е в разгара си. Ще продължава така около час и ще започнат отначало.

Бейн сложи още клони в разгорелия се огън. Бануин го гледаше крадешком. Косата му още беше дълга и от едното слепоочие се спускаше стегната плитка, но вече имаше и съвсем късо подкастрена златиста брада. А раменете му май бяха още по-могъщи.

— Научих от майка си, че Лия е жива и че си я спасил отново.

— Да, спасих я.

— Радвам се.

— Приятно ми е да го чуя.

— Бейн, моля те да не ме мразиш. Постъпих като недостоен страхливец, но вече се опитвам да живея така, че да изкупя вината си.

— Одеждите на друид ти подхождат. Казват, че си велик лечител и пророк. Това е чудесно. Не те мразя. Сериозно. За мен си само познат.

— Но преди бяхме приятели, нали?

— Не мисля, че сме били приятели. А и вече няма значение. Как е кралят? И до мен стигна вестта, че е имало още едно покушение срещу него.

— Двама панони го нападнали, когато излязъл на лов. Убили коня му, а него ранили. Раната не беше дълбока и я изцелих.

— Не мога да обвинявам паноните. Риганте са ги покорили.

— Повечето панони вярват на краля — възрази Бануин. — Както и повечето норвии и хората от по-малките племена под неговото знаме. Но винаги ще има и такива, които тъжат за отминалите времена.

Бейн се подхилваше.

— Онези времена ли, когато са били свободни да решават сами какво да правят и не са плащали налози на чужд крал?

— Не е чужд крал — не отстъпи Бануин. — И той е келтой, бори се да запази древните ни свободи и обичаи срещу страшна заплаха.

Бейн клатеше глава.

— А не е ли странно според тебе, че самата защита на нашите свободи и обичаи ги променя неузнаваемо? Гражданите на Каменград плащат налози. Келтоите никога не са го правили. Риганте, паноните и норвиите са прекосили морето преди векове, за да намерят земи без крале. Благоденствали са като свободни племена. Не са имали редовни армии. Когато ги застрашавали врагове, всеки мъж грабвал оръжие да брани тези земи. Нямало е бирници, нямало е и свещеници, а законите са били малко и всички са ги разбирали. Какви свободи са ни останали сега? Ако се опитам да подхвана такъв разговор в Трите потока, ще ме оковат във вериги като размирник.

— Без единството, което постигна Конавар, всички земи на племената щяха да са под безбожното иго на Каменград — натърти Бануин.

— Това май ще се случи бездруго някой ден — подхвърли Бейн.

— Не и докато Конавар е жив.

— Тогава дано живее дълго.

Двамата се смълчаха, всеки мислеше за своите грижи. От небето отново се посипаха нагъсто снежинки, съскаха в пламъците. Бейн вдигна качулката на наметалото си и се облегна на падналия камък. Бануин поддържаше огъня и от време на време поглеждаше към беззвучната битка. Тя наближаваше края си. Побутна Бейн, който се събуди мигновено.

— Дай ми ръка — каза Бануин и се намести до него.

— Защо?

— Ако ще ми помагаш с призраците, ти също трябва да си като тях. Дай ми ръка и ще освободя духа от тялото ти.

Бейн го послуша и го обля студен поток, сякаш се бе гмурнал в езеро посред зима. Потрепери, огледа се и видя, че стои гол до безплътния Бануин, който попита:

— Как искаш да бъдеш облечен?

Самият той носеше чисто бялата роба на друид.

— Всякак ли мога да изглеждам?

— Всякак.

— Тогава нека приличам на офицер от Каменград с позлатен нагръдник и шлем.

Още преди да довърши усети как доспехите го обгръщат, около кръста му се появи кожена препаска с бронзови плочки, имаше и бронзови предпазници на прасците.

— Къде ми е мечът? — учуди се той.

— Нима очакваш да имаш нужда от меч? — отвърна с въпрос Бануин.

Двете призрачни армии се строяваха на срещуположните възвишения. Бейн и Бануин вървяха през полето. Бейн погледна надолу — краката му не оставяха никакви следи в снега, не мръзнеше от зимния вятър. Духовете им стигнаха до безмълвните редици на армията на Каменград, които трепкаха под луната. Бейн се взираше слисан във войниците, които изглеждаха сякаш изваяни от мъгла. Чуваше приглушени заповеди:

— Трета Пантера — строй се! Походна колона в редици по седем!

Бавни удари на барабан заехтяха над полето. Бейн гледаше как войниците се престрояват в колона по седем. Двамата с Бануин продължиха нагоре по хълма. Призраците не ги поглеждаха, а продължаваха да се готвят за сражението.

Бейн доближи предната редица на трийсетина стъпки и спря. Извика силно:

— Апий, къде си?

Духовете най-после му обърнаха внимание, студените им погледи се впиваха в него.

— Апий! — повтори гръмогласно той и продължи: — Оранус, къде си? Обади се, Оранус!

В редицата се образува пролука и го доближи офицер — висок и красив, с изкусни гравюри по нагръдника, предпазниците и шлема.

— Този е Валанус — прошепна Бануин.

— Апий! — кресна Бейн.

— Кой си ти?

Офицерът застана пред него с изваден от ножницата меч.

— Аз съм Бейн, синът на крал Конавар.

— Глупости! Познавам Конавар. Той не е много по-голям от тебе.

— Апий! — изрева Бейн с все сила.

— Той не е тук! — изръмжа Валанус. — Сега ми кажи какво искаш и защо носиш бронята на наш офицер. Отговори ми или ще те съсека…

— А защо Апий не е тук? — дръзко го прекъсна Бейн. — Не сме ли на Когдънското поле? Апий не е ли следващият по старшинство офицер в твоята армия?

Обърканият Валанус не помръдваше.

— Няма го… — промърмори накрая.

— Няма го? — повтори като ехо Бейн. — Как тъй го няма? Битката още не е започнала.

— Риганте нападат! — изсъска Бануин до него.

Бейн не го погледна, взираше се във Валанус.

— Добре, а къде е Оранус? Той не е ли твой адютант? Къде е Оранус?

— Що за лукава измама е това? — извика гневно Валанус.

— Не е никаква измама — увери го Бейн и се обърна към Бануин. — Сега ме направи боец от риганте. Не се бави!

Доспехите на офицер изчезнаха тутакси, замениха ги лъскава ризница и развяващо се наметало на сини и зелени карета.

Бейн се завъртя към настъпващите риганте, изчака да го доближат и закрещя:

— Конавар! Нека се покаже Конавар! — Призраците забавиха напора си. — Фялок! Къде си? Бендегит Бран, искам да те видя! Гованан, излез напред!

Тръгна към призраците, като пак викаше техните пълководци. Те вече не тичаха, а вървяха разколебани и се озъртаха смутено. Един от по-знатните риганте разбута останалите и застана пред тях.

— Защо викаш Конавар? Да не си пратеник на враговете? Примирие ли искат?

— Къде е Конавар? — настоя Бейн.

Мъжът се подвоуми и започна да оглежда призрачните редици.

— Не е с нас…

— Как е възможно? — попита Бейн. — Това е Когдънското поле. Тук крал Конавар е извоювал най-великата си победа. Заедно с него са се сражавали Фялок, Бендегит Бран и Гованан. — Погледна внимателно лицето на мъжа, който не беше млад — косата му бе оредяла, бръчки се бяха врязали дълбоко в кожата му. — И Макус се е сражавал редом с тях — добави, защото си спомни какво му бяха разказвали. — Макус, който бил прехвърлил шейсетте, но повел атаката, която разпръснала левия фланг на вражеската армия.

— Аз съм Макус. Помня тази атака.

— Величави мигове са били — каза Бейн. — Но защо си тук сега?

— Тук ли?… За да се бия с враговете.

— Защо нападате без Конавар? Къде са Фялок и останалите пълководци?

— Не знам. Но знам, че враговете са пред нас.

Духът на Валанус ги доближи и спря до Бейн.

— Какво става тук?

— Още една атака, момчета. Още една атака и победата е наша — тихо каза Бануин.

Валанус се сепна като от удар. Вторачи се в младия друид.

— Защо казваш това? Защо избра точно тези думи?

— Не ги ли каза ти току-що — преди смелата атака?

— Да… не. Още не сме се сражавали.

— Огледай се, войнико — подкани го Бейн. — Ето го Макус, който е загинал начело на войниците, нападнали вашия фланг. Връх на копие разкъсал гърлото му. — Изви глава към възрастния пълководец. — Помниш ли копието, почитаеми Макус?

— Помня го.

— Ако копие е разкъсало гърлото ти на Когдънското поле, защо още си тук?

— Аз… не знам.

Бануин пристъпи към духа на Макус.

— Някой те чака, почитаеми Макус. Тя те чака отдавна. Всички знаем колко си обичал съпругата си и колко съкрушен си бил след нейната смърт. Тя те чака… на много по-добро място от това.

— Значи… съм… мъртъв? И не съм сънувал копието? Помня как лежах на земята и не можех да вдишам. Помня…

Призракът на Макус избледня.

— Не сме мъртви! — изкрещя Валанус. — Това е хитрост на риганте!

— Всички вие тук сте загиналите на Когдънското поле! — извика Бануин. — Повтаряте все същата битка хилядократно. Вие сте сенки, призраци, духове. Затова Конавар и Апий не са тук. Те оцеляха в битката. Помислете! Всички вие — помислете! Спомнете си деня, страшното клане. Спомнете си как умряхте!

Валанус се отдръпна от него.

— Не мога да загубя отново… Аз съм генерал на Каменград. Ние не губим битки. Ще продължа да се бия. Ще постигна победа. — Призраците на загиналите бойци от племената изчезваха и Валанус се втурна към тях, размахал меча си. — Върнете се, страхливци! Върнете се и се бийте!

Бануин закрещя на тургонски към безредно тълпящите се призраци от Каменград:

— Намерете покой, войници! Умряхте като храбреци, но никому не е нужно да умирате отново и отново. Нека това свърши. Продължете нататък. Потърсете по-доброто място, което ви очаква!

Валанус се извъртя и видя как собствената му армия изчезва.

— Войници на Каменград! Не отстъпвайте! Още една атака… Още една…

Думите му заглъхнаха. Остана сам.

Бейн пристъпи към него.

— Сражавал си се доблестно, Валанус. Знаят името ти по цял свят. Време е да намериш покой.

— Не съм мъртъв! — закрещя Валанус. — Това е магия на риганте! Моите войници ще се върнат. Махнете се. Ще чакам хората си!

После побягна и бледите му очертания се изгубиха сред кръжащите снежинки…

Бейн се събуди в каменния кръг. Бануин слагаше съчки в гаснещия огън. Бейн седна и разтърка изстиналите си ръце.

— Не се сетих да викам живите — каза Бануин. — Това беше сполучливо хрумване. Благодаря ти.

— Няма за какво.

Бейн стана и отиде при коня си.

— Веднага ли тръгваш? — попита Бануин.

— Разбира се. Свърших работата, заради която дойдох.

Бануин го гледаше унило. Накрая промълви:

— Ще ми простиш ли някога?

Бейн въздъхна.

— Прощавам ти, Бануин. Не те лъжа. Желая ти сполука във всичко.

— Но не можеш да забравиш как постъпих? Да загърбиш миналото…

— Не мога да забравя — каза Бейн, яхна коня и излезе от каменния кръг.

11.

Никой не помнеше толкова сурова зима. Добитъкът на риганте, бездруго оредял след болестта, поразяваща белите дробове на животните, намаля с още стотици говеда и ако не бяха кралските хамбари, сред племената щеше да има хиляди измрели от глад. Въпреки тази помощ в по-далечните места, откъснати от света заради виелиците, имаше тежки загуби, особено сред старците и невръстните деца. Тук-там хората дори варяха дървесна кора, за да пълнят с нещо стомасите си.

В Трите потока беше особено тежко, защото Брефар не бе оставил хамбарите пълни, а бе продал излишъка от зърно на племето сени през есента. Конавар му отне титлата леърд и прати на неговото място Гованан.

Стопанството на Бейн се намираше в по-ниска равнина и там зимата не беше толкова жестока. Той и работниците му бяха успели да натрупат достатъчно сено, за да имат стадата храна през студените месеци, затова загубите бяха малки. Гованан дойде при него в средата на зимата и купи говеда, с които да изхрани жителите на Трите потока. Бейн поиска много висока цена и му бе платено в злато.

Но когато времето се влоши още повече, той изпрати безплатно трийсет телета в селището.

В северните земи на паноните избухна бунт, предвождан от благородника Гуерн. Няколко кралски хамбара бяха плячкосани. Конавар изпрати своите Железни вълци да потушат бунта. Гуерн обаче отбягваше преките сблъсъци, хората му се пръскаха и криеха, после се събираха отново, за да нападат по-далечни малки укрепления. Бендегит Бран, който командваше Железните вълци, успя да подмами Гуерн и бандата му в капан, където загинаха или попаднаха в плен десетки от тях, но главатарят се изплъзна. Мнозина панони можеха да изпаднат в още по-страшна безизходица след разграбването на хамбарите, Гуерн пък би могъл да ги привлече на своя страна, като раздаде откраднатото зърно. Но той предпочете да го продаде, за да си набави оръжия и доспехи. Конавар заповяда да бъде купена и докарана през морето храна за паноните от земите на остро и гат и бунтът свърши, преди да се е разгорял. Разходите обаче бяха огромни, а запасите почти се изчерпаха.

В първия ден на пролетта, през четирийсетата година на Конавар, триста бойни кораба спряха на брега недалеч от Седемте върби и петнайсет хиляди бойци на варс, водени от крал Шард, нахлуха в земите на риганте. По същото време на юг Джасарай доведе в земите на сените осем Пантери, наброяващи двайсет и четири хиляди войници.

Бейн насочваше внимателно коня си по заледения склон и накрая се добра до билото. Спря и се загледа в равнината и безкрайните дебри на Нарианската гора. До източния ѝ край се бе сгушила дългата правоъгълна къща в стопанството, построена от камък; близо до нея бяха двата обора и цяла дузина малки кръгли къщи, които подслоняваха работниците. Стръмно спускащата се пътека пред него също беше неравна и заледена. Той слезе от седлото и поведе коня си за дългото слизане. По качулката на наметалото му лепнеше сняг, в брадата му имаше остри висулки.

„Първият ден на пролетта. Ама че смешка…“

Конят се хлъзгаше по леда, макар че Бейн подбираше откъде да мине. Не усещаше ходилата си от студ, пръстите на ръцете му също мръзнеха въпреки дебелите ръкавици от заешка кожа. Дим се виеше и над двата комина на къщата и той си представяше как ще седне пред огнището да се сгрее. Вървеше бавно, за да не се изпоти. Потта щеше да се превърне в лед, щом попиеше в дебелата туника под куртката и наметалото. Щеше да го налегне сънливост, да се почувства слаб. Това би го заблудило гибелно, че се стопля. Бейн знаеше твърде добре, че трябва да се опълчи на изкусителните капани на „бялата смърт“.

А умът му се отплесваше към спомена за Бануин и освобождаването на призраците. Искаше му се да забрави всичко, което го бе отчуждило от някогашния му приятел, да го смята отново за близък човек. Но това не му беше присъщо. Преди години обичаше Бануин като брат, рискуваше живота си за него. А Бануин го бе изоставил в беда и Бейн с никакви душевни усилия не би успял да заличи този позор от паметта си. Дружбата с Бануин щеше да си остане в миналото. Това го натъжаваше също като отчуждението от всичко, свързано с принадлежността му към риганте.

Препъна се и стана трудно от снега. Сега му се струваше, че е по-топло… и той знаеше какво го застрашава. Последните десет мили тътрене през преспите бяха изчерпали дори неговите сили и издръжливост. Не се поддаде на съблазнителната мисъл да яхне коня. Пътеката беше прекалено опасна и животното не заслужаваше да се отнася толкова нехайно с него. Продължи напред, унесен във видения наяве. Пак беше малко момче и двамата с майка му плуваха под водопада Ригуан. Тя бе запалила огън и го прегръщаше…

Примига и тръсна глава. „Защо не вървя?“ Седеше на стърчащ от снега камък. Изправи се с мъка, смазан от умора. Чудеше се дали да не подремне. „Това ще ме ободри… Глупак! Трябва да се прибереш вкъщи! Умираш.“

Краката му тежаха като камъни, трепереше неудържимо. Слънцето се спускаше зад планините и застудяваше все повече, макар че Бейн не усещаше колко е премръзнал. През последната седмица се бе пресилил, колкото и да внимаваше да спира за нощувка рано и да разпали огън преди студът и изтощението да го довършат. Днес обаче бе решил да измине последните осемнайсет мили наведнъж. И бе сбъркал. Загледа се в далечната къща изпод натежалите си клепачи. Имаше половин час път до целта, но в тялото му вече почти не оставаше жизненост. Не знаеше кога е пуснал поводите — конят се тътреше по пътеката. Бейн повлече крака след него.

Падна още два пъти. Втория път се търкулна надолу и спря чак в затрупан от снега камък. Изпъшка от болка. Пъхна ръце под тялото си и се опита да стане. Сега му беше горещо, можеше да заспи всеки миг. Изпсува и се надигна на колене.

— Няма да умра тук… — изломоти с надебелял език.

— Вярно, няма да умреш — чу се нисък глас.

Грамадни пръсти го хванаха за ръката и го сложиха да седне на камъка. Бейн примижа — пред устата му имаше манерка.

Взе я и отпи огнена глътка уисге. Погледна нагоре към лицето на червенобрадия Гриф, неговия старши пастир. Изгнаникът му се ухили.

— Слаб си като тридневно пале.

Бейн глътна още малко от питието и се помъчи да запуши манерката. Не можеше. Гриф я взе, натика тапата и я пъхна в джоба на куртката си.

— Хайде да те водя при огнището.

Нагласи едната му една ръка на раменете си и го вдигна.

След двайсетина минути заледените дрехи бяха смъкнати, Бейн седеше увит в одеяло пред пращящия огън и някак понасяше усещането, че навсякъде в кожата му се забиват нажежени иглички. Пи още уисге, но Гриф му взе манерката навреме.

— Добре е да се сгрееш и отвътре след такъв студ, но не и да прекаляваш.

От кухнята дойде пълничката невзрачна Исуен, с която Гриф живееше. Носеше паница гореща гъста супа.

— Яж! — заповяда тя на Бейн. — Това ще те стопли наистина, щом ти влезе в корема.

Бейн се подчини и след малко вече не беше толкова зле, а и боцкането в кожата отслабна. Исуен смъкна одеялото към кръста му и започна да втрива загрято масло в шията, раменете и ръцете му.

— Благодаря ти — промълви Бейн, хвана мазолестата ѝ ръка и я целуна.

— Да ги нямаме такива — подхвърли Гриф. — Съвсем ще се разглези.

— Ти пък вземи да се научиш на малко добри обноски — отвърна Исуен и пак уви Бейн с одеялото. Приклекна пред него и се взря в очите му. — Като гледам, ще ти мине, щом си отспиш. Късметлия си, че нямаш измръзнали пръсти. Направил си голяма щуротия.

— Самата истина ти казва — потвърди Гриф.

Бейн се усмихна, загледан в толкова обикновеното лице на Исуен.

— Можех да пристигна и по-рано, но си мечтаех за твоите майчински грижи.

Тя прихна така, че се видяха пролуките от няколко липсващи зъба в устата ѝ.

— Слабоумен си като всички мъже. Ще ти донеса още супа.

— Коремът ми се поду — оплака се Бейн.

— Ще ме слушаш! — натърти тя строго. — Виждала съм мъже да се прибират от такъв студ и да умират в постелята. Ще седиш пред огъня и ще ядеш, докато не ти кажа да спреш.

— Сериозно ти говори — потвърди Гриф. — Ако не си против, аз също ще хапна още малко. И аз мръзнах навън.

— Стига ти толкова — скастри го Исуен. — Не си падам по дебелаци, а ти вече трудно стягаш колана.

— Това ми е зимната лой — оправда се той. — Пази ме от студа. Като при мечките.

— Да, ама идва пролетта и на мечките им е време да излязат изпосталели от бърлогите.

Исуен се върна в кухнята, а Бейн се намести по-удобно в креслото и попита:

— Как я карахте тук, докато ме нямаше?

— Уф… нека говорим сутринта, да не ти досаждам сега.

— Досаждай ми — настоя Бейн.

Исуен донесе още супа. Бейн загреба няколко пъти с лъжицата и пак се вторачи в Гриф.

— Говори де.

Пастирът изсумтя сърдито и погледна Исуен.

— Той чака отговор — сви вежди тя.

— Лорка и бандата му излязоха от гората преди три дни. Отмъкнаха двайсет телета и оня стария бик. Бойл и Каскор се опитаха да им попречат, напомниха им за уговорката с тебе. Лорка рече, че уговорката щяла да се промени. Каскор понечи да спори с него, Лорка го обвини, че не му бил предан… И убиха Каскор.

Бейн дояде супата и остави настрана дървената лъжица.

— Утре ще намеря Лорка.

— При него са се събрали повече от седемдесет души. Мисля, че затова бяха закъсали за месо. Може би е по-благоразумно да забравиш.

— Месото ще го прежаля — каза Бейн. — Но никой няма да идва в дома ми и да убива безнаказано мои хора.

Грейл седеше пред входа на калпаво направената кръгла колиба и слушаше споровете на мъжете около огъня в средата на поляната. Твърде отскоро беше в бандата на Лорка и думата му нямаше тежест сред тези хора. При него седна Аша — една от трите курви в това горско свърталище. Тъмната ѝ коса беше сплъстена от мръсотия, в дрехите ѝ се бе набила пръст.

— Като гледам, добре ще е някой да те разтуши — подхвърли жената.

Той се вгледа в кафявите ѝ очи. Нямаше живец в тях.

— Много мило. Може би по-късно.

— Ако сега нямаш пари, ще ми платиш друг път… след някой набег.

— Ела след малко, сладурче — каза ѝ той. — Като залезе слънцето.

Тя се отдалечи. Грейл потърка кожата върху празната си очна кухина отляво. Още се случваше да го наболява там, будеше се нощем и сподавяше писъците от спомена как друидът бе изрязал ослепеното му око и бе зашил клепачите.

Чуваше какво говори Лорка:

— Бейн не ни е притрябвал. Бездруго никой сред риганте не се прехласва по него. Можем да нападнем стопанството, да съберем стадата и да ги откараме в земите на паноните. Хората там гладуват, говеждото месо никога не е било по-скъпо.

— Така си е — каза разбойникът, известен тук като Уик, кльощав и намусен мъж, който изглеждаше направо хилав до здравеняка Лорка. — А после какво ще правим? Ако не закачаме стопанството, има откъде да получаваме храна. Бейн спазваше честно всички уговорки с нас.

— Честно, а? — присмя му се главатарят. — Ние му пратихме пастири. Ние му обещахме, че няма да бъде нападан. И срещу какво? Една десета от печалбите му. Това ли е честно според тебе?

Внимателно слушащият Грейл се чудеше дали някой друг от шестимата около огъня ще напомни очевидното — Лорка вече бе нарушил уговорките, като бе нападнал стопанството и беше убил един от работниците на Бейн. Не се изненада, че никой не спомена това. Не се знаеше какво ще направи сприхавият Лорка.

— Какво ще правим с хората му? — попита ниският тантурест Валиан, чиято руса коса и мустаци провисваха мазно.

— Те са наши хора, Вал — натърти Лорка. — Но ако някой е забравил къде му е мястото, може да стане мърша като Каскор.

— Мисля си, че някои от тях няма да са сговорчиви — вметна Уик. — Оня ден говорих с Гриф. Той харесва Бейн. Харесва и живота си на пастир. Дори разправя, че иска да се ожени за Исуен, щом някой друид намине през стопанството.

— Ще се разплача… — изсумтя Лорка. — Значи е намислил до края на живота си да чисти кравешки говна от обора, докато жена му ражда още усти за хранене. Ами чумата да тръшне и Гриф, и другите глупаци, които ще ни се репчат. Тук вече сме седемдесет и трима, всеки месец идват още хора. Предостатъчно сме да видим сметката и на Бейн, и на всички, които са на негова страна.

Грейл огледа огромната поляна с около четирийсет паянтови кръгли колиби. Навсякъде дрипави мъже и жени седяха като него сред мръсотия и смрад. При потока една жена се мъчеше да изпере няколко одеяла, като ги налагаше с кръгъл камък — може би се надяваше да изтреби гъмжащите в тях въшки? До най-далечната колиба Аша беше на колене и едър брадат мъжага се сношаваше с нея пред очите на всички. Не че някой им обръщаше внимание. Грейл посърна. Вторачи се в осакатената си лява ръка; спомняше си дните преди вражески гладиус да му отсече три пръста. Тогава беше мъж. Герой. Въпреки страшната болка ликуваше от победата на Когдънското поле. Ако някой му бе предсказал тогава, че ще седи в това гнусно свърталище и ще слуша как около него говорят за грабежи и убийства, щеше да се разсмее. Сега не му беше до смях.

Един мъж дотича в бивака с крясък:

— Идват конници!

Всички нахълтаха в колибите и изскочиха въоръжени. Някои имаха кинжали, други държаха мечове или брадви.

Лорка се изправи припряно и попита:

— Колко са?

— Двама! Бейн и Гриф.

— Двама ли бе, конска фъшкийо? Разбуни целия бивак заради двама?!

В този момент Бейн и Гриф се появиха на коне между дърветата. Грейл се усмихна — помнеше добре първата си среща с Бейн преди няколко години, когато онзи посветен в мистериите младеж му напомни за Когдънското поле и дните на слава и доблест.

Ездачите спряха близо до Лорка и стъпиха на земята. Бейн носеше дълго ловно копие, на колана му висеше къс меч. Подмина Лорка безмълвно, спря пред колибата му, обърна копието с тъпия край надолу и го натика с все сила в земята.

— Какво правиш? — сопна се главатарят. — Нямам нужда от твоето копие.

Случилото се след това беше толкова неочаквано, че всички на поляната се вцепениха. Бейн се извъртя рязко към Лорка и мечът блесна в ръката му. Преди главатарят да шавне, острието се вряза в шията му, изхрущя през прешлените и изскочи от другата страна. Тялото на Лорка се свличаше, а Бейн вече замахваше отново. Този път главата се търкулна встрани. Бейн я хвана за косата и отиде при копието. Забучи главата на железния връх и се дръпна. Копието се полюшваше, от отрязаната глава на земята се стичаше кръв. Бейн пристъпи към обезглавения труп, избърса меча в дрехите му и го прибра в ножницата.

Мъжете и жените от бандата се бяха вторачили в главата върху копието, сякаш смразени от заклинание. Грейл огледа тълпата.

— Още някой иска ли да променяме уговорките? — намръщено попита Бейн.

Кльощавият Уик се опомни пръв.

— И какво ще стане, ако искаме?

— Ще получите същия отговор като непрежалимия ни покойник Лорка.

— Да не мислиш, че можеш да убиеш седемдесет души? — сопна се Уик и подкани с жест мъжете наоколо да се съберат около Бейн.

— А нужно ли е? — отвърна Бейн и го доближи. — Нали имахте какво да ядете тази зима? И какво ще правите, след като ме затриете? Казваш, че сте седемдесет. Но защо станахте толкова много? Защото имате храна, а мнозина от дошлите при вас са щели да умрат от глад, ако бяха останали по домовете си. Без моето стопанство и добитъка колко ще останете тук? Двайсетина? Или по-малко? — Бейн ненадейно прихна. — Писна ми от приказки. Хайде, решавайте.

Мечът пак лъсна в ръката му. Уик отскочи. Могъщият Гриф застана до Бейн, държеше дълъг двуръчен меч. Грейл предусети какво ще направи Уик — у новия главатар гордостта беше силна, ей сега щеше да заповяда на хората си да нападнат.

— Чакайте! — извика Грейл и тръгна към тях. — Той говори разумно. Винаги имаме храна, а когато продаде добитък на Гованан, ни донесе една десета от парите. Впрочем… донесе ги на Лорка. Имахме уговорка с него, а Лорка я наруши. И си плати за подлостта. Нека с това свадата приключи.

— Нямаш думата! — разяри се Уик. — Не си ни главатар.

— Не съм — съгласи се Грейл. Обърна се и посочи главата на копието. — Ето го главатаря! Да попитаме него, а? Я да видим какво искат хората тук. Кой избира занапред да нямаме храна? — Никой не вдигна ръка. — Е, май се разбрахме.

Загърби Уик и се върна при колибата. В тишината мъжете наоколо малко се успокоиха. Още чакаха заповед, вперили погледи в Уик, който пък се обърна към Бейн и сви рамене.

— Повечето не одобрявахме стореното от Лорка. Каскор беше свестен човек, не заслужаваше да умре така. Запазваме ли уговорката?

— Разбира се. Но имам нужда от друг пастир вместо Каскор, напролет ще събираме стадата.

Уик кимна.

— Щях да ти предложа него — посочи Грейл, — но той е само с една здрава ръка.

— Ще го взема, ако иска да работи за мен — каза Бейн и се ухили. — Е, ако не предпочита да остане, за да ви бъде главатар.

Уик се озъби, но после се разсмя.

— Голям чешит си, Бейн. Защо си науми, че можеш да дойдеш тук, да убиеш Лорка и да си отидеш жив и здрав?

— Не очаквах да си отида жив и здрав — призна Бейн и огледа стоящите на поляната. — Най-добре помислете как да не станете още повече тук. Може би новодошлите трябва да се заселват другаде. Няма как да изхраните още хора.

— И аз вече се чудех какво да правим — промърмори Уик.

Двойното нашествие се превръщаше в кошмар наяве за Конавар и неговите пълководци. Фялок бе изпратен на юг с хиляда Железни вълци и шестстотин Конни стрелци; получи заповед да събере и бойци от племето норвии.

— Недей да търсиш пряк сблъсък с Джасарай — настоя Конавар. — Отбягвай решителната битка на всяка цена, каквото ще да прави врагът. Унищожавай кавалерията и съгледвачите му.

— Кон, можеш да разчиташ на мен.

— Аз наистина разчитам на тебе, приятелю. Но Джасарай е лукав и безмилостен враг. Няма да се спре пред нищо, за да те принуди да влезеш в сражение с армията му.

През това време Бендегит Бран събираше войски навсякъде в северните земи, за да тръгне срещу Шард и доведените от него петнайсет хиляди Морски разбойници.

А в Старите дъбове Конавар трябваше да се справя с все по-тежко затруднение. Петте хиляди жители на Седемте върби и околните земи бяха изведени оттам преди нашествието благодарение на необичайните дарби на Бануин, който научи с ясновидство, че корабите на Шард ще отплават през морето. Така риганте се спасиха от страшни загуби, но бездруго намалелите запаси в складовете на Старите дъбове се изчерпваха бързо. За да облекчат положението, изпратиха много жени и деца в селища на запад и на юг, където хамбарите и складовете още бяха пълни.

Мерия — майката на краля, съпругите и по-малките деца на Бендегит Бран и Фялок заедно с още стотици хора тръгнаха към Трите потока през втората седмица на пролетта. Охраняваха ги двайсет от Железните вълци, предвождани от Финигал, най-големия син на Фялок. За пръв път му поверяваха боен отряд и той се опита да прикрие разочарованието си, че му е възложена толкова маловажна задача. Не се вслушаха в молбите му да потегли с баща си или поне да помага на Бран и северната армия. Кралят лично реши какви ще бъдат задълженията му и сега беше неизбежно да пропусне и двете големи битки.

— Наказание ли е това? — престраши се Финигал да попита Конавар.

Кралят завъртя глава.

— Фин, ти си умел и храбър воин, с нищо не си заслужил наказание. В земите около Трите потока има и бегълци, и банди обирджии. Ти и твоите бойци ще бъдете там, за да не решат да нападнат. Нима мислиш, че ще накажа някого, като го помоля да защитава моята майка, жените и децата на най-близките ми приятели?

— Не, господарю. Но така няма да участвам в сраженията…

Конавар се засмя.

— Ти си истински син на баща си. Момчето ми, още си на седемнайсет. Ще имаш предостатъчно време да се сражаваш, повярвай ми.

Финигал се изви на седлото и огледа колоната от каруци. Престарелият следотърсач Паракс седеше до Мерия в първата, но жената държеше поводите и подканяше животните да бързат. Старецът се бе отпуснал на седалката, опрял брадичка в гърдите си. Финигал се върна при каруцата и попита:

— Да заповядам ли на някого от хората си да кара?

Майката на краля беше сурова жена, стегнатият кок на главата ѝ имаше цвета на желязо, зелените ѝ очи пронизваха с неприязнен поглед.

— Мислиш, че няма да се справя с една каруца ли? — отвърна тя с въпрос.

— Не, госпожо, не си го мисля.

— Щом е тъй, капитан Финигал, върши си работата и не се отплесвай.

Орин, петгодишният син на Бендегит Бран, надникна изпод платнището и подвикна:

— Чичо Фин, пристигнахме ли?

Настроените на Финигал се разведри, щом зърна луничавото личице под сламенорусата коса.

— Още не сме — отвърна с усмивка на детето, — но малко ни остава. Как е Руатан?

— Пак се унесе. Има треска.

Финигал завъртя коня си и избърза пред каруците. Не можеше да се примири, че Руатан умира. Допреди месеци плещестият му приятел беше як като биче, макар и само на седемнайсет. А сега беше кожа и кости. Очите му хлътнаха, потъмнялата кожа около тях изглеждаше натъртена и сякаш имаше лицето на старец. Финигал потръпна — той също се бе разболял от жълтата треска, но оздравя за няколко седмици. За разлика от горкия Руатан.

След около час, малко преди да се здрачи, Финигал излезе на последното било преди Трите потока и погледна надолу към селото. Тук се бяха срещнали баща му и майка му. Тук се бе родил крал Конавар. Обърна се за миг назад. Може би Мерия пак щеше да се усмихва, щом се върне тук… Прихна от собствената си глупост. Ако Мерия се усмихнеше отново, лицето ѝ щеше да се пропука от усилието.

На шейсет мили източно от него четири от бойните кораби на Шард спряха на брега в усамотено заливче и двеста и петдесет нашественици нагазиха в плиткото и стъпиха на сушата.

Предводителят им Снари Блестящия нож беше ветеран от безброй набези. Очите му се взираха изпод надвиснало чело над обезобразена уста — преди години го беше ритнал кон, беше му избил предните зъби и му бе сплескал носа.

Снари се радваше на задачата, която му бе възложил Шард. Осведомител ги бе уверил, че почти всички бойци са или на север, за да пресрещнат Морските вълци, или на юг, за да се опълчат на Джасарай. Тук бяха останали само старци и жени. Кръвта на Снари кипваше, щом помислеше за жените от племето риганте, за дните на кланета, насилия и пречистващ огън, които го очакваха.

Поведе хората си нагоре към гората и спря пред първите дървета, за да огледа местността.

— Къде ще ударим първо? — попита Драта, следващият по старшинство в отряда.

Снари посочи на запад.

— В Трите потока.

— Сигурно има села и по-наблизо.

— Да, има, но Шард каза, че там ще е Мерия, майката на Конавар. Това е родното място на Конавар. Ако убием нея и опожарим Трите потока, все едно бичуваме гадното копеле с подпалени камшици.

Вещицата Ворна винаги се натъжаваше от мисълта, че и най-великата магия не може да промени човешкото сърце. Не онова сърце, което беше просто голям мускул, тласкащ кръвта в капиляри, вени и артерии, а невидимата сърцевина на всяка човешка душа.

Седеше до прозореца и гледаше как бежанците слизат от каруците и влизат в гостоприемните домове на хората от Трите потока. Мерия поведе цял рояк деца и жени към старата къща, която бе построил първият Руатан. Скоро над комините ѝ се проточиха димни струи. Видя и как двама войници помогнаха на младия Руатан да стъпи на земята. Краката му се подгънаха и те го внесоха в къщата на ръце.

Когато се появиха каруците, Ворна стоеше при първия мост. Видя Мерия да кара първата каруца, но някогашната ѝ приятелка се извърна. Това уязви жестоко Ворна. Не знаеше да има причина за толкова грубото отношение на Мерия към нея. Нима не бе спасила сина ѝ от неминуема смърт? Нима с магията си не поддържаше живота на нейния съпруг Руатан дълго след като сърцето му би трябвало да спре?

Върна се посърнала в дома си и си направи отвара от лайка.

В сърцето на Мерия се бе загнездило семе на горчивина още след смъртта на първия ѝ любим, Варакон. После тя се омъжи за Руатан, горчилката покълна и съсипа брака ѝ. А когато Руатан беше на прага на смъртта, двамата се събраха отново и Мерия като че ли се преобрази. Смееше се, изглеждаше безгрижна, зелените ѝ очи блестяха от надежди и мечти. След години Руатан умря в първата голяма битка срещу Морските вълци. От този ден Мерия не се усмихваше.

Но защо странеше от старата си приятелка беше за Ворна загадка, която я изпълваше с печал. Особено когато един от внуците ѝ можеше да умре всеки миг. Мерия знаеше, че Ворна е лечителка; омразата ѝ обаче явно беше толкова силна, че по-скоро би оставила момчето да си отиде от този свят, вместо да помоли за помощ единствената жена, която би могла да го спаси. Ворна отпи от чашата и се дръпна навътре в стаята. Знаеше, че Бануин се бе опитал да изцели младия Руатан и че през първите дни имало надежда, че е успял. Но после състоянието на момчето се влошило отново и треската пак се разгоряла.

— Не мога да го проумея — призна Бануин, когато навести майка си чрез духа си. — Поне наглед болестта извира от собственото му тяло, което сякаш воюва със самото себе си. Щом излекувам някой от болните органи, той пак започва да се уврежда, и то още по-зле.

Ворна нямаше обяснение за това и продължи да умува за тази болест през следващите седмици. Знаеше, че ще доведат момчето в Трите потока, и се надяваше да го прегледа, да проникне с духа си в кръвния поток, да потърси корена на болестта. Но сега знаеше, че няма да поискат нейната помощ.

— Мерия, какво съм ти направила? — промълви на глас. — Какво злодеяние съм извършила срещу вашето семейство?

Някой потропа енергично на вратата и тя остави чашата на масата и извика на госта да влезе. Млад войник бутна вратата. Беше висок, със съразмерно тяло, дългата му тъмна коса бе сплетена на плитка. Ворна се усмихна — виждаше и Гуидия, и Фялок в чертите му.

— Добре дошъл, Финигал.

— Познавате ли ме, госпожо? — смути се младежът.

— Приличаш на баща си — висок и силен си, със същия свиреп поглед.

Той се засмя.

— Повечето хора казват, че съм се метнал на мама.

— И това е вярно. Какво мога да направя за тебе, войнико?

— Възложено ми е да се свържа с човек на име Бейн, за да купя от него още добитък за изхранването на бежанците. Научих, че сте приятели и моята молба може да бъде приета по-добре, ако отида при него заедно с вас.

— Седни — покани го Ворна. — Искаш ли нещо за пиене? Бира, уисге или някоя благодатна отвара?

— Ще ми е приятно да пийна отвара.

Финигал свали наметалото и колана с меча.

— Подсладена ли я искаш? — подвикна Ворна от кухнята.

— О, да. Обичам сладко.

Тя му донесе чаша и се настани срещу него.

— Бейн е твой братовчед. Нужна ли ти е моята помощ, за да говориш с човек от своя род?

— Баща ми не го понася и макар че никога не съм се срещал с Бейн, реших, че може да отхвърли предложението ми заради раздора помежду им.

— Финигал, забрави тези тревоги. Бейн не би оставил деца да гладуват заради дрязгите между него и Фялок.

— Вие май го харесвате.

— Да, харесвам го. А отношението на собствения му род към него е срамно. — Ворна забеляза как се навъси младежът и добави: — Финигал, не прибързвай да го съдиш, преди да си говорил с него.

— Не го съдя — увери я той. — Не го познавам. Госпожа Мерия казва, че наистина е прокълнат, както показвало името му. Злощастия щели да сполетят всеки, който поиска да се сближи с него. Казва още, че кръвта на копелетата е рядка и че по душа те са коварни и злобни.

— Не мога да оспорвам думите ѝ — студено каза Ворна. — Все пак тя знае за злобата повече от всеки друг сред познатите ми.

Финигал се изправи.

— Не дойдох тук да слушам хули срещу майката на краля. Ще ми помогнете ли да се разбера с Бейн?

— Не. Нямаш нужда от помощта ми. Прояви уважение към него и той ще изпълни молбата ти. Но нека те предупредя, младежо — държиш ли се нелюбезно с него, ще си платиш прескъпо.

— Възпитан съм да се държа любезно с всички хора — отвърна Финигал.

— Значи няма да срещнеш затруднения в разговора с Бейн.

Той се поклони, стегна на кръста си колана с меча, загърна се с наметалото и излезе от къщата.

Ворна седеше неподвижно в търсене на вътрешния покой, който все ѝ се изплъзваше.

Гуенифир си беше сдържана и мълчалива от малка и израсна в стеснителна и затворена в себе си жена. Сякаш излъчваше кротка благост и никой не я бе чувал да повишава глас от гняв. В детството си боледуваше често и три пъти беше близо до смъртта.

— Няма да живее дълго — казваха. — Твърде крехка е.

Гуен беше слабичка и дребничка, тъмната ѝ коса открояваше още повече колко е бледа и всички смятаха, че не е много здрава. Затова се изненадваха, че с годините стана майка на три жизнени и едри бебета.

Сега седеше до постелята на Руатан, невръстният Орин беше до нея. А най-малкият ѝ син Бадриг спеше в люлката си до тях.

— Той защо не оздравява? — попита Орин, вторачен в лицето на Руатан, което беше призрачно бяло в светлината на лампата и лъщеше от пот.

— Сигурна съм, че ще се оправи… скоро.

Гуен обгърна с ръка Орин и го целуна по челото. Той пък хвана костеливата ръка на болния си брат и започна да върти наляво-надясно златния пръстен с лунен камък.

— Скоро ще падне от пръста му — каза момчето.

Гуен кимна и усети сълзите да напират. Пое си дъх.

— Мъжленце, време ти е да спиш.

— Не съм уморен, мамо — възпротиви се Орин.

— Тогава полегни за малко, после ела да седиш с нас при огнището.

Заведе Орин при второто легло и той се пъхна под завивката.

— Няма да заспя.

— Значи скоро ще се видим при огнището.

Тя се наведе и го целуна по бузата. Стана, загледа се отново в Руатан и излезе от стаята. Мерия седеше пред огнището, загърнала раменете си с бял шал. Гуен мина покрай нея към вратата и си обу обувките. Взе окаченото на стената наметало.

— Къде отиваш? — попита Мерия.

— Искам — тихо отговори Гуен — да помоля Ворна да лекува Руатан.

Мерия вирна брадичка, лицето ѝ се скова.

— И каква ще е ползата? Като лечител нейният син я превъзхожда… несравнимо. Щом той не можа да изцели момчето, да викаш Ворна е загуба на време.

— И все пак…

— Тя не е приятелка на нашето семейство! — отсече Мерия. — Не искам да бъде канена в дома ми. Да не говорим повече за това.

Гуен въздъхна, окачи наметалото и седна на креслото срещу нея. Загледа се в пламъците, мислеше си колко силен и здрав беше Руатан преди тази страшна болест. Скръбта заплашваше да я погълне.

— Мисля, че той ще умре — промълви и очите ѝ се наляха със сълзи. — Ворна може да знае някакъв лек…

— Казах, че няма да говорим повече за това!

Гуен се смръзна, разтреперана от яростта на Мерия. Мразеше крясъците и споровете. Затвори очи, питаше се как е възможно дружелюбен и състрадателен мъж като Бран да е син на бездушна и несговорчива жена като Мерия. Отново съжали, че не е познавала баща му — първия Руатан. Мнозина още говореха възхитено за него, хвалеха го как обичал семейството си, колко близък бил с децата си. Мерия никога не бе прегръщала синовете на Гуен, по нищо не личеше да е привързана към тях. За Гуен това беше загадка. Отвори очи и я погледна. Старата жена май дремеше. Гуен стана и се върна в спалнята.

Орин спеше дълбоко, засмукал палеца си. Руатан не мърдаше, кожата му пак лъщеше от пот. Тя го погали по челото. Кожата беше гореща на пипане, но ѝ се стори, че му е олекнало. Седна до него и хвана ръката му.

Още беше там след два часа, когато дишането му стана по-плитко. Очите му внезапно се отвориха. Той погледна майка си и се усмихна. Гуен усети как стиска пръстите ѝ.

След това Руатан издъхна.

Бейн не можеше да заспи. Отметна завивката, стана, навлече дълга до коленете вълнена туника и отиде в голямата стая. Жаравата в огнището гаснеше и той я раздуха и сложи още дърва. Не преставаше да мисли за отминалия ден. Да нахълта така в бивака на Лорка беше почти самоубийствена глупост, ядосваше се на себе си. Ако не беше сакатият бивш воин Грейл, сега щеше да е мъртъв и трупът му щеше да бъде захвърлен в гората за храна на лисиците и червеите.

Чуваше хъркането на Гриф от отсрещната спалня. То го успокояваше някак, но и незнайно защо го караше да се чувства самотен. Седеше пред огнището и усещаше как пламъците го сгряват. Признаваше си колко му липсват Бяс и Телорс. В Каменград през цялото време си представяше планините и горите на Кайр Друаг с копнеж, побрал цялата топлота в думата „дом“. А сега чувстваше същата топлота, щом си спомнеше Бяс. За него сякаш мястото на сбъднатите желания винаги оставаше другаде, рееше се в мислите му като привидение, все го примамваше и оставаше неуловимо.

Чу прискърцване на легло, последвано от меки стъпки по чергите. Вдигна глава — пълната Исуен влезе в стаята и затвори безшумно вратата на спалнята.

— Искаш ли нещо за ядене? — попита го тихо.

Бейн се взря в закръгленото приветливо лице и срещна погледа ѝ. Нещо помрачаваше очите ѝ в светлината на огъня.

— Добре ли си?

— Добре съм си. Мога да сваря билки.

— Недей. Нямам нужда от нищо.

Поседяха мълчаливо. Исуен взе ръжена и разръчка цепениците в огнището.

— Кажи ми от какво си угрижена — помоли Бейн.

Тя вдиша дълбоко и като че ли се престраши, после тръсна глава.

— Всичко е наред. Мъжът ми спи в леглото си. Имаме храна в килера, не се навъртат врагове наблизо. Кой може да иска нещо повече?

— Вярно — съгласи се той.

— Гриф казва, че щом някой друид мине насам, ще обиколим Дървото. Като настъпи лятото, щял да ми купи пръстен, а някой ден можело да имаме свое стопанство. Свестен мъж е Гриф.

— Знам.

— Знаеш ли наистина? — укори го тя неочаквано.

— Разбира се. Защо се съмняваш?

— Той спи в леглото си — повтори Исуен. — Но можеше да лежи бездиханен до тебе днес, а не да хърка до мен. Заведе го на място, където можеше да умре. Не си му казал какво си намислил. Просто си отишъл там и си убил Лорка. А моят мъж е стоял до тебе. Помисли ли изобщо за него?

Бейн не отговори веднага.

— Не, не помислих.

— Знаех си — въздъхна жената. — Той беше беглец… беше нищо! Ти му върна уважението към себе си. Затова те обичам, Бейн. Но моят мъж не заслужава да умре заради твоята гордост.

— Исуен, казах му, че ще отида сам, но той не искаше и да чуе.

— Ами да, разбира се, че няма да иска! — сопна се тя. — Ти да не си сляп?! Не виждаш ли какъв си в очите на тези мъже, които изведе от гората? Не знаеш ли какво им даде с доверието си? Всички те са били заклеймени като нехранимайковци. Прогонили са ги от техните племена, от техните села. Мислеха си, че нищо не струват. А ти се появи и ги вдигна от калта. Отнесе се с тях като с достойни хора. Цениш ги, вярваш им, те също те ценят. Как мислиш, защо умря младият Каскор? Не беше от най-смелите, но се опълчи на Лорка заради тебе. И защо? Защото неговият вожд му заповяда да защитава добитъка.

— Не съм вожд, Исуен, не съм нито леърд, нито предводител. Тези мъже не са мои крепостни или роби. Тук са, докато предпочитат да работят при мен за пари.

— Да бе… Нищо ли не знаеш за хората? Каскор да не умря заради пет медни гроша на месец? Моят мъж да не беше готов да се бие редом с тебе заради два сребърника? Бейн, ти си кралят тук. А кралят има и власт, но има и дълг към онези, които му служат. Обичам Гриф… — Гласът ѝ пресекна, сълзи се стекоха по бузите ѝ. — Ето, казах го! Исуен курвата е влюбена! И иска пръстена, който Гриф ѝ обеща… ако ще да е от желязо или бронз. Исуен си иска малкото стопанство.

Бейн се пресегна и хвана ръката ѝ.

— Съжалявам, Исуен. Права си. Тези мъже са ми предани не заради парите. Ще запомня какво ми каза. Обещавам ти.

Тя избърса сълзите и стисна пръстите му с двете си ръце.

— Бейн, ти изведе и мен от онази гора. Не исках да те гълча.

Той се усмихна.

— Карай ми се винаги, когато има за какво. Нека бъдем откровени помежду си, Исуен. Това е много важно за мен. Сега иди да спиш.

— Сигурен ли си, че не искаш отвара?

— Сигурен съм.

Исуен го целуна по бузата и отиде в спалнята.

След няколко минути Бейн излезе в нощта. По склоновете личаха тъмни петна от топящия се сняг, във въздуха се долавяше топлина, която обещаваше скорошен край на зимата. Небето изсветляваше, след малко щеше да се зазори.

Той тръгна през снега покрай новото ограждение за добитъка и кръглия обор, покрай смълчаните кръгли къщи на работниците. Виждаше десетина говеда на отсрещния хълм. Търсеха свежа трева.

Куче със сива муцуна го доближи и Бейн го погали по главата и по осеяния с белези хълбок. Кучето клекна в краката му, а когато Бейн закрачи към гората, тръгна с него. Беше се появило преди няколко седмици хилаво от глад, с гноясали стари рани. Пастирът Каскор го приюти, хранеше го, лекуваше раните му със смес от вино и мед.

При дърветата Бейн погледна към къщата и тихата гора отвъд нея. Чувстваше се по-спокоен и по-доволен от всеки друг ден в живота си. Добро чувство, което не му се искаше да губи.

Вятърът се засили, шепнеше в клоните над главата му. Наметалото му се изду и кучето се подплаши, изквича и избяга на няколко крачки. А после Бейн чу името си, прошепнато от вятъра. Огледа се. Нямаше никого.

— Бейн!

— Кой е? — извика той.

Навлезе в гората. На изток първите лъчи на слънцето превръщаха небето в бледо злато. Бейн продължи между дърветата.

Гарван прелетя край него и кацна на крив клон. Изви глава и го погледна.

— Къде си, Моригу? — провикна се Бейн. — Покажи се!

Нямаше отговор. Но гарванът литна навътре в дебрите. Бейн изруга и го последва, кучето тръгна по петите му. Птицата чакаше на петдесетина крачки по-нататък върху камък до дълбок вир. Бейн се оглеждаше, търсеше Моригу.

— Някаква игра ли е това? — попита високо.

Калната вода забълбука, над нея се кълбеше пара. Сля се в голямо мъгливо кълбо, което блещукаше неподвижно над водата. Бейн се вторачи в него — мъглата ставаше все по-плоска, скоро заприлича на блестящ щит с цвят на излъскано желязо. Слънчевата светлина го докосна и само за миг го превърна в огледало; Бейн видя отражението си. Образът избледня. В първия миг му се стори, че мъглата се разнася — отдръпваше се от средата и образуваше обръч във въздуха. Бейн виждаше през него синьо небе и пъплещи облаци. Пристъпи по-наблизо и различи закътан залив. Четири дълги кораба бяха изкарани на брега. Гледката се измести и той зърна поне двеста морски разбойници, които вървяха по заснежена земя. Смаляваха се, защото той се издигаше все по-нагоре. Сега виждаше и планините Друаг с полепнала по склоновете им мъгла. А в далечината, на шейсетина мили от нашествениците, беше Трите потока.

Ударите на сърцето му се ускориха и той вдиша рязко. Колко път им оставаше на разбойниците до селото? Два дена? Три? Шейсет мили ли бяха, или по-малко? Изтръпна от страх.

Гледката в обръча се промени отново и той се озова над селото. Стотици хора се бяха струпали на хълма, спускаха в дълбок гроб труп, увит и вързан в одеяло. Позна повечето хора. Там беше дядо му — ковачът Нанкумал, стоеше до дъщеря си Гуидия. Зърна кожаря Неруман, дърваря Адлин. Навъсена жена застана до гроба и хвърли в него шепа пръст. До нея тъмнокоса по-млада жена закри лицето си с длани и се разплака, в роклята ѝ се бе вкопчило малко русо момче. Наблизо имаше двайсетина войници с ризниците и шлемовете на Железните вълци на Конавар. Малко встрани от гъмжилото стоеше Ворна, загърнала се с тъмен шал, вятърът рошеше посребрената ѝ коса.

Образът ѝ се уголеми бавно, сякаш Бейн се спускаше към нея.

— Ворна! — извика ѝ той.

Тя се обърна сепнато и го погледна право в очите. Чу гласа ѝ да отеква в ума му, но устните ѝ не мърдаха.

— Бейн! Къде си?

— В гората до моето стопанство.

— Как правиш това?

— Не знам, Ворна. Гарванът на Моригу е тук. Но това не е важно точно сега. Чуй ме — голям отряд Морски вълци е тръгнал към Трите потока от изток. Според мен са на три дни път от вас, но може и да подранят. Колко войници имате при вас?

— Двайсет. Предвожда ги Финигал, син на Фялок.

— Двайсет не стигат — онези са поне десеторно повече. Трябва да убедиш хората да се махнат от селото и да тръгнат на запад към моето стопанство и гората Нариан. Натоварете колкото може повече храна на каруците, а останалото изгорете. Не оставяйте нищо за разбойниците. Ще дойда при вас колкото мога по-скоро. Можеш ли да направиш това? Ще ги убедиш ли?

— Няма да ме послушат всички. Бежанците са поне хиляда и сто, мнозина от тях са старци или жени с малки деца. Без доказателства, че идват разбойници, някои ще предпочетат да останат на топло, вместо да рискуват в гората, където още има преспи. Ще направя каквото мога.

Видението избледня. Пръстенът от мъгла се разпръсна. Гарванът изграчи, размаха криле и полетя над дърветата.

Младият боец тръгна обратно към къщата. Събуди Гриф и му нареди да намери Уик в гората и да доведе него и останалите мъже в стопанството.

— Защо пък ще поискат да дойдат? — попита съненият Гриф.

— Кажи на Уик, че за всеки ще има злато. Той ще дойде. Но нека да са готови за битка.

Ворна отиде първо при младия Финигал, който се отдалечаваше от гроба. Войникът се подвоуми, не искаше да говори с нея, но накрая я доближи.

— Какво желаете, госпожо? — попита я с неприветлива учтивост.

— Ела с мен — заповяда Ворна и тръгна към първия мост, за да са встрани от тълпата.

Той закрачи до нея, но каза:

— Нямам време за празни приказки. Трябва да си върша работата.

— Ей сега ще научиш, че имаш още по-малко време, отколкото си мислиш — увери го тя.

Стъпи на извития дървен мост и спря до перилата, вторачена в бързата вода под него. Носеше натрошен лед и парчетата се блъскаха в опорите. Допреди броени дни потокът беше замръзнал и децата от селото играеха на леда.

Ворна се обърна към високия войник и тъмните ѝ очи приковаха погледа му.

— Ти стоеше пред гроба на своя приятел и си спомняше как двамата бяхте излезли на лов. Конят на Руатан се спъна и го хвърли в бодлив храст между два назъбени камъка. Той се измъкна одраскан от клоните, смееше се, а ти му каза, че ако е бил паднал върху камъните, е щял да умре. Той пък ти каза, че възнамерява да живее вечно. Така ли беше?

Финигал се отдръпна и лицето му почервеня.

— Не знаех, че сте посветена в мистериите. Крайно нелюбезно е да прониквате в нечий ум по този начин.

— Прав си и те моля да ми простиш, Финигал, но беше необходимо, за да се вслушаш и в следващите ми думи. Повярвай ми — от много години пазя тези дарби в тайна и само нещо извънредно важно би ме накарало да се издам.

Хвърли поглед към хората, които се разотиваха. Двама войници подкрепяха старица, чиито възпалени стави я бяха осакатили. Ворна въздъхна.

— Да чуя какво искате да ми кажете — не се стърпя Финигал.

— На изток от нас има Морски вълци. Идват към Трите потока.

— Какво?! Не е възможно!

— Вярно е, Финигал. Те са поне двеста, може би и повече. Ще бъдат тук след три дни.

Младежът се загледа на изток все едно очакваше да види как нашествениците се показват на далечните хълмове.

— Двеста?… — прошепна той. — Сигурна ли сте?

— Да.

— Но защо идват тук? Има села по-близо до морето.

— Не знам. Знам само, че идват. Трябва да съберем хората и да се изтеглим на запад към Нарианската гора. Разбойниците имат толкова храна, колкото могат да носят. Няма да им стигне да ни преследват дълго.

Финигал се обърна към Трите потока.

— Имаме шейсет каруци. С тях не можем да превозим всички бежанци и жители на селото. До Нариан са… колко… двайсетина мили. Времето омеква, но земята още е замръзнала. Няма да се доберем дотам за един ден, значи ще нощуваме на открито. А и когато навлезем в гората, къде ще подслоним старците и малките деца? Боговете да са ни на помощ, госпожо — мнозина ще умрат от студ.

— Още повече ще умрат, ако останем тук — тросна се Ворна. — Трябва да вървим към стопанството на Бейн. Той има няколко къщи и други постройки, а в гората има поляни на завет.

— Има и горяни — напомни Финигал. — Главорези, свикнали да отнемат всичко от по-слабите.

— Това също го има — съгласи се Ворна.

Финигал мълчеше и тя знаеше, че пресмята времето конник да стигне до Старите дъбове, да повика подкрепления и да се върне с тях. Повече от седмица. И то ако има подкрепления — кралят с основната войска бе потеглил към Седемте върби срещу Шард и петнайсетте хиляди нашественици от варс. Финигал погледна и на изток. Неговият баща би трябвало да е на стотина мили на юг, готвеше се да брани земите от армията на Каменград. Стомахът му се сви от страх, облизваше си устните неспокойно.

— Не ми харесва какъв избор имаме — каза тихо. — Ако тръгнем, някои ще умрат от студ, а разбойниците ще съсипят Трите потока. Ако останем, ще бъдат избити онези, които съм се заклел да защитя.

Ворна виждаше терзанието в очите му.

— Финигал, разбирам колко ти е трудно. За пръв път си командир и имаш нужда от неизчерпаема сила. Имаш тази сила. Знам.

Той се усмихна на похвалата, но лицето му беше бледо и изопнато.

— Мисля, че е време да свикаме старейшините.

След час трийсетимата избрани старейшини се събраха в Голямата къща, построена от Брефар. Слушаха стъписано Финигал, който обясни, че е получил вест за голям отряд на Морските разбойници, който идва от изток. Но щом каза, че трябва да избягат от селото, стана шумно. Пръв възрази ковачът Нанкумал.

— Ако са на шейсет мили оттук, защо мислиш, че идват към нас?

Финигал стрелна с поглед седящата отзад Ворна.

— Убеден съм — каза накрая, — че тук сме изложени на голяма опасност. Доколкото знам, тяхното намерение е да опустошат селото.

— Убеден си, тъй ли? — обади се чернобрадият дървар Адлин. — Не те подценявам, Финигал, но ти си млад и неопитен. Значи да рискуваме живота на нашите хора, защото ти си повярвал, че онези идват тук? Има поне пет села по-близо до брега.

— Да, има — отвърна Финигал, — но това е най-богатото, а нашествениците знаят, че почти не са ни останали войници да браним тези земи. Има и друго — Трите потока е родното място на краля и му е скъпо. Вярно, ако тръгнем, също ще бъдем в опасност. Разбирам, че е така, и не ми е леко. Много по-опасно обаче е да останем.

— Ти го казваш — ядоса се хилавият кожар Неруман. — Ами Лорка и бегълците, които са се събрали при него? Лорка е долна твар, живее само заради насилията и грабежите. А ти ни увещаваш да му се напъхаме право в ръцете.

И други старейшини се развикаха. Мерия пристъпи към средата на кръга и вдигна ръце, за да наложи тишина.

— А аз, капитан Финигал, искам да знам как тази вест е стигнала до тебе. Кой ти е съобщил и доколко може да се вярва на този човек?

Ворна видя как се стъписа младежът от тези въпроси. Досега отбягваше да спомене нейното видение и тя му беше благодарна, че пази тайната ѝ. Но сега се изправи.

— Аз му казах.

Всички извърнаха глави към нея.

— Аха… — проточи Мерия. — А ти как научи?

— Чрез видение — натърти бившата вещица на селото.

— Ясно — подсмихна се Мерия. — Мъчил те е лош сън и сега всички трябва да се втурнем към гората, за да измрем от студ в снеговете или да ни изколят главорези? Ти загуби силите си преди много години.

— Така е — потвърди Ворна и гневът ѝ кипна. — Загубих ги, за да спася сина ти, неблагодарна кучко. — Мина между насядалите старейшини и спря на няколко стъпки от Мерия и Финигал. — Познавате ме. Лекувах мъже, жени и деца. Помагах на вашите бебета да се появят на бял свят. Аз съм Ворна и не лъжа. И нямам кошмари. Казвам ви, че идват Морски разбойници. И настоявам да напуснем селото.

— А аз казвам — изфуча вбесената Мерия, — че тя не е с всичкия си! И нямам намерение да бягам от дома си заради прищевките на една побъркана жена.

— И аз — подкрепи я Нанкумал.

Разгоряха се спорове, врявата се надигаше, скоро всички се надвикваха. Ворна видя мрачното злорадство в очите на Мерия.

— Как се превърна в такова гнусно зло същество? — каза и излезе.

Привечер всички се разотидоха, без да стигнат до решение.

Гуен се радваше, че Мерия отиде на срещата, защото присъствието ѝ я разстройваше. Мерия просто сееше раздори около себе си. На Гуен не ѝ допадаше да се отнася зле към никого, стараеше се да харесва майката на своя съпруг. Само че това беше непосилно. Мерия бе обладана от едно чувство — обичта към най-големия си син Конавар. Затова всъщност пренебрегваше другите двама. Брефар бе пострадал най-зле от равнодушието ѝ. И в края на четвъртото десетилетие от живота си не се бе оженил. За разлика от всички останали Гуен долавяше как жадува Брефар за обичта на майка си. А от тримата тъкмо той най-много приличаше на нея. Особено в злобата, която постепенно заличаваше достойнствата му.

Гуен взе бебето Бадриг и го поднесе към гърдите си, усети топлината на телцето му до себе си. Момченцето засука настървено и тя трепна от внезапната болка в зърното.

— Кротко, кротко… — прошепна и погали малката главичка.

Мислите ѝ се върнаха към Бран. У него нямаше никаква горчивина, никаква завист към големия брат, издигнал се във висините на славата и носещ кралската корона. Представи си широкото му лице и пак я налегна скръбта. Новината за смъртта на Руатан щеше да е много тежка за него, макар че и двамата се бяха примирили с неизбежното. Тя стисна клепачи, за да спре сълзите. Бадриг се насука, опря глава в нея и се унесе. Гуен стана от стола, сложи го в люлката и го зави с мекото вълнено одеялце. Погледна към леглото, където Орин още спеше. Момчето се бе оплакало, че не му е добре, и Гуен предположи, че е заради покрусата и тъжния ритуал на погребението. По-добре да спи, отколкото да преживява отново този ден.

Върна се в голямата стая, огледа умело построените стени, грижливо изработените лавици и шкафове. Чувството за покой и безметежност сигурно бе останало от покойния съпруг на Мерия — Руатан. Къщата на Гуен в Златните скали беше същата — съградена с желание и пълна с предмети, въплътили в себе си любов и всеотдайност. На стената срещу входа в голямата стая там имаше полирано парче дъб, изрязано във формата на сърце, на което бе гравирано нейното име. Първият подарък от Бран преди осемнайсет години и половина. Запознаха се на празника Самиан. Свенливата Гуен бе седнала встрани от тълпата, Бран я видя и дойде да я заговори. Щом се увери, че младежът със златистата коса върви към нея, Гуен се притесни и извърна глава с надеждата той да отмине.

Но той спря пред нея и попита учтиво може ли да седне. Тя се смути до онемяване и само кимна. Край огъня бяха започнали танците, гайдите свиреха буйна мелодия.

— Танцуваш ли? — попита Бран.

Гуен завъртя глава.

— Аз танцувам с удоволствие… понякога — каза той с мекия си, почти напевен глас. — Миналата седмица яздих по хълмовете над езерото и лъчите на залязващото слънце позлатиха водата. Прииска ми се да скоча от коня и да танцувам от радост.

— Направи ли го? — изтърси Гуен, преди да се усети.

— Ами да. Какъв ли глупак изглеждах отстрани, докато подскачах по тревата. Конят стоеше и ме зяпаше, личеше си, че ме смята за луд. Но пък той си е стар кон, отнася се твърде цинично към света.

— И как може човек да познае, че един кон е настроен цинично? — попита тя.

Бран седеше до нея, вторачен в огъня. Така се чувстваше по-спокойна, защото не ѝ харесваше да я гледат. Профилът му беше чудесен, забелязваше в неговото изражение благост, каквато прекалено често липсваше у мъжете от риганте.

— Е, знам от многото разговори с моя кон — каза той накрая. — Докато яздя, споделям с него надеждите и мечтите си, а той ме слуша. Когато говоря за по-романтичните си приумици, понякога тръска глава и пръхти. Така ми казва, че светът не е какъвто ми се иска да бъде.

— Като те слушам, твоят кон трябва да е много мъдър.

— Такъв си е.

Поседяха в мълчание и Гуен изведнъж откри, че присъствието му изобщо не е натрапчиво. Не ѝ досаждаше, не беше излишно любопитен. Седеше невъзмутимо и гледаше танцьорите при огъня. Гуен би го попитала за името му, но това означаваше да подхване разговор и тя предпочете също да гледа хората, които танцуваха.

След малко той попита:

— Познаваш ли земята източно от Златните скали, където гората опира в канари от пясъчник и реката се разширява?

— Да. Там е много хубаво.

— Намислих да построя къща там. Къща от камък.

— Камък ли? За какво ти е къща от камък?

— За да устои на времето. Искам моите деца и децата на моите деца да живеят там и да чувстват радостта, която съм преживял. Реших да има големи прозорци на запад — залязващото слънце ще огрява огнището. Споменах това на коня, а той не изпръхтя нито веднъж.

— Значи трябва да го направиш — каза Гуен. — Не бива да пренебрегваш съвета на мъдър кон.

Той се разсмя, дори тя се усмихна. За пръв път в живота си бе опитала да се пошегува, макар и не чак толкова остроумно. Как ѝ се искаше да научи името му…

— Имаш ли и други мъдри животни?

— Не. Имам едно много глупаво куче. Сега го наричаме Дъртака. Не харесва други кучета, но рано сутрин излиза в ливадите, без да тормози зайците. Така са свикнали с него, че се хранят спокойно, докато се разхожда сред тях. Той харесва зайци. Друго от кучетата ми — младият пакостник Пига, излезе на лов за зайци една сутрин. Дъртака го нападна, ухапа го по рамото и го изгони от ливадата. После легна, а всички зайци излязоха от дупките и продължиха да се хранят. Всички приятели ми се присмиват заради щуротиите на Дъртака.

Доближи ги червенокоса жена и подвикна:

— Ето къде си бил! Хайде, Бран, не забравяй, че си разпоредител на празника. Мястото ти е на масата.

Той ѝ помаха с ръка.

— Това е моята майка, Мерия. Властна е, нали? Е, имам задължения, трябва да отида там.

Стана и се отдалечи. И Гуен откри, че вече ѝ липсва. А той внезапно се обърна и пак дойде при нея.

— Ела. — Протегна ѝ ръка. — Защо да не хапнем заедно?

Страхът се пробуди отново, но тя хвана ръката му и той ѝ помогна да се изправи.

След пет седмици се ожениха.

Сега Гуен оглеждаше къщата, където бе възмъжал Бран, и изпитваше само тъга. Нейният син беше толкова силен, пъргав и жизнен. Още не можеше да се начуди колко бързо се изцеди силата от него. И вече го нямаше.

Входната врата се отвори и влезе Мерия.

— Не е за вярване колко тъпа е тази жена! — избухна тя.

Чувството за безметежност изчезна мигновено.

— Коя жена? — попита Гуен и седна.

— Ворна. Присънило ѝ се, че Морски вълци идват към Трите потока, и си наумила, че всички трябва да хукнем из пущинака. Убедена съм, че някои ще я послушат. Слабоумните.

— Говори се, че някога имала голяма дарба.

— Не оспорвам, че имаше. Но вече я няма. Сега главата ѝ е пълна с дивотии.

— Защо я мразиш толкова? — промълви Гуен.

— Тя се сприятели с копелето Бейн — същия, който се закле да убие Конавар. Можеш ли да си представиш такова предателство?! Трябва да я обесят!

Гуен си замълча. Върна се в спалнята, за да не е близо до Мерия, от която лъхаше на неприязън. Орин още спеше. Минаха повече от четири часа, а той рядко се успиваше денем. Гуен седна на леглото и го побутна по рамото.

— Време е да ставаш, малчуган. Ще ти препека филийки.

Той не се размърда. Гуен го обърна на гръб. Имаше тъмни кръгове около очите, капки пот блестяха по кожата му.

— Не! — прошепна тя и извика: — Орин! Орин!…

Мерия влезе в стаята и попита:

— За какво е тази врява? — Видя неподвижното дете на леглото. — О, не! — ахна и притича. — Не може да бъде! — Опипа гърлото му с върховете на пръстите си. — Жив е. Но сърцето му бие много забързано!

— Същото като с Ру — изхлипа Гуен.

Мерия не каза нищо. И двете знаеха какво се случва.

Гуен пъхна ръце под детето и го вдигна.

— Какво правиш? — попита Мерия.

— Ще го занеса при Ворна.

— Забранявам! — кресна Мерия.

— Един от синовете ми умря. Няма да загубя друг заради тебе.

Изнесе Орин навън в здрача и тръгна през ливадата към къщата на Ворна.

12.

Ворна сложи изпадналото в несвяст дете на леглото си и вдигна глава към майката, в чиито очи бушуваше непоносим ужас.

— Иди в кухнята. Кипни вода за отвара.

— Той не може да пие — напомни Гуен.

— Той не може, но ние можем. Заеми се с това, докато го прегледам.

— Моля те, не го оставяй да умре!

Гуен се разплака.

— Ще направя каквото мога. А ти отиди в кухнята. Направи отвара за нас. Аз я пия неподсладена. Ще намериш лайка в синьото гърненце до пещта.

Ворна обърна гръб на жената и сложи ръка върху челото на момчето. Затвори очи и остави духа си да проникне в детето. То умираше. В това нямаше съмнение — всички органи бяха на път да се разпаднат. Отначало Ворна не откриваше причина, затова потърси по-дълбоко, духът ѝ се сля с кръвта във вените. Бъбреците бяха най-зле и тя се съсредоточи върху тях, за да укрепи тъканите. Но и докато ги изцеляваше, отново почувства как нещо ги разяжда. Точно каквото ѝ обясняваше Бануин за състоянието на Руатан — каквото и да излекува, започвало да слабее почти незабавно.

Измъченото сърце на Орин внезапно спря. Ворна го насити с изблик на енергия. Сърцето трепна и започна да бие отново.

Тя изостри вниманието си още повече и продължи да търси в кръвния поток. Сега усещаше и жизнените елементи в кръвта. Още не откриваше признаци на болест. На черния дроб не му оставаше много и Ворна го подкрепи. После бъбреците се увредиха и тя ги заздрави повторно. Започваше да се уморява, а дори не се досещаше какво погубва това дете.

Отдръпна духа си от тялото му. Сега Орин изглеждаше малко по-добре, дишаше по-леко. Гуен се върна в стаята, носеше две пълни чаши. Ворна я видя как се зарадва, щом погледна сина си.

— Не прибързвай с надеждите — каза ѝ строго. — Още не мога да разбера какво причинява болестта. Седни настрана и каквото ще да става, не ми говори, ако аз не те попитам нещо. Разбра ли?

— Да — покорно отвърна Гуен.

Ворна се взираше във восъчната на цвят кожа. „Мисли! Източникът на болестта е много силен, но защо не се е разболял по-рано? Ако е заразно, непременно би го прихванал по-рано от Руатан. Щеше да се разболее и майката, а и всички други около големия брат. Значи не може да е подобно на чумата или друга зараза. Но има някаква връзка с умрялото момче…“

Сърцето спря отново. Духът на Ворна пак влезе в тялото на Орин и дари енергия на поразения орган. Момчето се сгърчи и пулсът му се възобнови. Ворна се обърна към Гуен.

— Каза, че се е разболял днес? А преди това не личеше да е болен, така ли?

— Не личеше. Винаги е бил здрав. Няма ли да направиш нещо?

— Правя нещо, Гуен. Запази спокойствие.

Ворна пак насочи вниманието си към детето. Кожата беше гореща, тялото се потеше обилно, за да смъкне малко температурата. Тя проникна отново навътре, за да възстанови черния дроб и бъбреците. За пръв път се натъкваше на такова състояние. Изглеждаше, че болестта напада непрекъснато отвън.

Бореше се за живота му цял час, силите ѝ вече се изчерпваха. Върна духа в себе си, свлече се на стола и отпи глътка от изстиналата отвара. Незнайната болест, която бе убила Руатан, сега погубваше и по-малкия му брат. Тя се вторачи в Гуен.

— Колко продължи болестта на Руатан?

— Почти година. Първо се почувства слаб, не му се ядеше. Все заспиваше. С всеки месец ставаше все по-немощен. Уж се ободри, след като Бануин опита да го лекува, но беше за малко. Защо Орин се разболя изведнъж толкова зле? Изглежда като Руатан в последните му дни.

— Орин е малък. Може би в това е разковничето. Може би як младеж има силите да се бори по-дълго с тази… немощ. Но има някаква връзка, която трябва да открием. Иначе той няма да доживее края на нощта.

Затвори очи и се пренесе в болното тяло, но вместо да проникне в кръвта, остана в досег с тялото под кожата, за да облекчи треската. И когато стигна до гърдите на момчето, нещо я опари толкова внезапно, че беше принудена да избяга в собственото си тяло. Стана и отиде до високия скрин под прозореца, на който бе оставила няколко кълба конци и дълга ножица. Върна се при леглото и разряза туниката на момчето.

На гърдите му лежеше пръстен от бяло злато с лунен камък. Орин го бе окачил на шията си на дълга тънка каишка.

— Какво е това? — попита Ворна, докато я срязваше.

Хвана краищата и махна пръстена от тялото на момчето.

— Пръстенът на Руатан. Орин сигурно го е взел за спомен.

Ворна остави пръстена на пода и пак седна до детето. Този път нищо не му навреди, след като изцели изтормозените тъкани. Ударите на сърцето му се засилиха и треската спадна.

Ворна го зави с одеяло.

— Изглежда малко по-добре — престраши се да каже Гуен.

— Наистина е по-добре. Премахнах злото от него. — Ворна вдигна пръстена с върха на ножицата и го разгледа. Прекрасно изработено украшение. — Откъде го е взел Руатан?

— Мерия му го даде. Някакъв търговец от Каменград го подарил на Конавар, но кралят не носи пръстени. Затова Мерия го даде на Ру. Защо питаш?

Ворна отиде в кухнята и донесе черна каменна плоча. Сложи я на скрина. Свали една лампа от кука на стената и я постави до плочата, върху която после пусна пръстена. Гуен гледаше втрещена — Ворна протегна ръка над пръстена и прошепна Слово на силата. В стаята изведнъж застудя, а плочата се покри с лед. Лунният камък блесна и се пропука. Сива течност се разля мазно по плочата. Ворна щракна с пръсти и в стаята пак стана топло. Гуен не можеше да откъсне поглед от съсипания пръстен.

— Тази отрова е сложена от майсторка в злотворния занаят — обясни Ворна. — Срязала е камъка, издълбала го е в средата и е пробила множество незабележими дупчици. Напълнила го е с отрова, залепила е камъка и е инкрустирала с него пръстена. При докосване до човешка кожа лунният камък е отделял отрова, която се е просмуквала в тялото. Очевидно е, че са искали да убият така Конавар.

— Значи за да спася Ру е било достатъчно да махна пръстена от ръката му? — промълви Гуен. — О, милостиви небеса…

— Гуен, не търси вина в себе си. Нямало е как да знаеш. Ти не си причинила смъртта му.

— Напротив — завъртя глава Гуен. — Исках да дойда при тебе с молба да лекуваш сина ми. Но не дойдох. Ако бях дошла, моят Ру щеше да живее.

— Мамо! — изплака Орин. — Мамо!

Гуен застана до леглото.

— Здравей, мъниче — каза му и изтри сълзите от лицето си. — Добре ли си?

— Да, мамо. Седях с Руатан, имаше някаква ярка светлина. После се събудих. — Той се огледа. — Мамо, къде сме?

— Ти се разболя, миличък, но Ворна те излекува. Ето я. Трябва да ѝ благодариш.

— Благодаря ти, Ворна — послушно каза Орин.

— Радвам се, че ти помогнах, момчето ми.

Очите му се затвориха и той заспа. Гуен приглади нагоре полепналите по челото му кичури и го целуна нежно.

— Не знам думи, с които да ти благодаря. Как да изразя благодарността си?

— Тръгни утре с онези, които ще отидат на запад — каза Ворна. — Защото в Трите потока идва гибел, срещу която моята дарба е безсилна.

Минаха повече от четири часа след видението на Бейн преди първите горяни да излязат между дърветата. Той бе наредил да заколят теле и да го опекат на шиш. Ароматът на печено месо се разнасяше надалеч.

С първите дойде и кльощавият Уик. Водеше четирийсетина от криещите се в гората мъже, повечето въоръжени с лъкове и кинжали. Бейн ги поздрави, а Исуен почна да реже месо. Чиниите не стигаха, но тя бе събрала плоски черни камъни, които нареди на дълга дъсчена маса.

— Още колко ще дойдат? — попита Бейн.

Уик вдигна рамене.

— Валиан ще обиколи по-малките биваци. Може би още шейсетина. Или по-малко. Какво става тук?

— Хайде да поговорим вътре — покани го Бейн.

Влязоха в къщата. Бейн познаваше бегло Уик и този човек не му допадаше. Виждаше се, че отбягва каквато и да е работа. Лентяй, на когото не може да се разчита. Предпочиташе да се въргаля в мръсотията и да не си дояжда месеци с надеждата за богата плячка в обир, вместо да си изкарва прехраната с всекидневен труд. Бейн се досещаше, че са му присъщи животинска хитрост и умението да привлича себеподобните си. Не че му липсваше ум, но и не беше толкова схватлив, за колкото се мислеше. Бейн се загледа в мръсните пръсти, с които Уик късаше вкусното месо.

— Хайде, казвай — настоя новият главатар.

— Искам да наема тебе и хората ти — обясни Бейн. — За пет дни.

Уик се оригна.

— Имаш ли нещо за пиене тук?

— Бира или уисге?

— С удоволствие ще пийна уисге.

Бейн взе стомничка от шкафа и наля щедро в една гледжосана чаша. Уик опразни чашата на един дъх.

— За какво ще ни наемеш?

— За да се биете. За какво друго?

— С кого ще се бием?

— С Морски вълци. Тръгнали са към Трите потока.

Уик дояде месото и си облиза пръстите.

— Колко са?

— Двеста… може и да са триста.

Уик се засмя и поклати глава.

— Побърка ли се бе, човек? Ще съберем стотина души от нашите. Повечето са мързеливи боклуци. И страхливците сред тях не са малко.

— Но ти не си от страхливите — подхвърли Бейн.

— Но не съм и слабоумен. Къде са войниците на Конавар? Къде са неговите прехвалени Железни вълци?

— Двайсет от тях са в Трите потока, останалите са при Седемте върби, готвят се за сражение срещу краля на варс и армията му.

Уик поумува.

— Значи е най-добре ние да разграбим първи Трите потока. С двайсет войника моите хора могат да се справят.

— Намислил съм да предложа на всеки от хората ти по две жълтици за петте дни.

Уик се ококори.

— Човече, това си е богатство! Толкова злато ли имаш тук?

— Не е тук, разбира се. Но е заровено наблизо и чака. А на тебе предлагам десет жълтици.

— Бейн, не съм и подозирал, че си толкова богат. В името на Таранис, защо се свираш в тая дупка? Можеш да имаш дворец!

— Живея тъкмо където искам. Сега ти помисли какъв искаш да бъде животът ти.

— Това пък що за приказки са?

— Ще ти обясня. Сред хората в Трите потока има и близки на краля. Майка му е там заедно с жената и децата на Бендегит Бран. На мъж, който ги спаси от Морските вълци — за тебе говоря, Уик, — ще бъде предложено щедро възнаграждение. Ще има прошка за престъпленията ти и си мисля, че ще получиш повече злато, отколкото можеш да похарчиш. Няма повече да газиш в калта на онзи горски бивак. Ще имаш двореца, за който си се размечтал.

Уик пак се замисли.

— На труп не му е притрябвал дворец. Бих се срещу Морски вълци веднъж, когато още бях с паноните. Гадни мръсници са, но има хъс в тях. Не отстъпват.

— Не винаги е лесно да се сдобиеш с богатство и слава — натърти Бейн. — Я си задай въпроса колко пъти животът ще ти поднесе шанса да спасиш майката на краля… и да станеш герой покрай това. Поне вече знаеш, че ще получиш и десет жълтици… и още по две за всеки от убитите.

— Бих пийнал още уисге — промърмори Уик.

Бейн пак му наля и питието изчезна още по-бързо в устата на Уик.

— Какъв е планът? — попита той.

— Надявам се хората да напуснат Трите потока. Ние ще сме охраната зад тях. Няма да влизаме в челен сблъсък с Морските вълци, а ще се бием в движение, за да ги изтощим.

— Никакви решителни битки, тъй ли?

— Не и ако можем да ги избегнем.

Уик побутна чашата си към Бейн и той я напълни пак.

— Ами ако те убият, Бейн? Как ще си получим парите?

— И да оцелея, и да умра, ще се погрижа да ви бъде платено.

— О, значи трябва да разчитам само на думата ти?

— Точно така, Уик. Но за да ти покажа, че съм почтен, ще ти дам предварително пет жълтици.

Бейн свали от колана си кесия и я обърна над масата. От нея се изсипаха пет тежки жълтици. Уик се вторачи в тях и ги събра. Пусна четири в своята кесия, извади кинжала си, одраска петата и я огледа отблизо. Накрая я сложи при останалите.

— Споразумяхме ли се? — попита Бейн.

— Да, споразумяхме се. Пет дни ще браним хората от Трите потока.

По здрач се събраха над деветдесет от горските бегълци. Уик и тантурестият Валиан разговаряха с тях. Накрая Бейн излезе с брониран нагръдник и шлем, на колана му висяха два къси меча. Качи се на масата и повика всички да се съберат около него.

— Познавате ме. Аз съм Бейн. Знаете и че обещах по две жълтици на всеки, който тръгне на бой с мен за пет дни. Дано не го приемате като обида, защото всички сте келтои и знам, че мнозина от вас биха тръгнали охотно без заплащане срещу свирепите диваци, които застрашават живота на жени и деца от нашия народ. Има една причина да ви предложа пари — войниците на краля също ги получават, когато се сражават под неговото знаме. А през следващите пет дни всички вие ще бъдете воини на риганте. Затова не се гнусете от моето злато, приятели. Просто го заслужете! Ще потеглим два часа преди изгрев.

Бейн скочи от масата и се върна към къщата. Гриф тръгна с него.

— Добре го измисли, но повечето от тях не биха извадили и майките си от яма, ако те не им платят преди това.

Бейн се ухили и влезе. Исуен ги чакаше вътре.

— Значи всички станахте войници на краля — каза тя печално.

— Гриф ще остане тук и ще се грижи за изхранването на онези, които избягат от селото.

— Какво?! — изрева Гриф.

Очите на Исуен също блеснаха от гняв.

— Как смееш да оскърбяваш моя мъж? — развика се тя. — Аз ще остана да се грижа за бежанците. Ще ми помагат и жените от бивака. Няма да посрамиш Гриф, като тръгнеш без него.

Бейн вдигна ръце.

— Моля и двама ви за прошка. Не исках да ви обидя. Ще се радвам безмерно, ако знам, че Гриф е до мен. Просто помислих, че…

— Мислил той! — ядосано го прекъсна Гриф. — Как може да ти хрумне да ме оставиш тук?

Бейн забеляза уплахата в очите на Исуен. Ако Гриф научеше как му се е карала, че го е изложил на опасност, щеше да се вбеси много по-силно.

— Помислих — започна Бейн, като подбираше думите предпазливо, — че трябва да оставя тук човек, на когото мога да се доверя в грижите за стопанството и добитъка. Разбира се, неволно обидих Исуен. Знам, че си способна да вършиш тази работа. — Взря се в очите на Гриф. — Приятелю, не исках да те засегна. Наистина. За мен е голямо насърчение, че ще се биеш рамо до рамо с мен.

— Значи няма за какво да се разправяме — засмя се Гриф. — Ще си наточа меча.

И излезе от стаята, а Исуен каза тихо:

— Не си ме разбрал. Тази сутрин се опитах да ти втълпя, че не искам моят мъж да рискува напразно. Но той е не само добър, а и храбър. Да защити жени и деца не означава да рискува напразно.

— Права си да ме укориш — отвърна Бейн.

— Просто се опитай да го върнеш тук жив и здрав — помоли тя. — И не се тревожи за стопанството и за бежанците. Аз ще се погрижа за всичко.

Бейн пристъпи към нея и сниши глас.

— Можеш да направиш още нещо. В дъното на първата плевня има стар сандък с някои вещи, които донесох от Каменград. А под него, на две стъпки в земята, е заровено друго сандъче. Пълно е с жълтици. Ако се случи да не се върна, изрови сандъчето и плати на всеки оцелял по две жълтици, както им обещах. Можеш да задържиш каквото остане, макар че парите няма да са много.

— Доверяваш ми толкова злато?!

— Разбира се — ухили се Бейн.

— Ех, Бейн… — Тя го целуна по бузата. — Понякога правиш големи глупости, но въпреки това те обичам.

Във все по-гъстия мрак Гуен вървеше бавно към къщата на Мерия. Бе оставила Орин да спи спокойно в леглото на Ворна и сега се мъчеше да укроти борбата на чувствата си. Смъртта на Ру и спасението на Орин ѝ се струпаха наведнъж, не можеше да разбере какво надделява, скръбта или радостта. Поне в едно беше уверена — ако малкият Бадриг не беше в тази къща, би помолила да пренощува в дома на Ворна. Точно сега нямаше никакво желание да види навъсеното лице на Мерия.

Гуен не беше отмъстителна жена и изобщо не ѝ хрумваше да накаже някак майката на Бран. Просто не ѝ се вървеше към тази къща, в която витаеше дух на раздори. Питаше се дали да не вземе Бадриг и да се върне при Ворна, но трябваше да приготви много неща преди бягството утре. Доближи посърнала вратата и я отвори. Мерия седеше при огнището, но се изправи като ужилена, щом я видя.

— Мъртъв ли е?… — попита уплашено.

— Не. Ворна го излекува.

— Но… тя вече няма дарба.

— Видях я да разперва пръсти над отровния пръстен и под ръката ѝ се образува лед. Пръстенът се разпука. Според мен тя има силата си до ден-днешен.

— Какви ги плещиш?! Отровен пръстен ли? Що за отровен пръстен?

— Няма значение — отвърна Гуен. — Орин оздравява, добре е и сега спи. Да не задълбаваме в това. Много съм уморена.

— Искам да знам какво се е случило — отсече Мерия.

Гуен въздъхна, седна до огнището и ѝ разказа всичко. Сподели догадката си, че Орин е взел незабелязано пръстена на Руатан, за да го носи на шията си.

— Ворна е убедена, че отровителката е искала пръстенът да погуби Конавар. Отровата е действала бавно, затова Ру отпадаше месеци наред.

— Не ми се вярва да е имало отрова… — започна Мерия.

— Престани! — грубо я прекъсна Гуен. — Не съм глупачка, Мерия. Когато лунният камък се пропука, видях каква гнусотия изтече от него. Видях и че камъкът е бил издълбан. Щом Ворна го махна от тялото на Орин, той събра сили и се опомни бързо. Твоя работа си е в какво искаш да вярваш. Аз знам какво уби моя син. Никой не е виновен освен убийците, които са искали да премахнат Конавар. Замисълът им не е бил да погубят Руатан. И не те обвинявам, че му даде пръстена. — Тя стана. — Нямам друго за казване… освен че утре тръгвам оттук със синовете си. Вярвам на Ворна, че идват нашественици. Всички, които останат тук, ще умрат, а аз се нагледах на смърт.

Мерия се беше смръзнала, лицето ѝ загуби отчасти суровостта си и за миг пролича каква красавица е била някога.

— Аз те възпрях да доведеш Ворна тук. Аз убих внука си…

— Неволно — напомни ѝ Гуен. — А аз можех и да не ти се подчиня.

Отиде в спалнята. Бадриг се събуди още щом влезе. Тя го вдигна от люлката и го притисна до себе си.

За Финигал новият ден се превърна в нескончаем кошмар от потиснато раздразнение и заплашващ да избухне гняв. Започна доста добре — мнозина бежанци излязоха от къщите и почнаха да впрягат конете в каруците. Първата разпра пламна след броени минути, когато неколцина почнаха да товарят големи сандъци в една каруца. Финигал отиде при тях и им каза, че в този ден каруците ще потеглят само с хора и храна, защото не стигат. Един възрастен търговец го наруга и отказа да свали сандъците. Финигал се постара да го вразуми, но накрая заповяда на двама от войниците си да свалят сандъците и да ги отнесат обратно в къщата. Търговецът пребледня от ярост и отказа да напусне Трите потока с думите, че щом ще се лиши от всичко, по-добре да умре.

А това беше само началото. Разгоряха се още свади и едра жена от племето панони зашлеви един войник. Финигал правеше всичко по силите си да успокоява хората, но знаеше твърде добре, че прилича на баща си и се вбесява лесно. Въпреки това се опитваше да изпълнява дълга си и да остава хладнокръвен. След повече от два часа първата каруца тръгна на запад, но в натежалата му глава вече туптеше болката. А после от небето се изля порой, който разкаля склона и повечето тежки каруци затъваха. Хората слизаха, хлъзгаха се и падаха, докато бутаха каруците нагоре.

Финигал подгизна, водата се просмукваше под желязната яка и попиваше в дебелата фланела под ризницата. Той тръгна в калта към къщата на Мерия. Гуен и децата ѝ бяха тръгнали. Завари Мерия седнала удобно до разпаленото огнище, бродираше.

— Госпожо, крайно време е да напуснем селото.

— Ами напускайте го. Няма да дойда с вас.

Финигал не се отказваше лесно.

— Госпожо, подкопавате дадената ми власт. Стотици жители на селото ще останат, защото и вие решихте да останете. А щом вие оставате, аз и войниците ми също трябва да останем. И няма кой да защити бежанците от главорезите в гората.

— Това ли е всичко, Финигал? Затвори вратата. Духа, а не искам да се простудя.

Той се врътна разярен и излезе в дъжда.

До пладне бурята отмина, но вместо пътеки на запад имаше тресавище. В Трите потока имаше общо хиляда и сто души, а бяха тръгнали по-малко от шестстотин и оставаха само двайсет каруци. Мнозина вървяха пеша, понесли торби с храна и малко дрехи. Но оставащите в селото бяха повече.

Слънцето се показа през облаците и разведри духа на Финигал, но не за дълго. Изведнъж цяла тълпа се втурна надолу по склона, хората хвърляха торбите, крещяха и размахваха ръце. Той свали железния си шлем, за да ги чува по-добре.

— Главорези! — викаше един мъж. — Стотици са! Бягайте, ако ви е мил животът!

Финигал изруга и повика гръмогласно помощника си Прасалис — ветеран, който служеше в армията от двайсет години. Войникът дотича откъм ковачницата на Нанкумал.

— Събери хората! — заповяда Финигал.

— Ето ги, идват — отвърна Прасалис и извади меча си.

Финигал тръгна по главната улица край Старото дърво — великански дъб. Видя, че водачът на бегълците от закона носи лъскав железен нагръдник и шлем. Хората по склона укротиха малко страха си, защото идващите откъм гората мъже не проявяваха враждебност. Прасалис застана до младия капитан и каза:

— Преброих сто и трима.

Другите Железни вълци се наредиха от двете страни на Финигал с извадени мечове.

Мъжете идваха към тях и Финигал се усети, че е зяпнал предводителя им. С всяка крачка все повече приличаше на Конавар! Сякаш виждаше някаква магия… Дори очите му бяха същите — едното зелено, другото златистокафяво. Не можеше да има съмнение кой е този мъж — Бейн Копелето. Никой от неговите главорези не държеше оръжие. Стрелците дори бяха махнали тетивите на лъковете си, за да не се намокрят.

— Какво търсите тук? — рязко попита Финигал.

Бейн се усмихна.

— Спокойно, капитане. Дойдохме да помогнем.

— Не ми е нужна помощта на мръсни…

Бейн вдигна ръка.

— Без обиди, капитане. Ела да поговорим.

И тръгна към ковачницата.

— При първото заплашително движение ще ги нападнете — заповяда Финигал на Прасалис и отиде при Бейн, който чакаше до оградата.

— Ако сте дошли да грабите…

— Момче, затвори си устата и чуй какво ще ти кажа! — скастри го Бейн. — Насам идват поне двеста Морски вълци и нямаме време да се караме с тебе. Реших да отворя оръжейната на Нанкумал, за да взема ризници, мечове и щитове за моите бойци. След това ще ви помогнем да изведете хората от селото и ще изпълняваме твоите заповеди като охрана. Водя шейсет стрелци и още четирийсет мъже, които могат да се бият с меч или брадва. Така поне ще имаме някакъв шанс да опазим бежанците. Слушаш ли какво ти говоря?

— Очаквам цената да е висока — сопна се Финигал.

Погледът на Бейн стана студен и пронизващ и за миг Финигал се поддаде на страха.

— Да, моята цена е висока — каза Бейн. — Пратил ли си съгледвач на изток?

— Разбира се.

— Значи ще ни даде поне малко време, докато нашествениците се приближат. — Огледа селото. — Защо толкова хора се бавят тук?

— Госпожа Мерия отказва да тръгне. Мнозина решиха да постъпят като нея.

— Виж ти… Ей сега ще се заемем с това затруднение. Но първо трябва да въоръжа хората си. А ти бъди така добър да заповядаш на своите войници да приберат оръжията и да продължат извеждането на бежанците от селото.

Изведнъж Финигал се почувства глупак и дори малко се засрами. Ако Морските вълци наистина идваха, се нуждаеше от всеки годен за бой мъж, когото можеше да намери. Взря се в Бейн и видя, че той едва сдържа гнева си.

— Денят беше тежък — промърмори Финигал вместо извинение. — Заведи бойците си в ковачницата и ги въоръжи. — Обърна се към войниците и извика: — Приберете мечовете и помогнете на хората да се махнат оттук!

Бейн остави стрелците отвън, а с другите мина зад ковачницата, където беше оръжейната. Плешивият прегърбен Нанкумал стоеше на прага.

— Бейн, какво правиш тук? Пак ли ще позориш семейството си?

— Естествено — отвърна Бейн. — Дядо, нямаме време за препирни. Враговете идват и ни трябват брони и оръжия.

— Ще му позволиш ли? — обърна се Нанкумал към Финигал.

— Той изпълнява мое решение — натърти младият капитан. — Бейн и неговите хора ще се подчиняват на заповедите ми.

— Това е лудост! — заинати се Нанкумал. — Тези мъже са грабители и убийци.

— Дядо, отдръпни се — тихо помоли Бейн.

— Отдръпни се! — изрева Финигал.

Нанкумал отстъпи наляво и Бейн влезе в оръжейната, хората му се струпаха след него. Финигал отиде при стария ковач.

— Господине, те се зарекоха да бранят бежанците. Помощта им е жизненоважна.

— Но няма никакви Морски вълци! — възмути се Нанкумал. — Госпожа Мерия твърди, че Ворна се е заблудила!

— Дано да е права — отвърна Финигал. — Но не ми се вярва да е така.

От оръжейната се чуваха оживени подвиквания и смях.

— Знаеш ли колко струват тези брони? — заядливо попита ковачът. — Цената на всяка ризница е десет унции злато, а ти им ги раздаваш без пари. Ще си понесеш заслуженото.

— Съмнявам се — хладно отвърна Финигал. — Възложено ми е да опазя живота на госпожа Мерия. Ако тя остане, оставам и аз. Твърде вероятно е да умра още преди да се е свечерило.

Старецът го погледна изпитателно и изражението му се промени.

— Ти си добър човек, Финигал. — Смехът в оръжейната ставаше все по-буен. — Я най-добре да ида да видя какво вземат.

Финигал кимна и се върна на главната улица.

Хората вече бързаха да заминат. Той се усмихна. Мнозина не желаеха да повярват, че идват разбойници, но за нищо на света не биха останали в селото заедно със стотина горски главорези.

Прасалис дойде и каза:

— Господине, може би правим грешка. Познавам някои от тези мъже. Онзи кльощавият с лъка до стената е Уик. Хладнокръвен убиец. Прерязал гърлото на собствения си дядо заради няколко гроша. А онзи ей там е Валиан, прогонен от племето норвии. Кралят издаде заповед да бъде заловен за изнасилване и убийство. Има поне още десетина такива сред тях. Едва ли ще се бият на живот и смърт.

— А какво беше положението ни тази сутрин? — попита Финигал. — Имахме двайсет войници и петдесетина остарели доброволци, за да спрем поне двеста врагове. Сега имаме сто и седемдесет мъже. Някои може да са страхливци, но все пак са дошли тук.

— Ами ако това е измама и са дошли да грабят и да убиват?

— Тогава наистина ще съм допуснал страшна грешка. Но не очаквам тези опасения да се сбъднат. Вгледах се в очите на Бейн. Не мисля, че е способен на коварство.

— Приликата му с краля не означава, че е същият като него — напомни Прасалис.

— Богове, наистина се чувствам войник! — Гриф огледа ризницата с къси ръкави, която бе сложил. Засмя се и изви глава към мечовете на стената, после погледна Нанкумал. — Нямаш ли бойни брадви?

— Нямам.

Гриф взе един дълъг меч.

— Този ще ми свърши работа.

— Как пък не! — Нанкумал измъкна оръжието от ръцете му. — Този е за конник. Нищо ли не си научил? Острието е тежко, за да замахва ездачът надолу от седлото. — Върна меча на мястото му, избута неколцина мъже настрана и взе друг меч с обвита в кожа дръжка и извити краища на предпазника. Беше по-къс с цяла педя. — Ето, празноглавецо! Опитай да усетиш как е уравновесен.

Гриф хвана дръжката.

— Признавам, че с този ми е по-удобно.

Нанкумал въздъхна и подхвърли на Бейн:

— С тях ли ще излезеш срещу Морски вълци? Варсите май се раждат готови за бой. Свирепостта им е безмерна. Момко, знаеш, че е така. Сражавал си се срещу тях!

— Прав си, дядо — сговорчиво каза Бейн. — Ще изпратим при разбойниците вестоносец с молба да почакат една седмица, докато намерим по-подходящи бойци за сражението с тях.

Ухили се и старецът също неочаквано прихна. Лицето му се помрачи тутакси.

— Вярвах… да де, надявах се, че тази история с Морските вълци е измишльотина на Ворна. Само че не е, нали?

— Не е. Ще помогнеш ли на моите хора да изберат оръжия? Трябва да говоря с Финигал.

— Да, ще им помогна. Но няма как да не си мисля, че е като да кроиш шапка на куче — интересно, но безполезно занимание.

— Тоя не си поплюва в приказките, а? — обади се Гриф.

Бейн кимна и излезе от оръжейната. Финигал стоеше под Старото дърво. Стотици жители на Трите потока го подминаваха, поели на запад.

— Огледах някои места — започна Бейн, — които може би подхождат за засада срещу разбойниците. Искаш ли да отидем там на коне, за да решиш?

— Не е нужно — каза Финигал. — Аз няма да дойда с вас.

— Капитане, а как ще получавам заповеди от теб? — подсмихна се Бейн.

Финигал също се засмя, но в смеха му нямаше веселие.

— Ще минеш без заповедите ми, защото ти ще командваш. Откакто дойдохте, мнозина от почтените жители на Трите потока размислиха и решиха да бягат. Но не и госпожа Мерия заедно с още петдесетина като нея. Аз и войниците оставаме да се бием тук срещу Морските вълци. Ако имаме късмет, ще намалим броя им с поне трийсетина. Тук ще има и млади жени, затова разбойниците вероятно ще се забавят, преди да ви подгонят.

— Това е тъпотия! — възкликна Бейн. — Накарай ги да тръгнат!

— Как да принудя майката на краля? Тя не е войник и не ми е подчинена. Хайде да говорим сериозно, Бейн. Старата госпожа е решила какво ще прави. Няма как да я разубедя.

Бейн постоя безмълвно, после каза:

— Какво ужасно прахосване на двайсет добри бойци… Но може би има изход. Стига да ми се довериш. По-късно — ако за нас има „по-късно“ — можеш да ме охулиш пред всички за стореното.

— Какво си намислил?

— По-добре да не знаеш. За да не те обвинят, че сме се наговорили. Предлагам да заведеш войниците си на хълма, за да прецените къде можем да се опълчим на враговете. А аз ще ръководя извеждането на хората от селото.

Финигал свали шлема си и бутна назад качулката на ризницата.

— Госпожа Мерия отиде в Голямата къща с другите, които решиха да останат. Някои се колебаят и тя се стреми да им върне решимостта. — Поклати глава. — Е, добре, Бейн, май е време да заведа войниците си на разузнаване.

— Първо да закарат каруца при Голямата къща — каза Бейн.

Финигал тръгна към войниците си, а Бейн се върна при ковачницата. Неговите хора се бяха събрали отпред, вече с метални нагръдници и шлемове, мечове и малки кръгли щитове от дърво, обковани с желязо.

Бейн повика Уик. Главатарят нямаше ризница — разчиташе на дълъг лък и пълен със стрели колчан.

— Заведи всички над склона и ме чакайте там.

— Поне досега това са най-лесните пари, които съм печелил — каза Уик.

— Денят още не е свършил.

Бейн каза на Гриф, Валиан и сакатия Грейл да останат с него. Върна се до Старото дърво и изчака двама войници да докарат последната каруца пред Голямата къща и после да тръгнат нагоре с другите от отряда на Финигал.

— Време е да изразя почитанията си към скъпата ми сродница — каза Бейн. — Грейл, ти ще караш каруцата. А вие двамата елате с мен.

Мъжете бутнаха двукрилата врата и влязоха в Голямата къща. Четирийсет-петдесет души се бяха събрали около огнището в средата и Мерия им говореше. Млъкна, щом Бейн тръгна към нея. Той я гледаше в очите, в които се четеше смаяно възмущение.

— Бабо, колко се радвам най-после да те срещна!

— Махни се! — кресна Мерия и за негово учудване се извърна.

Бейн се ухили и огледа хората. Повечето бяха старци, но наистина имаше и млади жени с малки деца.

— Разбойниците ще дойдат скоро — каза високо Бейн. — Ще убият старците, децата и пеленачетата. Но не и младите жени. Поне няма да е веднага. Ще им прережат гърлата чак след като се позабавляват с тях. Така се отнасят мъжете от варс с жертвите, които не могат да отведат в родината си.

— Няма никакви разбойници — възрази един старец. — Госпожа Мерия ни увери, че…

— Ако госпожа Мерия е права, ще изтърпите несгодите на открито няколко дни и нощи. Ако греши, всички ще умрете.

— Излез веднага! — заповяда Мерия. — Нежелан си тук!

Бейн се поклони.

— Както желаете, госпожо.

Пристъпи напред, наведе се, хвана я през кръста и я метна на рамо. Тя се разкрещя и го заудря с юмруци. Без да ѝ обръща внимание, той се обърна към ядосаните хора, мнозина от които се изправиха настръхнали.

— Когато дойдат разбойниците — проехтя гръмовно гласът му, — поне проявете смелостта да убиете децата бързо, за да не се мъчат.

И тръгна към вратата.

— Къде я носиш, обеснико?! — извика една възрастна жена.

— Спасявам я, госпожо. Предлагам да ни последвате.

Бейн изнесе мятащата се Мерия от Голямата къща и я стовари в каруцата.

— Хайде да се разберем. — Безпрекословният му глас смразяваше. — Ако побегнеш, ще те хвана и ще те вържа за каруцата. Дотук достойнството ти беше засегнато съвсем леко. Ще е много по-оскърбително, ако ме принудиш да те влача в калта с вързани ръце и крака.

— Това ще ти струва живота! — изсъска Мерия.

Хората се изнизаха от Голямата къща, скупчиха се около каруцата. Заобръщаха се — от изток препускаше в галоп войник с доспехи. Копитата на коня изтропаха по втория мост и ездачът спря пред Голямата къща.

— Къде е капитан Финигал?

— Качи се на хълма да огледа местността — отговори Бейн. — Видя ли Морските вълци?

— Да, поне двеста са. Съвсем наблизо.

— По дяволите!… Колко далеч на изток отиде да ги дебнеш?

— Капитанът заповяда да не се отдалечавам на повече от миля. Затова стоях при Зъба на великана. Зърнах ги оттам.

Бейн изтърси дълга псувня. Ако войникът бе забелязал разбойниците по-рано, вестта за появата им би подтикнала хората от селото да избягат по-скоро. Нямаше смисъл да му го натяква. Огледа тълпата и каза:

— Можем да качим петнайсет души на каруцата — най-старите и най-немощните. Другите тичайте с все сила, ако ви е мил животът.

Варсите бяха изминали шейсет мили за три дни, но не личеше да са преуморени. Снари Блестящия нож водеше малката си армия, помощникът му Драта вървеше до него.

— Още една миля — каза Снари и облиза устни.

Дъждът бе спрял и слънцето надничаше през разкъсаните облаци. Досега Снари не бе навлизал толкова дълбоко в земите на риганте. Обрасли с пищна зеленина и плодородни, те изобщо не приличаха на каменистите ридове в неговата родина. Видяха и добитък, който въпреки суровата зима вече се охранваше добре с поникналата трева. Снари се сети за своето стопанство. Камъните май бяха повече от почвата, посевите израстваха ниски и хилави. За три дни бе опознал достатъчно тази благодатна страна и разбираше по-добре от всякога защо крал Шард е решил да я завладее.

Обърна се към мъжете от отряда — ризниците им блестяха на слънцето. През първия ден бойците бяха неспокойни. Въпреки сведенията на Шард се озъртаха неспирно и все очакваха да се покаже силна войска на риганте. На втория ден се поотпуснаха. Снари им обещаваше плячка, жени и богати жертвоприношения за кървавите богове.

— Още не съм опъвал жена от риганте — призна Драта на втория ден.

— Като диви котки са от първата до последната — увери го Снари. — Ако не ги пребиеш до несвяст, трябва да ги държат трима. Драскат, удрят, ритат и хапят. Няма да чуеш хленчене от тях, гледат те втренчено и знаеш, че биха те убили на мига. Ах, скъпи спомени…

Драта поумува над думите му.

— Старият Ларс нали имаше жена от риганте?

— А, не, тя беше от пердиите. След като я докара от набега обаче свикна бързо. Ларс се хвалеше, че трябвало само няколко пъти да я набие с камшик. После си кротувала. Знам обаче за друг, който опита да си вземе жена от риганте — и тя била плячка от набег. Нищо добро не излезе от това. Избяга три пъти. Той я бичуваше, пребиваше я… дори ѝ счупи ръката, ако не ме лъже паметта. Тя пък една нощ го закла, отряза му топките и ги прикова на вратата.

— Това го помня — каза Драта. — Бях на десетина години. Тя не скочи ли от скала над морето или нещо подобно?

— За същата говоря. Обградихме я, но тя побягна към ръба на скалата и скочи. Падна от триста стъпки. При отлив. Не беше приятна гледка, когато я намерихме. — Снари се засмя. — Но щеше да е още по-грозна накрая, ако я бяхме спипали жива. От мен да знаеш, Драта — щом влезем в селото, хвани си някоя омъжена жена с малко дете. Готови са на всичко, за да спасят децата.

В подножието на последния хълм Снари заповяда да спрат и да се съберат около него.

— Трите потока е отвъд това било. Ще ударим бързо с всички сили. Убийте всички мъже и старици, които видите. По-младите жени залавяйте живи и ги връзвайте. Никой да не се забавлява, докато не прочистим селото напълно. Всички ли ме разбраха? — Огледа суровите лица на бойците си. Слушаха го мълчаливо. — Добре. Сега внимавайте — има една стара жена, която също трябва да хванем жива. Казва се Мерия. С дълга побеляла коса и зелени очи. Значи няма да убивате старици със зелени очи. Хващате ги, връзвате ги — това е.

— А войници има ли? — попита един от стоящите наблизо бойци.

— Мерия е под охраната на двайсет Железни вълци. Трябва да изтребим първо тях. Искам да запомните още две неща. Някои от селяните ще побегнат към хълмовете. Не ги преследвайте. Занимавайте се с онези, които ще останат. И никакво плячкосване, докато не разреша. Когато избиете всички освен жените, с които ще се разтушаваме по-късно, ще се заемем с ограбването на къщите. Накрая ще разделим плячката поравно, както е справедливо. Ако имате въпроси, казвайте. — Никой не се обади и Снари извади меча си. — Е, да се захващаме с клането.

Поведе ги по стръмнината. След дъжда нямаха твърда опора, а нагоре ставаше още по-разкаляно. Един от бойците в края на колоната се подхлъзна в изровената от ботушите на другите земя и се свлече по гръб чак до подножието. Отрядът го осмя гръмко и зачервеният от срам мъж побърза да догони съратниците си.

Снари излезе на билото… и видя върволица хора, бягащи на запад. Разпсува се. Натоварена с жени каруца пъплеше нагоре по отсрещния хълм. Една от по-възрастните сред тях имаше сребриста коса, носеше чудесна дреха, поръбена със злато. Снари продължи да бълва мръсотии, после кресна:

— Първият дял от плячката е за онези, които пленят каруцата!

И хукна с меч в ръка по склона. Бойците се втурнаха след него като вълна.

Четирите коня се мъчеха да издърпат каруцата по калното нагорнище, обкованите с желязо колела затъваха дълбоко. Бейн, Гриф и Валиан бутаха отзад, но каруцата забавяше ход и накрая спря.

— Всички да слязат! — извика Бейн.

Погледна към билото, до което оставаха четирийсетина крачки.

— Няма как, ще продължите пеша.

Хората започнаха да се смъкват от каруцата. Една старица се подхлъзна надолу и Гриф се метна след нея и успя да се вкопчи в роклята ѝ. Още миг се пързаляха, но той заби пръстите на другата си ръка в калта, напипа камък и се хвана за него. Валиан слезе по склона и помогна на жената да стане.

На триста крачки от тях разбойниците нахлуха в селото и продължиха тичешком към възвишението. Олекналата каруца потегли рязко нагоре. Един старец залитна до Бейн и той протегна ръка и го издърпа по склона. Щом стъпиха горе, Бейн извика на стрелците да се подредят на билото. Изгледа косо Уик, който беше пребледнял и се пулеше уплашено.

— Не стреляйте, докато не тръгнат нагоре! Не могат да се катерят бързо. Щом опразните колчаните, отстъпете.

— Адски си прав, че ще отстъпим — промърмори Уик и си облиза устните.

— Другите да се строят зад стрелците! — Горяните заемаха местата си в неравната редица и Бейн се обърна към Гриф. — Как мислиш, ще се бият ли?

Огромният мъж сви рамене.

— Няма как да познаем. Но аз ще се бия!

Финигал и неговите войници бяха вързали конете си петдесетина крачки по-нататък. Капитанът ги поведе напред и огледа настъпващия отряд. Бейн застана до младия офицер.

— Капитане, имаш ли нещо против да чуеш съвета ми?

— Слушам те.

— Разпръсни хората си в редицата. Някои горяни май са се втрещили от ужас. Ако видят Железни вълци до себе си, може да станат по-храбри.

— Добре се сети — похвали го Финигал и изведнъж се засмя. — И аз съм малко уплашен.

Разбойниците стигнаха до подножието на хълма и нададоха смразяващ кръвта рев. Уик бе опънал тетивата на лъка и се взираше в тях. Бейн забеляза, че ръцете му треперят.

— Прицелете се… и чакайте знак от мен! — извика Бейн. Повече от петдесет стрелци опънаха тетивите. — Сега!

Стрелите профучаха във въздуха. Мнозина бойци от варс носеха обковани с желязо щитове, така че повечето стрели се забиха в тях или отскочиха от железните им шлемове. Един враг падна със стърчаща от челото му стрела. Още неколцина бяха ранени в ръцете и краката.

— Продължавайте! — изкрещя Бейн.

Вторият рояк стрели беше много по-смъртоносен, защото разбойниците вече се изкачваха по склона, макар и трудно. Падащите пречеха на онези под тях, събаряха ги, принуждаваха ги да отпуснат ръцете с щитовете. Бейн преброи поне двайсетина повалени врагове и пак викна:

— Стреляйте!

Залп след залп се стоварваха върху катерещите се мъже. Разбойниците вече доближаваха билото, а стрелите летяха по-нарядко.

— По-спокойно! — викна Бейн. — И се целете добре!

Вече виждаше, че враговете могат да се разгърнат и да ги обкръжат. Отстъпи от билото и закрещя на хората си да се разредят.

Изведнъж Уик се обърна и си плю на петите. В колчана му още стърчаха няколко стрели. Другите стрелци видяха бягството му и също се дръпнаха припряно зад мъжете с ризниците.

— Напред! — изрева Финигал и размаха меча.

Стоящият в средата на редицата Бейн извади двата си къси меча и щом разбойниците стигнаха до билото, скочи към тях. Първото острие се заби в гърлото на враг, второто разсече лицето на мъжа до него. И двамата залитнаха към напиращите след тях. Гриф се хвърли с оглушителен вопъл, замахна с двуръчния меч и разцепи подложения щит с такава сила, че запрати противника назад.

Навсякъде вече се чуваше трясък на сблъскали се оръжия, писъци на ранени, грозно сумтене и пъшкане на биещи се мъже, пращене на кости. Нападателите се хлъзгаха в меката кал и отначало не можеха да се възползват от численото си превъзходство, за да пробият. Но Снари и Драта успяха да стъпят на билото. След тях и други бойци от варс се покатериха на хълма.

Снари виждаше колко близо е жената с посребрената коса — стоеше до каруцата и гледаше битката. Виждаше добре зеления цвят на очите ѝ. С Драта размахаха мечовете и тръгнаха към нея.

Бейн забеляза пробива и хукна натам. Уби двама разбойници и изрита трети, който тъкмо стъпваше на билото. Гриф дотича при Бейн, след миг към тях се присъединиха Финигал и още двама от Железните вълци.

Снари и Драта се втурнаха към жената до каруцата, но им се изпречи жилав боец, вече на доста години, едноок. Снари нападна яростно. Вместо обаче да отскочи или да отбие удара, едноокият се сниши под острието и мушна опасно с меча си към лицето на Снари. Огромният разбойник се изви встрани, успя да ритне едноокия в коляното и той залитна. Драта пристъпи напред и заби брадвата си в рамото му. Костта изпращя и едноокият изохка, но остана прав. Драта се помъчи да отстъпи, но мечът на едноокия му преряза гърлото. Снари завъртя дългия си меч към шията на едноокия, не улучи и събори шлема от главата му. Зашеметеният воин опита да се обърне към него, но с обратния замах Снари раздроби черепа му.

Изпречи му се друг боец и Снари примигна смаяно. Този носеше железен нагръдник, шлем и набедреници като войник от Каменград. И държеше два гладиуса. Лицето и ръцете му бяха оплискани с кръв. Снари нападна, но противникът му се оказа пъргав като невестулка — пресрещна удара, налетя и блъсна с рамо Снари в гърдите. Разбойникът се опита да запази равновесие, но в последния миг от живота си успя само да види сребристо острие да проблясва пред очите му. Плъзна се по челюстта към шията и преряза кости, сухожилия и вени. Снари вече беше мъртъв, когато второто острие му отсече главата.

На билото цареше същински хаос от безмилостни схватки. От двеста разбойници само сто и десет успяха да се доберат до върха на хълма. Повече от половината вече бяха повалени. Но и мнозина от бранителите лежаха на земята. Окървавеният Гриф се сражаваше бясно също като Финигал до него. Но враговете ги изтласкваха назад. Бейн се хвърли в мелето и майсторството му на гладиатор върна на мига бойния дух на съратниците му — той съсичаше разбойниците един след друг.

Финигал падна и противникът замахна с брадвата си. Бейн скочи към него с краката напред и го събори. Финигал се търкулна в калта и съсече врага през лицето. Капитанът се надигна и видя как Бейн нападна трима наведнъж. Макар и замаян, Финигал се затътри да го подкрепи.

Избягалите стрелци се върнаха в сражението. Финигал се мъчеше да си поеме дъх, докато гледаше как довършват като глутница изтощените разбойници. Главатарят на горяните Уик опъна лъка си, пусна тетивата и стрелата се заби в гърдите на един плещест разбойник. Полетяха още стрели… и някои от оцелелите Морски вълци побягнаха. Малцината останали на хълма се биеха свирепо. Бейн затича към тях заедно с Гриф и Валиан. Финигал понечи да ги последва, но непреодолима слабост сякаш го похлупи и той се свлече на земята.

Битката свърши след минути — Прасалис с няколко яростни удара повали последния разбойник и му смаза главата. После се огледа, видя седящия встрани Финигал и дотича до него.

— Ранен ли си?

— Да. Но ще оцелея… струва ми се.

Кръв се стичаше от няколко рани по ръцете и краката му, течеше и от дълбока драскотина на челото му и му влизаше в очите. Прасалис извади кърпа и избърса челото му.

— Раната не е дълбока и черепът ти не е спукан.

— Колко хора загубихме? — попита Финигал.

— Ей сега ще проверя.

Бейн прибра мечовете в ножниците, свали си шлема и отиде при Уик, който се беше загледал в селото под хълма. Главатарят на горяните имаше странно изражение, което Бейн не можа да разгадае.

— Радвам се да те видя — усмихна се Бейн. — Мислех, че ни заряза.

— Да, зарязах ви — отвърна Уик. — Щях да се напикая от страх.

— И защо се върна?

Уик сви рамене.

— И аз се питам. Май заради другите пет жълтици.

— Глупости — засмя се Бейн. — Върна се, защото си мъж. Не се подценявай. Как се чувстваш?

— Честно казано, тъжен съм и не знам защо.

Бейн го тупна по рамото.

— Днес спасихме стотици хора. Опълчихме се на врага и победихме. Но и аз съм тъжен. — Подсмихна се. — И и аз не знам защо. Ще приказваме по-късно. Хайде да видим какво става с нашите хора.

Прасалис се върна при Финигал и му помогна да стигне до каруцата.

— Трябва да зашием тези рани, за да не ти изтече кръвта.

— Какви са загубите ни?

— Единайсет от войниците ни и шейсет горяни са мъртви или умират. Убихме сто шейсет и четирима разбойници. Другите бягат на изток.

Финигал се облегна на каруцата. До него Бейн застана над трупа на един горянин.

— Кой е този? — попита Финигал.

— Грейл. Едва не го убих преди години. Тогава един приятел ми каза, че някога е бил герой — сражавал се доблестно на Когдънското поле. — Бейн вдигна очи от трупа и погледна безмълвната Мерия. — Той умря за тебе. Дано бъдеш така добра да запомниш името му.

Напусналите Трите потока хора започнаха да се връщат от запад. Ворна и още няколко жени се заеха с грижите за ранените.

Бейн повика Гриф и Валиан, после се обърна към Финигал.

— Капитане, с твое разрешение ще събера колкото хора мога и ще подгоня разбойниците, за да бягат, без да спират.

Финигал стисна ръката му.

— Възхищавам се на всичко, което направи. Не аз бях командирът тук. Няма да забравя и любезността, която прояви към мен. Вървете! Прогонете ги надалеч. После се върнете, за да пийнем с тебе… братовчеде.

13.

Мрачните опасения на Прасалис, че шейсет от горяните са мъртви или умират, щяха да се сбъднат, ако не бе дошла Ворна. Осемнайсет от мъжете със смъртоносни рани бяха върнати към живота от самия ръб на бездната, която щеше да ги погълне завинаги. Тя успя да спаси и трима от тежко ранените Железни вълци. Нямаше оцелели сред разбойниците от варс — останалите на крака горяни обикаляха и довършваха всеки, който още дишаше. Жителите на Трите потока събраха оръжията и броните им. Финигал заповяда четирийсет и двамата загинали горяни да бъдат погребани заедно, а труповете на враговете бяха изгорени на огромна клада. Бейн и неговите двайсетима конници се върнаха в селото привечер. Бяха догонили бягащите разбойници и ги бяха изтребили. Само трима успели да избягат на изток. Бейн не остана в Трите потока, а тръгна към стопанството си.

В дома си Ворна дремеше до огъня и сънуваше минали дни, когато слънцето изглеждаше по-ярко, а светът бе несравнимо по-безопасен. Съпругът ѝ Бануин беше до нея, вървяха по хълмовете към гората с Дървото на желанията. Сънуваше дните след като бе спасила Конавар от неизбежната смърт след схватката му с мечока. Дните на почти нерушим мир в земите на риганте, когато свестни хора като могъщия Руатан, Бануин и Дългия леърд изглеждаха безсмъртни.

„Но няма нищо вечно — каза си Ворна, щом изплува от съня. — Дори планините ще изчезнат някой ден, покрити от ледовете или погълнати от океанските дълбини.“ Замисли се за мъжете, които бе изцелила днес. Когато проникваше в ранените тела, духът ѝ докосваше и душите им. Мнозина от тях бяха опетнени порочни хора, но в този ден у тях бе припламнала ослепителна искра. Тя се питаше дали тази искра ще се разгори, дали ще ги озари светлината или всичко ще прегори набързо и те ще си останат почти същите както преди.

Знаеше колко малка е крачката между доброто и злото. Смятаха крал Конавар за добър човек, посветил живота си на благоденствието на келтоите от тази страна на морето. Но някога той бе отишъл в земите на паноните, заслепен от скръб и ярост, и бе изклал мъже, жени и деца. Обзе я печал и очите ѝ се насълзиха.

— Безполезно е да плачеш за онова, което е отминало отдавна — укори се на глас.

Някой потропа на вратата и Ворна вдиша дълбоко, за да се успокои. Знаеше кой идва и не се радваше.

— Влез, Мерия.

Майката на краля влезе нерешително в осветената само от огнището стая. В меката трепкаща светлина изглеждаше по-млада, приличаше на онази жена, която Ворна бе познавала някога. Само че не беше същата.

— Дано не ти преча, като идвам толкова късно — каза Мерия.

— Какво искаш? — Ворна се постара гласът ѝ да остане безстрастен.

— Дойдох… да ти благодаря, че спаси моя внук.

— Седни — покани я Ворна. Знаеше, че това не е всичко.

Мерия свали наметалото си и се настани в креслото срещу нея.

— Аз бях глупачка, Ворна — започна, без да поглежда към вещицата. Взираше се в пламъците. — През целия си живот обичах истински само един мъж. Моя Варакон.

— Но не и Руатан — рязко каза Ворна, — който умря, за да изпълни твое желание?

— Не — призна Мерия. — Не и него, макар че заслужаваше. — Въздъхна тежко. — Казвали са ми, че хората от Каменград имат три думи за любов в езика си. Не знам самите думи, но веднъж брат Слънцеднев ми обясни смисъла им. Има любов към семейството или приятелите. Има силна и покровителствена любов към децата. Има и всепоглъщаща плътска любов, която пламти с огъня на всеотдайността и обожанието. Може би не е съвсем вярно, че не обичах Ру. Всъщност го обичах истински, но както бих обичала по-голям брат. А Варакон беше единственият ми любим, той беше моят живот. Когато умря, с него си отиде и частица от мен… може би най-добрата. — В огнището бе останала само жарава и Мерия сложи още дърва. — Мислех, че съм запомнила лицето му, чертите, усмивката. Спомнях си го като подобие на моя Конавар, само косата и брадата му бяха златисти. Само че не го помнех, Ворна. С годините бях забравила.

— А днес видя Бейн… — каза вещицата.

— Да, видях Бейн. И в него съзрях Варакон. Все едно се бе върнал през някаква врата във времето. Ох, Ворна… Какво направих с живота си? — Сълзи потекоха по бузите ѝ. — Оставих своя внук да умре. Едва не обрекох на гибел цялото село. Превърнах се в противна на всички свадлива старица. Но има и по-лошо… най-лошото — обърнах гръб на единствения син на Конавар.

— Да, направи всичко това — студено каза Ворна, — и то не може да се промени. Всяка наша постъпка има последствия и трябва да ги понесем. Случва се и с тебе.

Мерия избърса сълзите си.

— Ворна, няма утеха в думите ти.

— Така е. Няма.

— Толкова ли ме мразиш?

— Никого не мразя — поправи я Ворна. — Някога бяхме приятелки и аз се радвам на тези спомени. Сега не сме близки. И с това мога да се примиря. Ще ми се обаче да знам защо реши да сложиш край на нашето приятелство.

— Не бях права — каза Мерия. — Изпаднах в дребнава злоба. Случи се след като научих за смъртта на Руатан в битката. Брат Слънцеднев ми каза, че сърцето му било слабо, а ти си го лекувала. И си го предупредила да не участва в сражението. Аз обаче не знаех, че е болен. Помниш ли каква геша е предречена на моя син?

— Разбира се. Аз изрекох пророчеството. Ще умре в деня, когато убие ухапалото го куче.

— А Конавар го ухапа куче. Зъбите само стиснаха предпазника на китката му и не стигнаха до кожата. Когато разказах на Ру за случката, той ме успокои, че това не било ухапване. Не пожелах да чуя. Измъчваше ме ужасът, че Конавар ще загине в битката на другия ден, и се примолих на Руатан да тръгне с него, да го брани. Казах му… дано боговете ми простят за това… казах му, че ми е обещал да закриля Варакон, но се е провалил. И че този път не бива да се провали.

— Той не се провали — каза Ворна. — Цял ден се е сражавал редом с Конавар. Сърцето му не е издържало чак след битката. Но защо това те подтикна да ме намразиш?

— Нямах смелостта да обвиня себе си за смъртта му — каза Мерия. — Внуших си, че ако ти ми бе казала за болестта му, нямаше да го пратя на бой. Така за смъртта му изведнъж ставаше виновна ти, но не и аз. А когато ти се сприятели с Бейн, омразата ми само се засили. Ворна, сега виждам в какво съм се превърнала — и ме е срам.

— Ако е така, промени се — отвърна вещицата. — Но трябва да знаеш, че е твърде късно.

— Твърде късно ли? За какво?

— Твърде късно е да се сближиш с Бейн. Той се нуждаеше от тебе като пеленаче, като дете. Сега не си му нужна. И не иска да има нищо общо с тебе.

— Но нали е твой приятел. Можеш да му обясниш…

— Какво да обясня на двайсетгодишен воин, възмъжал презиран и отхвърлен от своето семейство? Не са му притрябвали обяснения. Той знае. Видя преждевременната смърт на майка си, смазана от погнусата на околните, които обвиняваха само нея, че Конавар е загубил съпругата си. Сега е мъж и разочарованията от детството са го убедили да не търси привързаност от сродниците си. Отдавна отмина времето, когато можеше да създадеш някаква връзка с Бейн. Ако искрено желаеш да се промениш, покажи го на децата, за които тази промяна все още ще е благодатна — на твоите внуци Орин и Бадриг.

— Значи няма да ми помогнеш? — Лицето на Мерия застина враждебно, а блясъкът в очите ѝ отрази пламъците на огнището.

Ворна се засмя.

— Пак виждам същата Мерия, която познавам.

Мерия се прегърби в креслото и гневът в очите ѝ се стопи.

— Да, не отричам. Но вече не искам да съм такава. Тази вечер се опитах да гушна Орин и той избяга. Уплаши се.

— Ще мине време и ще свикне. — Гласът на Ворна се смекчи и тя стана. — Ще сваря чай и ще си поговорим за по-щастливите времена.

Изнизаха се три дни без вести за голямата битка при Седемте върби между армията на племената и нашествениците варс. Хората в Трите потока си вършеха всекидневната работа, но не можеха да се отърват от безпокойството. Ами ако Конавар бе претърпял поражение? Ами ако след победата над някакви си двеста разбойници трябваше да се страхуват от десет хиляди? Разпратиха съгледвачи на изток и не вадеха дрехите и най-ценните вещи от торбите, готови да побегнат отново.

Сутринта на четвъртия ден ездач дойде в галоп по хълмовете. Щом наближи, разпознаха в него един от Конните стрелци на Бендегит Бран — ризницата му лъщеше от слънчевите лъчи, лъкът му беше вързан зад седлото. Конят мина с грохот по първия мост и стигна до центъра на селото. Хората заизлизаха от домовете си, жадни да чуят новините. Мъжът изчака да се съберат поне петдесетина и извика колкото сила имаше:

— Победа! Разгромихме ги, а кралят им е мъртъв.

Радостните викове разнесоха бързо вестта. Мъже и жени се струпаха около ездача, а той скочи на земята и попита:

— Къде е госпожа Мерия?

Посочиха му къщата ѝ и той тръгна натам, следван от гъмжилото. Обърна се към хората и каза:

— Ще разкажа всичко в Голямата къща след един час. Първо трябва да предам писма на майката на краля и на съпругата на Бендегит Бран.

Гуен чакаше пред отворената врата на къщата.

— Жив ли е Бран?

Войникът свали черния кожен шлем от главата си и се поклони.

— Жив и здрав е, госпожо. Аз съм Фурс, син на Остаран. Нося писмо за вас.

Отвори чантичката на кръста си и извади две запечатани с восък писма. Даде едното на Гуен.

Мерия излезе от кухнята, по ръцете ѝ бе полепнало брашно.

— Чух виковете. Значи моят син е постигнал още една велика победа?

— Да, госпожо Мерия.

— Гуен, поднеси пиво на нашия гост. Сигурно е ожаднял по дългия път. Нека седне да отдъхне и ще чуем какви вести ни носи. — Гуен отиде в кухнята, а Мерия се взря във войника. Той беше строен и не много висок, с късо подстригана светлоруса коса, както беше прието в Каменград. — Младежо, не те ли познавам? — попита тя неуверено.

— Познавате ме, госпожо. Аз съм Фурс. Баща ми е…

— Ами да, Остаран от племето гат. Симпатичен човек. Шегите му ме разсмиват. Седни, драги.

Гуен му донесе голяма пръстена чаша с пенливо пиво. Фурс благодари, отпи жадно, седна и се усмихна до уши.

— Попиляхме ги! Бендегит Бран разположи войските, той предложи стратегията. Притиснахме ги от три страни и ги изтласкахме нагоре по Свещените хълмове. Тогава Конавар поведе Железните вълци срещу левия им фланг и разкъса редиците им. Варсите се биха настървено, но ги разпръснахме. Накрая крал Шард опита да поведе атака, може би искаха да пробият към корабите си. Но Бран бе предвидил и това, а Конните стрелци на моя баща им отрязаха пътя за бягство.

— Ах, почитаеми госпожи, колко славен беше краят на битката! — възкликна той. — Онзи исполин Шард, висок шест стъпки и половина, стоеше сам насред тесен мост. Бойците му бяха изтребени или бягаха презглава, но той се изправи там могъщ и храбър, предизвикваше ни на двубой. Уби трима преди крал Конавар да доближи на кон моста. Шард го видя и извика: „Най-после враг, достоен за моя меч.“ А кралят слезе от коня, извади меча си и тръгна към него. Двубоят беше кратък, но великолепен. Когато Шард падна на моста, кралят коленичи до него. Аз бях наблизо и се опитах да чуя какво ще си кажат. Шард само шепнеше и не чух думите му. Но после той вдигна ръка и стисна ръката на краля. И чух Конавар да казва: „И в този ден не ще има омраза помежду ни.“ След миг Шард издъхна.

— Колко бойци загубихме? — попита Мерия.

— Загинаха повече от две хиляди, госпожо. Ранените са поне пет хиляди. Както ви казах, варсите са корави врагове. Кралят даде един ден отдих на армията, но след това ще потеглят на юг срещу Джасарай. От съгледвачите знаем, че армията на Каменград наброява трийсет хиляди пешаци, а конницата им — три хиляди.

— Моят син ще ги победи — заяви Мерия. — Такава е съдбата му.

— Да, госпожо — съгласи се Фурс. Спомни си за писмото и го даде на Мерия. — Уви, това ще ви натъжи. Ще ви оставя да го прочетете насаме.

Понечи да стане, но Мерия го спря.

— Щом синовете ми са живи и сме победили, не се сещам какво би могло да ме натъжи.

Счупи печата и отдалечи разгънатия лист от очите си: примижаваше въпреки едро изписаните букви. Прочете писмото, облегна се на стола и затвори очи.

— Какво е станало? — разтревожено попита Гуен.

Мерия само завъртя глава, надигна се тежко от стола и излезе. Гуен се вторачи във Фурс.

— Знаеш ли какво пише в това писмо?

— Знам, госпожо. С армията на варс имаше бунтовници от паноните. Около триста души. Предвождаше ги Гуерн, благородник от далечния север. Той и седем от бойците му се изплъзнаха, но ще ги издирим. — Фурс изви глава, за да не гледа Гуен в очите. — Но с тях имаше още някой. Забелязаха го да бяга от бойното поле. Нашите конници можеха да го догонят, но от изненада се смутиха и го оставиха да избяга. — Войникът въздъхна. — Беше Брефар, братът на краля. Присъединил се е към враговете.

Уик опразни още една чаша уисге. Беше започнал с надеждата да се напие, но този път спиртът почти не му замайваше главата. Шейсетимата оцелели от битката на хълма не се върнаха в гората, а се настаниха в кръглите къщи на стопанството при работниците на Бейн. На Уик бе предложена стая в най-голямата постройка и той прие. На следващия ден Бейн и Гриф изнесоха сандък със злато и платиха на всеки обещаното. Уик получи повече от сто жълтици, защото според уговорката взе и дяловете на загиналите. Не беше виждал толкова злато за трийсет и една години живот. Раздаде го поравно на живите горяни. Сам се изуми от постъпката си и ден по-късно още не проумяваше защо го беше направил. Тъгата се бе вкопчила в него след битката и още не го пускаше, дори уисгето не успяваше да я притъпи.

Бейн дойде и се качи при него на сеновала. Носеше още една стомна уисге. Слънцето се скриваше зад възвишенията и ширналата се пред тях земя сияеше в гаснещата светлина.

Бейн напълни чашата на Уик и наля и на себе си.

— Ако бяхме останали в Трите потока, може би щеше да има пиршество в наша чест.

— Пука ми за пиршествата им — промърмори Уик.

Бейн се разсмя.

— Не съм те виждал толкова вкиснат. Такъв ли си след всяко геройство?

— Откъде да знам, като ми е за пръв път?

— Уик, какво те гложди?

— И аз се питам. — Уик го погледна. — Накрая се видя дъното на онова сандъче. Съвсем ли обедня?

— Останаха ми пари колкото и на тебе — ухили се Бейн.

— Ама че глупаци сме и двамата. — Последните лъчи на слънцето озариха далечните хълмове в златисто. — О, хубаво влиза… — въздъхна Уик. — Знаеш ли, повечето от убитите дойдоха наскоро. Не че бяха бегълци от правосъдието, просто бедняци, останали без храна през зимата. Някои бяха панони, други — норвии. Имаше дори един момък от сените. Но всички сложиха броните, които им раздаде, и се биха като… като…

— Герои — подсказа Бейн.

— Ами да, като герои. — Уик се изхрачи отвисоко. — И за какво? За да спасяват хора, които няма да им дадат и коричка хляб, ако ги видят да умират от глад? Видях как умря Бойл. Почти му отсякоха едната ръка, а той продължи да се бие. Е, Бойл си беше глупав. Страх го беше от тъмното. Миналата година колибата му изгоряла, понеже му се подпалили гащите. — Уик прихна. — Изтърчал навън с горящ крачол. — Усмивката му посърна. — В името на Таранис, какво го прихвана да се сражава така?

— А ти защо се върна? — попита Бейн.

— Изобщо нямам представа — вдигна рамене Уик. — Видя ли как Грейл бранеше майката на краля? То се знае, че видя, нали ти уби оня втория, дето щеше да я посече. — Поклати глава. — Бейн, май не трябваше да те слушам. Да си бях останал в гората. Там поне знаех кой съм.

— И кой беше там?

Уик се замисли.

— Никакъв не бях, но поне не знаех. Сега знам.

— И какво ще правиш сега? Ще се върнеш в гората ли?

— Още не съм решил. — Изведнъж Уик се загледа към пътя. — Идват конници. Войници!

Изтърси псувня и се изправи. Залитна и щеше да се стовари от сеновала, но Бейн го хвана.

— Не ми се вярва, че идват за теб. Седи си тук. Ще сляза да видя какво искат.

Бейн слезе по дървената стълба и застана пред плевнята. Други горяни също бяха забелязали конниците и се събраха около него.

Ездачите бяха трийсетина, всички с черно-сребристите брони на Железните вълци. Но отпред яздеше мъж с шарено наметало. Бейн усети как стомахът му се свива. Изопна рамене на огряната от луната поляна, впил поглед в живата легенда. Предводителят беше едър плещест мъж, дългата му червена коса с бели кичури се развяваше, но прошарената брада беше подкастрена. Яздеше гордо изправен. Бейн стисна зъби и потисна гнева си.

Конниците слязоха по склона, заобиколиха ограждението за добитъка и спряха. Кралят стъпи на земята и доближи чакащия младеж. Бейн се взря в разноцветните очи, същите като неговите, и попита троснато:

— Какво търсиш тук?

— Трябва да поговорим.

Конавар го подмина и тръгна към къщата. Вече наистина ядосан, Бейн го последва.

Кралят бутна вратата и влезе в голямата стая. Гриф и Исуен седяха до огнището. И двамата станаха. Грамадният воин се вторачи в новодошлия, позна го, поклони се и изсъска на Исуен:

— Това е кралят!

Пълната жена скръсти ръце на гърдите си.

— Не е мой крал.

Бейн влезе след Конавар. Кралят свали наметалото си и го метна на един стол. После седна до огъня и протегна ръце към него да ги стопли. Бейн даде знак на Гриф и Исуен да излязат и щом вратата зад тях се затвори, каза:

— Да не протакаме, защото не си добре дошъл в моя дом.

Конавар се изправи и се обърна към него.

— Разбирам те. Повярвай ми, не дойдох с желание.

— Тогава защо си дошъл?

— По две причини. Донесохме злато за бегълците от закона, които са помогнали на Финигал да брани Трите потока. Както научих, ти си им обещал по две жълтици. Ще удвоя заплащането им и ще ти върна каквото си похарчил за тях. Не искам друг да плаща за защитата на моето семейство.

— А готов ли си да им опростиш престъпленията?

— Такава цена ли поискаха за помощта си? — попита кралят с презрение.

Бейн се усмихна враждебно.

— Нищо не са искали от тебе! Също като мен. Задръж си златото и се задави с него! Направих го не заради Мерия или онези хорица в Трите потока. Направих го за Ворна. Заради приятелството. А горяните… да, дойдоха, защото им обещах злато, но се биха и умираха, защото са истински мъже. Сега кажи останалото и се разкарай оттук!

В очите на Конавар сякаш лумна огън.

— Внимавай, момче, търпението ми си има граници.

— Както и признателността ти. Не съм очаквал да ми благодариш. Очаквах само каквото винаги съм получавал от тебе. Тоест нищо. Помислих си обаче, че би могъл да събереш тези хора, които се сражаваха за тебе, и да им благодариш. Защото ако не бяха те, твоята майка щеше да умре, а от любимото ти село щяха да останат пепелища.

За миг му се стори, че кралят ще посегне да го удари, толкова дива беше яростта в очите му. Но Конавар не помръдна и Бейн усети как се бори да си върне хладнокръвието.

— Думите ти са справедливи, Бейн — каза накрая. — Аз наистина не постъпвам добре. Събери хората си и ще поговоря с тях. Другото може да почака.

Не беше нужно Бейн да свиква горяните. Вече знаеха, че кралят на всички племена е дошъл в стопанството. Легендарният Демонски меч беше сред тях. Когато Конавар излезе, вече се бяха струпали пред вратата. Отдръпнаха се, за да мине. Той застана до ямата с огъня. Мъжете се взираха в шареното наметало, събрало символите на петте племена: светло синьото и зеленото на риганте, черното на гат, жълтото и зеленото на паноните, сините ивици на норвиите и дори червения кръг на жълт фон на живеещите по южните брегове сени. Посланието беше ясно — този мъж стоеше над раздорите между племената. Той беше Върховният крал на келтоите.

Отблясъци от огъня в ямата играеха по нагръдника и предпазниците на китките му, искряха по брънките на ризницата. Всички мълчаха. Гриф излезе от къщата, застана до Бейн и прошепна:

— Тръпки да те побият от него, а?

Дълбокият глас на Конавар зазвуча тихо, но като далечен тътен.

— Преди два дена — каза на стоящите наоколо — влязохме в страшно сражение срещу враговете от варс. Дванайсет хиляди мъже от риганте, паноните и норвиите срещу петнайсет хиляди Морски вълци. Тревата почервеня от кръв, дори потоците бяха алени. Величави подвизи имаше в този ден… и сред едните, и сред другите! Сражаваха се доблестни и храбри мъже, които могат да вдигнат планини. Враговете бяха повече от нас, но ние се бихме за родните си огнища и за домовете си, бихме се да защитим своите жени и деца. Това е в кръвта на истинския мъж.

— Но вие, приятели мои, не се сражавахте за своите любими или за родните си огнища. Изправихте се срещу противници, които не бяха ваши врагове. Бранихте хора, които не бяха ваши сродници. В Трите потока ми казаха, че сте се били, защото ви е било обещано злато. Виждал съм хора, които се бият за пари. При първия обрат те загърбват битката и бягат. Но мнозина от вас са пожертвали живота си на онзи хълм. Не са побягнали. Не са молили за милост. Сражавали са се! И вие сте се сражавали до тях! Така спасихте моята майка, жената и децата на моя брат Бендегит Бран и сина на моя скъп приятел Фялок. Гордея се с всички ви и на всеки от вас поднасям своята благодарност. — Замълча, после продължи: — Всеки мой войник получава заплащане за службата си. А в онзи ден на храброст вие сте били мои войници. Затова донесох злато за всеки от вас. Освен него ви предлагам прошка за всички престъпления, извършени преди онзи славен ден. Къде е мъжът на име Уик?

— Тук съм — обади се Уик и излезе отпред.

Конавар му протегна ръка и Уик я стисна.

— След два дни — каза кралят — ще потегля на юг за сблъсък с най-страшните ни врагове. Трябват ми корави мъже. Уик, ще се присъединиш ли към моите Конни стрелци?

— Да.

— Свестен човек си ти. — Конавар заговори по-високо. — Ще приемем всеки, който реши да тръгне с нас на бой. От мен ще получите коне и брони, лъкове и стрели. В замяна искам само да забивате тези стрели в сърцата на войниците от Каменград.

Мъжете се развикаха, но Уик вдигна ръце да ги усмири.

— Господарю, Бейн ни поведе в онази битка. Той се би най-свирепо да възпре враговете. Какво ще получи Бейн?

— Каквото поиска от мен — отговори кралят и гълчавата пак се засили.

Конавар мина сред хората и се върна в къщата. Бейн влезе след него, затвори вратата и каза:

— Чудесна реч. Дори звучеше искрено. Не се съмнявам, че вече са готови да слязат и в ада с тебе. Сега да чуя втората причина да дойдеш тук.

— Двамата с тебе трябва да отидем в гората с Дървото на желанията. Тази нощ. Сами.

Бейн се разсмя.

— И защо да правя такава щуротия?

— Ворна дойде при мен. Каза, че нямало нищо по-важно от това. Повярвай ми, Бейн, не искам да отивам никъде с тебе. Никога не съм искал да имаш нищо общо с моя живот. Но Ворна е моя приятелка и аз съм ѝ толкова задължен, че никога не бих могъл да ѝ се отплатя. Ако не искаш да дойдеш с мен, ще отида сам.

Бейн мълчеше. След малко попита:

— И Ворна каза да дойда с тебе?

— Да, така каза.

— Значи ще дойда. — Бейн се взря в лицето на краля. — Знаеш ли, от малък копнеех да поговоря с тебе, да заслужа уважението ти. Но когато разбрах, че няма да стане, исках да те убия. Вече не е така, Конавар. За мен ти си само поредният себичен и самонадеян човек, запътил се към гроба. Ще влезеш скоро в него и без моята помощ.

— Готов ли си да тръгваме? — попита кралят.

— Готов съм.

Ворна изкачваше бавно хълма към гората с Дървото на желанията. В този час преди зазоряване кривите клони на дъбовете изглеждаха зловещо и заплашително. Хората открай време отбягваха тази гора, защото я обитаваха сидите и всички келтои знаеха твърде добре какви опасности крие тя.

В далечното минало някои храбреци се престрашавали да навлязат в мрачните дебри. Върнал се само един, неестествено състарен. Един ден отишъл там млад, горд и силен, а на следващия се появил като скимтящ тътрещ крака старец с опадали зъби и умът му бил почти заличен също като силата.

Ворна спря пред дърветата и седна на един плосък камък. Вятърът беше мразовит и тя се загърна с дебелия си черен шал. Знаеше само за един човек сред риганте освен нея, който бе излязъл невредим от тази гора — Конавар в детството си. Въздъхна. Какво ли искаше Моригу от нея този път? И защо бе казала да дойдат и Конавар и Бейн?

Затвори очи и потърси с духа си богинята на сидите. Нямаше отговор. Опита да стигне и до Тагда, Стареца от гората, Мъжа-дърво, който някога се бе притекъл на помощ на Конавар. Нищо.

Потръпна. Вятърът хапеше през дрехите, искаше ѝ се да влезе в гората, да облегне гръб на някой стар дъб, за да не търпи безмилостния напор на този вледеняващ повей. Можеше да запали огън с едно заповедно слово, но знаеше, че вятърът ще го угаси за миг.

Най-сетне чу стъпки на коне по склона, изправи се и видя двамата ездачи. Близостта до Дървото на желанията засилваше дарбите ѝ и тя почувства отдалеч напрежението между тях и разбра, че са мълчали по целия път. Обзе я печал за тези хора, разделени от угризения и скръб, мъка и ярост.

Конавар спря пред нея и слезе от коня.

— Ето ни, Ворна. Какво искаш да направим?

Бейн скочи пъргаво на земята и прегърна вещицата.

— Премръзнала си — каза и почна да разтрива гърба ѝ.

Свали наметалото си от овчи кожи и я загърна. Ворна потръпна отново, но този път от благодарност. Погледна краля и каза:

— Нищо не искам от вас, Конавар. Моригу отправи този зов. Навести ме насън. Каза, че ще се срещне с нас тук преди изгрев.

— Но къде е тя? — попита Бейн.

— Не знам. Опитах се да я повикам, но не ми отговори.

— Нямам време за тези игри — каза Конавар. — Твърде много работа ме чака, а времето не стига. Ще почакам още малко, но ако не дойде, ще си тръгна.

— Тя помоли да ти напомня — кротко отвърна Ворна — как някога си поискал дар от нея и те е предупредила, че някой ден ще има отплата. Денят е дошъл.

Преди Конавар да отвори уста в гората се чу пърхане на криле. Тримата се обърнаха в очакване гарванът на Моригу да излети в мрака. Пак стана тихо.

— Нещо не е наред — прошепна Ворна. — Не мога да усетя присъствието ѝ.

— Явно си има по-важни занимания — безгрижно подхвърли Бейн.

— Може и да си прав — промълви Ворна, — но в невъобразим за тебе смисъл. Понякога Моригу изглежда своенравна, обаче никога не лъже. Каза ми, че е жизненоважно за бъдещото добруване на риганте да дойдете и двамата. Нещо не е наред — повтори вещицата.

Стояха смълчани. Отвъд гората далечните заснежени върхове на Кайр Друаг порозовяваха в настъпващото утро.

— Отивам в гората — внезапно каза Ворна.

Конавар пристъпи към нея и я хвана за рамото.

— Не бива. Ще умреш там, Ворна!

— И преди съм влизала в тази гора — сопна се тя.

— Да, но никога без покана. Казвала си ми, че дори за тебе влизането в тази гора без зов от сидите означава смърт.

— Прав си. Има заклинания, които първо трябва да бъдат лишени от сила. Въпреки това съм длъжна да рискувам.

— Ще дойда с тебе — каза Бейн. — Открай време искам да видя тази гора.

— Стига глупости, момче! — ядоса се Конавар. — Това е средище на магия и смъртните не са добре дошли тук. Ти си млад и силен. А след няколко часа може да залиташ тук побелял и съсухрен.

— Мислиш, че бих оставил приятелка сама срещу опасностите? — студено попита Бейн.

— Никой от вас не бива да влиза — настоя Конавар. — Моригу е казала, че ще дойде. Няма я. Не е наша вината за това!

— Трябва да отида — каза Ворна. — Знам. Никога не съм имала толкова ясно прозрение. Усетът ми подсказва, че трябва да вляза в гората. И то по своя воля!

— Но аз не мога, Ворна — нерадостно промълви Конавар. — Аз пък се страхувам за пръв път от много години. На юг са враговете, които ще унищожат всичко ценно за нас. През целия си живот се подготвях за този сблъсък. Можеш ли да ме разбереш? Отказах се от любов и семейство, от удоволствията на плътта. Две десетилетия се трудя неуморно, за да имаме поне шанс в борбата да съхраним своя живот и обичаи. Ако рискувам днес, всичко може да бъде загубено!

— Тогава чакай тук, скъпи Конавар — отвърна Ворна. — Двамата с Бейн ще отидем да видим какво се е объркало.

Обърна се към Бейн, хвана го за ръката и го поведе към дърветата. Бейн извади единия си меч, но Ворна натисна китката му надолу.

— Прибери оръжието. Не можеш да пребориш с желязо нищо в тези дебри.

Той пъхна меча в ножницата. Щом доближиха, от влажната земя между корените се надигна мъгла и образува плътна стена пред тях. Ворна спря и прошепна на Бейн:

— Не пускай ръката ми!

Навлязоха в мъглата. Оказа се по-студена от лед, завихряше се над раменете им, лепнеше по лицата. Стъпваха бавно, слепешком. Бейн протегна ръка пред себе си, размърда я наляво-надясно. Не виждаше пръстите си. Не виждаше и Ворна, макар че усещаше топлината на ръката ѝ. Стъпка по стъпка навлизаха в гората. Изпънатата ръка на Бейн докосна дънер и двамата заобиколиха дървото.

Времето минаваше, а те не знаеха накъде вървят. Ворна се препъна и Бейн я задържа да не падне.

Тя се отпусна и се свлече на земята. Бейн клекна до нея.

— Това не е всичко — прошепна Ворна. — Почакай и ще видиш.

— Ще се радвам да видя поне нещо — въздъхна той.

Сгушиха се един в друг под дебелото наметало на Ворна. Тя изрече Слово на силата, за да запали огън. Щом пламъците изскочиха от пръстите ѝ, мъглата ги обгърна и те угаснаха.

— Виждам нещо… — каза Бейн. — Вдясно.

Ворна се взираше напрегнато през мъглата. Накрая зърна слабичък проблясък и извика:

— Тук сме!

Светлинката застина, после приближи. Мъглата се отдръпваше пред нея и двамата видяха крал Конавар, вдигнал пред себе си меча на сидите. Острието сияеше. Мъглата се отдалечи от меча и в сивия сумрак се откроиха разкривени дъбове.

Щом се разпръсна напълно, Конавар прибра меча в ножницата. Ворна стана и погледна покритото с белези лице.

— Знаех, че ще дойдеш. Да ти кажа ли защо? Защото това е животът, който браниш — приятел да подкрепя приятеля, да е готов да рискува живота си. Това, мили мой, означава да си риганте!

— Да намерим Старицата — каза той намръщено, но обви с ръка раменете на Ворна и я целуна по челото.

Продължиха заедно навътре в гората. На земята пред тях лежеше мъртва птица — голяма и черна, по черепа над човката нямаше пера. Бейн клекна до птицата и прошепна:

— Гарванът на Моригу…

— Да го вземем — настоя Ворна.

Бейн вдигна гарвана и изненадано каза:

— По-тежък е от кученце.

Носеше птицата зад Ворна и Конавар. Тук нямаше вятър и беше доста по-топло, отколкото на хълма. Стигнаха до полегат наклон.

— Помня това място — каза Конавар. — Дойдох тук като дете.

Ворна спря рязко и затвори очи.

— Тя е някъде наблизо.

Нагазиха в плитък ручей и стигнаха до стръмнина. Ворна се отклони от пътеката, провря се през шубраците и излезе на малка поляна. Моригу седеше облегната на едно дърво. Бръшлян бе обвил краката ѝ и вече пълзеше по едната ѝ ръка. По наметалото ѝ имаше мъх, а паяк бе оплел паяжината си от булото до дънера на дървото. Ворна изтича към нея.

— Как умира богиня? — прошепна Бейн.

— Не е мъртва — отвърна Ворна. — Все още.

Положи длани на покритата с було глава. Тих немощен стон се изтръгна от Моригу и покритата с бръшлян ръка трепна.

— Къде е моят Баб? — прошепна тя.

Ворна изви глава към Бейн.

— Дай гарвана!

Той приклекна от другата страна на Моригу и сложи птицата в скута ѝ.

Моригу се напрягаше да вдигне ръка. Конавар се наведе и отскубна бръшляна. Ръката на старицата се премести мудно и напипа перата на мъртвия гарван. Моригу въздъхна. Ворна отново положи длани върху главата на богинята, насищаше я с целебна енергия. Помощта ѝ не беше дори като капка върху устните на умиращ от жажда.

— Много отдавна трябваше да мина през Портала — каза Моригу с шепот като шумолене, който едва чуха.

Главата ѝ пак се отпусна към дървото.

— Портал ли? — повтори Бейн.

— Мнозина от сидите вече са се пренесли — обясни Ворна — в други светове, където магията още е могъща. Не знам защо тя е останала толкова дълго.

— Не можеш ли да ѝ помогнеш чрез Сливането? — попита Конавар. — Направила си го веднъж, за да ме спасиш.

— Сливане с богиня от сидите? Не знам дали бих могла, нито дали тялото и душата ми ще издържат.

— Няма… да го понесеш — прошепна Моригу. — И не можете да ме отнесете при Портала. Пази го твар, с която никой човек не може да се справи.

Ворна хвана ръката ѝ и настоя:

— Покажи ми Портала.

В ръката на Моригу затрепка светлина и плъзна нагоре по ръката на Ворна. Вещицата се вцепени и изохка, после се отпусна в прегръдката на Конавар.

— Каква болка… — Не шавна, докато изгарящото мъчение в главата ѝ не отслабна. Погледна Моригу, която отново бе изпаднала в несвяст. — Порталът е наблизо, най-много на половин миля на югоизток. Намира се в кръг от златисти камъни. Натам води Пиор ла Нейк — Пътеката на живота. Трябва да бъде пренесена по пътеката и тялото ѝ да мине между двата най-високи камъка. Но аз видях и чудовището, грозно и покрито с люспи. Прилича малко на мечок, но ноктите и зъбите му са по-дълги, а кожата — дебела и корава. Чухте я какво каза — човек не може да го победи. Какво да направим?

Кралят въздъхна.

— Тя изпълни моя молба някога, а аз още не съм ѝ се отплатил. Всички трябва да връщаме дълговете си. Ще я нося до Портала и ако е нужно, ще изтръгна сърцето на звяра.

— Опасявам се, че не би успял да я носиш сам — каза Ворна. — Преди малко вдигнах ръката ѝ. Моригу изглежда крехка и съсухрена, но тежи колкото неколцина зрели мъже.

Конавар пъхна ръце под безчувствената богиня на сидите и се напъна да я вдигне.

— Все едно е закотвена към земята… — Вдигна глава, погледна Бейн и попита: — Ще ми помогнеш ли?

— Защо не? Не се случва всеки ден да видя как крал се бие с мечок демон.

Мъжете приклекнаха от двете страни на богинята и се приготвиха да я вдигнат. В този миг под булото ѝ заблещука светлина. Бледото сияние плъзна под кожата ѝ.

— Пуснете я! — изкрещя Ворна.

Твърде късно. И в двамата все едно лумнаха огньове.

Бейн отвори очи. В зрението му имаше чудата промяна. Примигваше, мъчеше се да проясни ума си. Виждаше по-добре от всякога. След миг проумя, че зрението му не е по-остро, а вижда по-нашироко — и дърветата отпред, и дърветата отзад. Що за щуротия… Опита се да стане и го заболя от някакво боцкане. Стреснато погледна надолу. Смаяха го не трънливите жилави клонки, в които беше омотан. Сърцето му се разтуптя, щом зърна крачета на бяла сърничка. Паниката избуя и той се напъна да стане. Бодлите се впиха дълбоко в краката и хълбоците му. Опита се да извика, но се чу само уплашено блеене. Задните му крака сритаха храсталака и той се надигна, но падна отново. Едно клонче се прекърши, изплющя по главата му и жилна кожата на дългата шия. Тогава видя момчето сред шубраците. Беше на десетина години, червена коса обрамчваше бледо луничаво лице. Държеше стар бронзов нож. Детето се навря в храстите, които се увиваха около него, късаха туниката му и го драскаха. За миг Бейн си помисли, че момчето е намислило да го убие, и тялото на сърнето се замята диво. Детето каза:

— Не мърдай, мъниче. Стой кротко и ще ти помогна.

Гласът успокояваше. Сърнето, в която се бе превърнал Бейн, гледаше особените разноцветни очи на детето. „Но това е Конавар…“ Момчето бавно преряза жилавите клони и измъкна сърнето.

Светът се завъртя и притъмня. Когато можеше да вижда отново, пак го носеше някой, но много припряно. Сега беше в ръцете на юноша, който тичаше тромаво по хълм. Бейн осъзна, че е твърде слаб. По тънките му ръце нямаше мускули, липсваше мощ. А краката му бяха съвсем безчувствени. Главата му се завъртя, макар че той не направи движението по своя воля, и очите му зърнаха грамаден черен мечок, който тичаше тежко подире им. Муцуната му беше окървавена. Догонваше ги. Сега Бейн гледаше нагоре към измъченото лице на младежа, който го носеше. Пак беше Конавар, все още толкова млад, че нямаше брада. Стискаше зъби, задъхваше се. Бейн чу глас от собствената си уста:

— Остави ме! Спасявай се!

Бягащият спря и Бейн усети как ръцете го слагат внимателно на тревата. Младият Конавар извади нож и се обърна към нападащия звяр.

— Моля те, бягай! — пак чу Бейн гласа си.

— Ще му изтръгна сърцето на тоя гад! — отвърна Конавар… и се хвърли към мечока.

Бейн гледаше в безмълвен ужас как ноктите раздираха уязвимото човешко тяло, как зъбите захапаха рамо. Конавар се би до последен дъх, преди да бъде захвърлен като окървавен парцал.

Притъмня отново и с отварянето на очите непоносима болка избухна в тялото му. Едва не загуби съзнание. Всъщност много му се искаше да е така. Лежеше по корем на дълга маса, раните му превързани, вените му сякаш пълни с течен огън. Видя, че Ворна е седнала до него. Беше по-млада, но лицето ѝ бе помръкнало от изтощение.

— Как си? — попита го тя.

— Зле — чу гласа си.

— Ще мине време, докато оздравееш, младежо.

— Трябва да си върна силата до празника — каза той. — Ще се женя за Ариан.

Бейн почувства прилива на любов и страст в душата на младия Конавар, но забелязваше и тъгата в очите на Ворна.

— Сега трябва да си почиваш — заповяда тя.

Бейн-Конавар едва се крепеше на седлото. Край пътеката се тълпяха хора, приветстваха го, пляскаха с ръце. Влизаше в Трите потока. Тялото му още смъдеше от болката, но той въртеше глава и се опитваше да открие златокосото момиче, за което толкова копнееше. Бейн преживя страданието на Конавар, който накрая се увери, че тя не е сред излезлите да го посрещнат.

Помогнаха му да слезе от коня и Бейн видя Мерия и Руатан. Те го подкрепиха да стигне до леглото и го настаниха. Гледката се промени изведнъж, стана тъмно и се чу нечий глас:

— Сигурно не си чул за Ариан. Тя се омъжи за Каста на празника Самиан.

Смазаният от вестта младеж изпъшка и страданието го погълна.

— Съжалявам, Кон. Казах ти, че тя не държи на тебе — добави гласът.

Бейн почувства мъката, почти изцедила желанието за живот. Единственото спасение беше в семето на гнева, което израсна подобно на роза с разяждаща киселина по листчетата.

— Бейн! Бейн!

Чуваше името си като далечно ехо, ръцете на Ворна стискаха раменете му и го дърпаха от тялото на Моригу. Той изстена и седна на земята. Погледна към все още неподвижната фигура на Конавар, приклекнал до Старицата. Опря се на колене и стана неуверено. Затътри се при краля, издърпа го назад и го сложи да легне на тревата, после попита Ворна:

— Какво беше това?

— Духът ѝ нахлу в тебе. Помислих, че ще те унищожи.

Той си потърка очите.

— Видях разни неща, Ворна. Гледах как Конавар се бие с мечока. Видях го и… в пещерата, когато говореше с тебе за майка ми.

— Той я обичаше с цялото си сърце — тихо каза вещицата. — Щяха да се женят.

— Знам. Тя… го е предала.

— Не го смятай за предателство — каза Ворна. — Ариан беше своенравна и объркана жена. Нуждаеше се от опора, за да отпъжда мрака. Всички очакваха Конавар да умре. Това я уплаши до полуда. И тя се омъжи за Каста. Но всичко това отдавна остана в миналото. Недей да ровиш отново.

Кралят изохка и седна.

— Трябва да направим носилка. Няма да понеса това втори път.

— Какво видя? — попита го Ворна.

— Ще отрежем пръти — продължи Конавар — и ще ги промушим в наметалото на Бейн. То е най-здравата дреха, която имаме. Струва ми се, че ще издържи тежестта ѝ.

Ворна се изпречи пред него.

— Кон, кажи ми какво видя.

— Твърде много неща — отвърна кралят.

Извади меча си, тръгна между дърветата и скоро се върна с два здрави клона. Окастри ги с кинжала си, после просна наметалото на земята, проби дупки от двете страни и пъхна прътите през тях.

— Да, но трябва да я вдигнем, за да я сложим на носилката — напомни Бейн.

— Така си е — отвърна Конавар. — Давай.

Сложиха носилката до Моригу, пъхнаха ръце под тялото ѝ и я преместиха. Този път нямаше проблясък. Вдигнаха носилката и тръгнаха след Ворна на югоизток. Тежестта беше огромна, двамата се обливаха в пот, докато слизаха по последния склон. Пред тях на широка поляна се издигаха камъни в кръг — сияеха като злато в светлината на изгрева.

— Не виждам… никакви зверове — изпъшка Бейн.

— Още не сме стигнали — каза Ворна.

Доближиха бавно кръга. Под краката им отново се надигна мъгла, завъртя се сред камъните и закри слънцето. Сгъстяваше се, почерняваше, образуваше купол от нощ над кръга. В средата до дълъг плосък олтар се появи светещ силует. Бейн и Конавар занесоха Моригу до камъните и я сложиха полека на земята. Откъм съществото до олтара се чу гърлено ръмжене. Бейн извади меча си и си пое дъх. Тварта беше каквато я бе описала Ворна — висока почти осем стъпки, тялото покрито със сребристи люспи. Дългите лапи завършваха със зловещо извити нокти. Бейн се загледа в дългата муцуна, която наподобяваше вълча. Зъбите в устата бяха като кинжали.

— Аз ще го нападна отляво, ти — отдясно — каза Бейн на краля. — Но какво правиш?!

Конавар бе разкопчал колана с меча и вече сваляше бронирания нагръдник, ризницата, предпазниците и набедрениците.

— Гол ли ще се биеш? — възкликна Бейн.

— Изобщо няма да се бия с това нещо — отвърна кралят.

— Какво си намислил?

Конавар клекна до Моригу, пъхна ръце под нея и се надигна с неимоверно усилие, макар че залиташе и коленете му почти се подгъваха от тежестта ѝ. Направи първата неуверена крачка, после и втората и влезе в кръга. Звярът тръгна тромаво към него. Бейн също влезе в кръга, гмурна се под ноктите на замахналата лапа и опита да съсече чудовището през корема. Мечът отскочи. Нещо блъсна Бейн в гърдите с такава мощ, че той отлетя заднешком извън кръга. Стовари се тежко на гръб, но веднага се надигна и видя как Конавар се олюлява към олтара. Люспестият звяр надвисна над него и зарева оглушително. Кралят дори не го погледна. Направи още една крачка към олтара и сложи Моригу и гарвана върху плочата.

И изведнъж куполът от мрак изчезна. Светлината обля люспестата твар и тя започна да се смалява и да избледнява. Бейн се изправи и заедно с Ворна влезе в кръга. Тялото на Моригу се разтресе. От гърдите ѝ блъвнаха пламъци, платът на роклята се подпали. Огънят обхвана пръстите на ръцете ѝ, плътта се разчупваше и падаше като парченца суха глина. Пламна и воалът — от бумтящите през очните кухини пламъци. Моригу гореше все по-ярко и тримата се отдръпнаха и закриха очите си с ръце.

Огънят угасна бързо, но страховитото сияние остана.

— Обърнете се с гръб — прозвуча гласът на Моригу, този път наситен със сила, — защото не бива да видите как Порталът се отваря.

Те се подчиниха. Гласът заехтя отново.

— Винаги съм обичала този свят, който сидите нарекоха Тирна-Ног. Таях надежда някой ден да подхранва душата на вселената, която го е породила. Конавар, ти спомена как от двайсет години се стремиш да опазиш живота и обичаите на риганте. А аз от десет хилядолетия се опитвам да опазя самия живот на десет хиляди свята. Животът е в духа. Едното не съществува без другото. Келтой разбират това със сърцевината на душите си. Но сред народа на Каменград само малцината поклонници на Култа го знаят. Видях упадъка на цели светове, завоеванията и опустошенията на армии, тласкани напред от похот и алчност. Тук страшният враг са хората от Каменград. На други светове градовете са Рим или Кагарис, или Шефнии, или Пакалин. Имената се променят, но последствията от злото са все същите — смъртта на духа, смъртта на световете… — Гласът спря за миг, после заговори на краля: — Преди двайсет години ти поиска дар от мен и аз ти казах, че ще има отплата. Просто е — когато брат ти те повика, отзови се. Без да мислиш за нищо друго, колкото ще да е неотложно или решаващо. Разбра ли? Отзови се.

— Кой брат? — попита Конавар.

— Ще разбереш. Приемаш ли това да бъде твоята отплата?

— И тогава казах, че ще приема — отвърна той. — Ще спазя обещанието… както трябваше да спазя друго обещание преди толкова години.

— Добре — каза Моригу. — Имам въпрос и към Бейн — готов ли си да направиш нещо за мен?

— Какво бих могъл да направя за тебе, госпожо?

— След осем дни, в лунната нощ на ловците, ще се върнеш ли в този кръг?

— А после?

— После каквото ти решиш. А сега… сбогом.

Сиянието угасна. Ворна се обърна и видя, че олтара го няма.

— Май предпочитах само да каже „благодаря“ — промърмори Бейн.

Конавар си сложи ризницата и нагръдника, стегна колана с меча на кръста си. Бейн отиде при него.

— Как позна, че звярът няма да те нападне?

— И аз бих искала да знам — добави Ворна.

Конавар се наведе да закопчае бронзовите набедреници на краката си.

— Моригу рискува твърде много заради нас. Преди седмица все още е можела да стигне сама до Портала въпреки чезнещата жизненост. Но е останала с надеждата ние да отидем при нея. Научих това от досега с нейния дух. Опитваше се да скрие мислите си от мен, но вече беше твърде слаба. — Кралят се изправи. — Откакто се помня, смятах Моригу за зла твар, но безграничната ѝ любов към тази земя и хората на нея е смайваща…

— Да, да — нетърпеливо го прекъсна Бейн, — тя беше една мила и обичлива женица. Кажи за звяра.

— Съществото, което никой човек не би могъл да победи ли? Бейн, то беше урок. Един добър човек се опита да сподели същото с мен преди много години. Не можеш да победиш омразата с още повече омраза. И понякога е нужно да се покориш, за да победиш. Когато си изправен срещу враг, имаш само три възможности: да избягаш, да се биеш или да се сприятелиш с него. Тази твар е била създадена да отвръща подобаващо. Нападнеш ли, прави същото с удвоена сила. Аз я пренебрегнах. Вярна на същността си, тя също ме пренебрегна.

— Драги Конавар, изглеждаш натъжен — каза Ворна.

— Ех, да беше само тъга… — промълви той и се отдалечи от тях.

След два дни Конавар потегли на юг начело на десет хиляди Железни вълци и три хиляди Конни стрелци, сред които беше и Уик. Повечето пешаци под командването на Гованан — малко над двайсет и пет хиляди, тръгнаха по-рано. Обоз от стотици каруци следваше армията, проточил се на девет мили. Хората от Трите потока бяха излезли да изпратят войската.

Бейн излезе от Голямата къща, когато кралят минаваше покрай нея. Конавар го видя и вдигна ръка в прощален жест. Бейн също махна с ръка в отговор. После яхна коня си и пое на запад към стопанството си.

Ворна стоеше до ковачницата и се взираше в Конавар, докато не се превърна в далечен златист силует на билото. Чак тогава се обърна бавно и закрачи към къщата си.

Там я чакаше Мерия, която каза:

— Чудесна войска. Те ще победят.

Ворна долови страха в зелените ѝ очи.

— Да се надяваме.

— На Кон му е писано да ги разгроми. Предчувстваше го през целия си живот.

Ворна нямаше желание да говори с никого, но чакаше учтиво Мерия да обясни най-после за какво е дошла.

— Кон те навести вчера — каза майката на краля. — Как ти се стори?

— Беше… умислен — отговори Ворна.

— Затвори се в себе си, след като прекара нощта в стопанството на Бейн. Да не са се скарали? — попита Мерия. — Видях, че Бейн не тръгна на юг с армията.

— Не са се карали — каза Ворна — и той не остана да пренощува в стопанството на Бейн. Двамата дойдоха с мен в гората с Дървото на желанията.

Майката на Конавар въздъхна.

— Той не сподели с мен. — Усмихна се насила. — Но той не ми каза и първия път, когато си науми да отиде в онази гора. Срещна ли се със сидите?

— Да.

— А те дадоха ли му талисман за битката срещу армията на Каменград?

— Може и така да се каже.

— Знам, че е глупаво да се тревожа толкова. Кон е на четирийсет. Не е дете, което трябва да закрилям. Само че… — В очите на Мерия напираха сълзи. — Само че ми каза „Сбогом“ с такъв глас… — Взря се в тъмните очи на Ворна. — Имала ли си видение за бъдещето?

— Не.

— Но вярваш ли, че той ще се върне?

Ворна изви глава към далечните стръмни склонове на Кайр Друаг. Буреносни облаци скриваха белите върхове.

— Не съм имала видение за бъдещето — отрони тя, — но Кон го видя. Той е величаво храбър мъж и ще посрещне съдбата си както подобава на крал.

— Каза ли ти какво ще се случи?

— И ти вече си предусетила в душата си какво ще се случи — натърти Ворна.

Мерия стисна клепачи и сълзите потекоха по бузите ѝ. Изхлипа и се подпря отмаляла на стената. Ворна я прегърна.

— Ела вътре.

Мерия завъртя глава.

— Не… Ще се прибера. С Гуен ще заведем няколко деца при водопада Ригуан. — Вдигна глава да огледа небето. — Надявах се да е слънчево. Как мислиш, бурята насам ли идва?

— Не — успокои я Ворна. — Ще се пренесе на изток.

— Водопадът е прекрасен — промълви Мерия, докато бършеше сълзите си. — С Руатан ходехме да плуваме там. Помня първия път, когато Кон скочи от високата скала във вира. Тогава беше само на пет годинки… — Тя прехапа устна и се извърна. — Ворна, за мен това не е далечно минало. Понякога се заглеждам в къщата и все едно чакам малкият Бран да изприпка на двора или да видя как Конавар и Крилото играят на склона. — Млъкна и впери поглед в отдалечаващата се армия. Въздъхна. — Сега Бран е пълководец, Крилото е предател, а моят Кон…

Мерия наведе глава, сълзите рукнаха и тя си тръгна през ливадата.

Духът на Бануин се носеше високо в небето над армията на племената, а тялото му лежеше в горичка на север и брат Слънцеднев седеше до него. Ако случаен минувач видеше младия друид, щеше да помисли, че е заспал. Но той се наслаждаваше на свободата, достъпна само за посветените в мистериите — никакви плътски желания, никакъв глад, страст или гняв. Освобождаването от тялото не приличаше на никое друго преживяване и Бануин не би могъл да опише с думи тази възвишена радост. Веднъж бе казал на Конавар, че е като да видиш изгрева след като си треперил от страх цяла нощ. Но това сравнение си оставаше твърде слабо и неточно. Някои казваха, че в далечния север слънцето свети непрекъснато по шест месеца, а после се спуска нощ и през цялата есен и зима цари мрак. Бануин си мислеше, че хората в онези земи биха разбрали по-добре думите му.

Взря се надолу в армията. Напредваха в четири колони и от такава височина за Бануин бяха като огромни змии, плъзгащи се по хълмовете. Най-далеч на юг бяха Конавар и неговите Железни вълци. Отражения проблясваха по ризниците и шлемовете им като от змийски люспи. Зад тях половин миля на запад бяха Конните стрелци, следвани от пешаците с тежки брони. Много по-назад се виждаха стотиците каруци на обоза, теглени от волове.

Бануин се понесе на юг и измина двайсетина мили за миг-два.

Войниците на Каменград изграждаха укреплението на поредния бивак — внушително съоръжение с високи десет стъпки земни валове, които образуваха квадрат с дълги почти половин миля страни. Това всекидневно огромно усилие беше свидетелство за уменията на хората от Каменград, както и за студенокръвния пресметлив гений на Джасарай. Всяка сутрин три Пантери, наброяващи девет хиляди войници, тръгваха от укреплението и навлизаха на предварително определено разстояние във вражеската територия, което обикновено беше около дванайсет мили. Предният отряд от офицери на коне отбелязваше мястото за следващия бивак с разноцветни флагчета, за да се знае къде ще бъдат палатките на генерала, офицерите и войниците, нужниците, обозът и огражденията за конете. Пантерите идваха на мястото, първата и втората заемаха защитни позиции, третата се заемаше с изкопаването на рова, а от изхвърлената пръст се отъпкваха валовете.

Смайващо начинание, обмислено до последната подробност. При вражеска атака срещу авангарда войниците биха отстъпили към предишното укрепление. При нападение срещу основната походна колона Пантерите можеха бързо да обградят противника отвсякъде. Ако имаше заплаха за ариергарда, войниците щяха да се оттеглят в боен строй към новото укрепление. Бануин гледаше копаещите мъже. Конницата на Конавар приличаше на змия, а войниците от Каменград напомняха за неуморни мравки.

Но и тук имаше змия, разбира се. Походните колони на армията се проточваха по дванайсетте мили до предишното укрепление. Обозът, охраняван от три Пантери, още не бе потеглил. Бануин се спусна по-близо до вървящите хора и прелетя покрай тях, докато не зърна Джасарай. Императорът яздеше сив кон и разговаряше с офицерите от щаба си. Тъга помрачи за миг духа на Бануин, защото зад Джасарай беше синът на Барус — Марон, неговият приятел от университета.

Отново се издигна в небето. По-добре беше да не вижда лица. По-добре беше да не мисли за хилядите отделни хора в двете войски, които крачеха към неизбежна болка, осакатяване или смърт.

Младият друид пресметна приблизително числеността на враговете и се пренесе обратно в тялото си. Отвори очи. Брат Слънцеднев бе опрял гръб на едно близко дърво и дремеше. Събуди се, щом Бануин се надигна.

— На какво разстояние са? — попита възрастният мъж и се протегна с прозявка.

— Остават им само двайсетина мили. Имат дванайсет Пантери, но конните съгледвачи са малцина.

— Дванайсет? Това не е добре — промърмори брат Слънцеднев.

Бануин стана и отиде при коня си. През последните три десетилетия армиите на Каменград бяха разгромили вражески войски, превъзхождащи ги десетократно по численост. Дължаха победите си на вдъхваща страхопочитание организация и дисциплина, както и на факта, че не се състояха от бойци, повикани за сражение от нивите си, а от професионални войници, които се упражняваха всекидневно и изпълняваха заповедите мигновено и безпрекословно. Бойното им майсторство в плътен строй се бе превърнало в легенда; досега бяха смазвали и разпръсвали с лекота войските на племената от народа келтой. Джасарай бе унищожил бойците на пердиите само с пет Пантери — петнайсет хиляди войници. А пердиите бяха събрали срещу него повече от сто хиляди мъже.

Армията на Конавар беше наполовина по-малка, а щеше да се изправи срещу трийсет и шест хиляди калени в битките ветерани от Каменград, предвождани от най-великия генерал в историята на империята. Бануин потрепери.

Яхна коня. Трябваше да съобщи на Конавар какво е научил.

14.

Брат Слънцеднев беше огромен мъж. Говореше се, че на младини бил страховит в юмручните двубои с тези широки рамене и неимоверната си сила. С годините бе натежал, особено в корема, което правеше избора му на ездитно животно още по-необичаен. Друидът яздеше дебело магаре и трябваше да присвива крака, та подметките му да не се влачат по земята. Не се засягаше от шегите на мъжете в походните колони, които подминаваше, само им махаше с ръка приветливо и се усмихваше.

— Конете — често подхвърляше брат Слънцеднев — карат човек да се възгордее. Друидите трябва да отбягват такива изкушения.

— Но ти не отбягваш пивото — натякна му веднъж Бануин. — И не си отказваш нито уисге, нито вкусни гозби.

— Е, никой не е съвършен — отвърна възрастният друид.

Но днес, докато яздеше зад високия кон на Бануин, брат Слънцеднев беше в по-унило настроение. Не заради новината с каква армия разполага Джасарай, макар че и това би стигнало да помрачи мислите на повечето разсъдливи хора. Повече го тревожеше държането на двамата най-важни пълководци на племената — Конавар, краля-воин, и стратега Бендегит Бран. Конавар поначало си беше сериозен мъж, винаги съсредоточен и склонен към размисъл. Но напоследък изглеждаше странно отчужден, сякаш му тежеше бреме, което не можеше да сподели с никого. А Бендегит Бран, всеобщ любимец поради добродушието и скромността си, бе станал начумерен и сприхав. Смъртта на сина му се бе оказала твърде тежък удар. Също като баща си той беше изцяло отдаден на семейството си. Бе обичал безмерно сина си. Брат Слънцеднев му съчувстваше, но сега имаха по-важни грижи. Един унесен в мислите си пълководец може да допусне твърде скъпа грешка. А двама предвещаваха непоправима беда, и то не само заради лоша стратегия. Друидът долавяше растящото безпокойство в армията. Мнозина сред бойците се заблуждаваха, че Бран е обзет от страх пред настъпващите войски на Джасарай. Това не беше достатъчно да предреши битката, защото за тези бойци върховният предводител беше Конавар. Той си оставаше техният талисман — непознаващият поражение крал-воин, който вече бе разгромил една армия на Каменград. Мъжът, който носеше на кръста си меча на сидите, разсичащ с лекота всяка броня. Докато беше начело, щеше да им вдъхва храброст.

Конавар поначало си беше по-сдържан и затворен, затова войниците още не забелязваха трудно доловимата промяна у него. Но брат Слънцеднев я откри веднага.

Следваше Бануин покрай редиците вървящи мъже и разменяше остроумия с малцината, които се присмиваха на магарето му.

Когато двамата друиди се добраха до челото на колоната, Железните вълци вече бяха вързали конете си на определените места, а кралската палатка беше издигната. Вътре Конавар седеше на прост килим в средата, а старшите пълководци се бяха настанили около него. Гованан с преждевременно побелялата глава беше отдясно, а до него — Остаран, воинът от племето гат, присъединил се към Конавар преди двайсет години, след като родината му отвъд морето бе прегазена от враговете. Вляво от краля беше Бендегит Бран. Липсваше само Фялок, който бе проникнал с бойците си далеч на юг, за да напада обозите на противника.

Бануин им съобщи какво е научил за броя и състоянието на войските на Джасарай. Конавар го изслуша, после няколко минути го разпитва за подробности. Бендегит Бран не продумваше. Брат Слънцеднев се взираше в него — той не внимаваше, сините му очи сякаш се взираха в далечината. Конавар като че не разбираше колко е разстроен брат му. Оста и Гованан току поглеждаха неспокойно към Бран, но си мълчаха.

— Сещаш ли се за още нещо, което може да ни е от полза? — попита Конавар.

Преди Бануин да отговори, брат Слънцеднев изрече тихо:

— Може би ще ни е трудно да разгромим отряда от летящи дракони. Как мислиш, господарю Бран?

Бран примигна и престана да се гърби.

— Да… Трябва да помислим и за това.

Настъпи неловко мълчание.

— Колко са враговете ни, господарю Бран? И къде е тяхната армия в момента?

Очите на стратега се присвиха.

— Кой си ти, че да се заяждаш с мен?

— Кой съм аз ли, нагло кутре?! — изгърмя гласът на друида. — Тук говорим за бъдещето на всичко, което ни е скъпо. На двайсет мили от нас са врагове, които ще стъпчат нашите обичаи, ще отведат в робство хиляди от нашите жени, ще изколят децата, които са твърде малки, за да бъдат продадени изгодно. Кой съм аз ли? Аз съм човек, който вижда пълководец да затъва толкова дълбоко в личната си горест, че ще навлече гибел на целия ни народ!

— Как смееш! — изръмжа Бран и скочи.

— Искаш да се свреш в ъгъла и да цивриш ли? — не мирясваше друидът. — Тогава си върви у дома. Проливай сълзи. Прегръщай съпругата си. Нека тя ти бърше сълзите. Остави битките и подготовката за тях на онези, на които им стиска да се сражават!

Бран го връхлетя. Брат Слънцеднев дори не опита да се защити. Юмрукът на Бран го халоса по брадясалото лице. Друидът се олюля, после скръсти огромните си ръце зад гърба. От сцепената му устна потече кръв и изцапа прошарената му брада. Брат Слънцеднев впи поглед в очите на Бран.

— Щом главният ни стратег вече е буден, може би ще ни обясни къде се намират враговете и какви сили ще изведат на бойното поле?

— Махни се, дебел мръснико! — кресна Бран. — Иначе ще те убия!

— Стига — укроти го Конавар отегчено. — Никой никого няма да убива. Седни, Бран.

— Нали чу какво ми каза той…

— Чух. А ти би трябвало да се вслушаш в думите му. — Кралят погледна Оста и Гованан. — Приятели, оставете ни да поговорим. Върнете се след час и ще продължим да обсъждаме плановете си. Излез и ти, Бануин.

Брат Слънцеднев също се канеше да излезе, но Конавар го спря.

— Седни.

Подаде му кърпа. Друидът избърса брадата си и притисна плата към сцепената си устна.

Конавар изчака в палатката да останат само тримата и се вторачи във все още разгневения Бран.

— Брат Слънцеднев ти каза самата истина. Всички разчитаме на тебе да измислиш стратегията, с която да победим армията на Каменград. А ти си седиш тук и се заплесваш, когато слушаме най-важното съобщение. Ти загуби син… и аз скърбя с тебе. Но аз съм кралят и всички хора от племената са мои чеда. Няма да позволя децата ми да бъдат изтребени, защото един от техните пълководци не е могъл да потисне мъката си в решаващите дни.

— Не мога да се справя — промълви Бран. — Все си мисля за Ру. Ще си тръгна утре.

— Нуждаем се от тебе, Бран — настоя Конавар.

Брат му завъртя глава.

— Ти ме научи на всичко, което знам. Щом ти водиш бойците, армията на Каменград ще бъде победена. Убеден съм в това.

— Но аз може да не съм тук — тихо каза кралят.

— Какво?!

Брат Слънцеднев видя как се скова от потрес лицето на Бран, който приклекна до Конавар.

— Що за лудост е това? Ще бъдеш тук, разбира се!

— Дано е така, братко — отвърна кралят. — Имах две видения за бъдещето. В едното ме предават и умирам преди битката. В другото водя нападение срещу враговете. Не бяха сънища, Бран. Тези видения се пренесоха в ума ми, когато докоснах Моригу. И двете са верни, макар че не мога да проумея как е възможно това. Знам обаче, че ако ти си тръгнеш, с племената е свършено. Всичко, за което живях, борих се, страдах, ще се превърне в прах. Искаш да изостриш вниманието си ли? Помисли за това. Ако не стига, не си представяй мъртвия Руатан. Вместо него си представи човека, изпратил пръстена, който го погуби. Представи си Джасарай.

Бран сведе глава, после погледна брат Слънцеднев.

— Приятелю, съжалявам, че те ударих.

— Простено и забравено — отвърна друидът. — Може би е добре да потърсиш Бануин… и да чуеш повторно какво е научил.

Бран кимна и се обърна към Конавар.

— Кон, ти няма да умреш. За тебе е предопределено да срещнеш Джасарай в битка. Нищо не може да промени това.

— Да, нищо не може да промени отредената ми съдба — съгласи се Конавар. — Духом отново ли си с нас?

— Да.

— Тогава постъпи както те посъветва брат Слънцеднев и намери Бануин. Ще говорим още, когато се върнат Гованан и Оста.

Бран стана и излезе. Друидът не помръдна от мястото си.

— Разкажи ми за тези две видения от бъдещето.

Конавар му обясни как бяха спасили Моригу и как тя бе напуснала този свят.

— В първото видение лежа подпрян на златист камък и кръвта ми изтича. Знам, че на другия ден ще има велика битка. И тъна в отчаяние, че няма да съм там. На земята около мен са натръшкани мъртви врагове. После едно момче слиза от клоните на едно дърво наблизо и се втурва в каменния кръг. Тогава всичко притъмнява… и аз знам, че умирам.

— А второто? — подкани го брат Слънцеднев.

— Виждам се на висок кон, бронята ми сияе, шлемът е на главата ми. Вадя меча и изпъвам ръка нагоре. Фялок е до мен. Великата битка е в разгара си и ние повеждаме атаката надолу по склона.

— Може и да не са били истински видения за бъдещето, а само знамения за възможното — предположи друидът. — В края на краищата не може и двете да са правдиви. Няма как хем да умреш преди битката, хем да се сражаваш в нея. Струва ми се, че най-очевидното решение е да не припарваш до каменни кръгове.

Конавар бръкна под туниката си и извади сгънат пергамент.

— Ето какво ми даде вестоносец тази сутрин.

Брат Слънцеднев взе пергамента и го разгъна. Прочете написаното с красивия равен почерк на Брефар: „Скъпи братко, и двамата страдаме заради тежко недоразумение. Говорих с Гуерн и той се съгласи с мен, че е време да намерим решение за разногласията си. Ще се срещнем с тебе при Кръга на Болг утре по здрач. Кон, ако ти е останала поне мъничко обич към мен, ела сам. Заричам се, че няма никаква уловка.“

Отдолу имаше подпис — „Крилото“.

— Той май те смята за глупак — подхвърли друидът.

— Въпреки това ще отида — натърти Конавар. — Моригу поиска обещание от мен. Тя каза: „Когато брат ти те повика, отзови се. Без да мислиш за нищо друго, колкото ще да е неотложно или решаващо. Разбра ли? Отзови се.“ Преди много години наруших едно обещание и оттогава живея със срама и мъката. Но това обещание ще спазя, макар че ми разкъсва душата.

— Тогава нека те придружи отряд дотам.

— Не бих постъпил така, приятелю. Той иска да отида сам.

— Ох, Кон, нали познаваш Брефар? Винаги е бил слаб духом и във всичко го подтиква завистта към онова, което си постигнал ти. А тази завист се превърна в злоба още преди години.

— Знам — тъжно каза Конавар. — Започна след като се бих с мечока. И той, и Гованан бяха там, но само Гованан ми се притече на помощ. Крилото просто се вцепени от ужас. Още беше малък, нямаше оръжие и сякаш се смръзна. Никой не го обвини, а на него все му се привиждаше презрение в очите на хората. И все се мъчеше да ми докаже, че е достоен за уважение, престараваше се. Толкова отчаяно копнееше за признание, че твърде често рискуваше и се проваляше.

— Това ми е ясно, Кон. На всички им е ясно. Ако беше някой друг, отдавна щеше да си го лишил от всички постове. Откога заговорничи с Гуерн и Морските вълци?

— Повече от година. Джасарай му изпратил пари, за да подготви бунт сред паноните. Едно от малкото начинания, с които Крилото се справи умело. Привлякъл Гуерн, дал му и пари, и оръжие. Двамата сякаш са били родени да съзаклятничат заедно — озлобени, с проядени от завистта души. Гуерн е роднина на стария леърд, но когато той умря, изпратих Бран да управлява северните земи. — Конавар си наля чаша вода и я изпи на един дъх. Брат Слънцеднев си каза, че изглежда съсипан. — Не знаех, че са се наговорили с Шард, макар че трябваше да се досетя. Крилото накрая си внуши, че в мен е коренът на всичките му несгоди и че ако не съм бил роден, животът му е щял да прелива от щастие. И може би е прав за това. Вече не знам какво да мисля. Знам обаче, че като малък Крилото беше свястно момче. И ме обичаше. Аз бях неговият батко, когото следваше по петите навсякъде.

— Хората се променят — напомни друидът. — По-слабите не могат да понесат угризенията или срама. И когато се провалят, все някой друг им е виновен. Ако се провалят във всичко, започват да се смятат за жертви на някакъв всеобхватен заговор.

— Както и да е — промълви Конавар. — Утре всичко ще свърши.

— Не бива да свърши! — възрази брат Слънцеднев. — Намерението ти е глупаво. Може би Моригу е очаквала да откажеш.

Конавар се усмихна и завъртя глава.

— Приятелю, не мога да вникна във всичките ѝ замисли. Но съм убеден, че ако погазя това обещание, племената ще бъдат разгромени във войната с Джасарай. Не мога да го обясня. Видях толкова много неща… Видях Джасарай в различен облик, в много светове. Той побеждаваше във всяка битка. Видях неописуеми страхотии, видях умиращи светове с въздух, осквернен от бълващи отрови кули, изсъхнали дървета с опърлени листа, плодородни земи, превърнати в пустош. Видях хора със сиви лица и уплашени очи, които живеят в каменни градове и щъкат като мравки в тях ден след ден. Честно казано, ще ми се никога да не бях докосвал Моригу!

— Смяташ ли, че тези видения ще се сбъднат в земите на риганте? — попита друидът.

— Не знам. Знам само какво трябва да направя аз. Да яхна коня и да отида в онзи каменен кръг. Сам.

— Кон, ще те убият. Знам що за човек е Гуерн. Има обаяние и привлича последователи, но е зла твар и не знае що е чест. Огромен е почти колкото Фялок, опитен е в сраженията. Убил е неколцина в кръвни вражди. И няма да е сам, за разлика от тебе.

— Винаги съм бил сам — каза Конавар. — Мисля си, че това важи за всички ни.

Бейн оседла дорестата кобила и се върна в къщата. Гриф и Исуен чакаха в голямата стая.

— Кога ще се върнеш? — попита Гриф.

— Някой ден — отвърна Бейн. Бръкна в един джоб на черния си елек и извади свитък пергамент. — Заръчах да съставят този крепостен акт в Трите потока, след като армията потегли. Трима старейшини го удостовериха с подписите си. — Даде свитъка на Гриф. — Прехвърлям стопанството с добитъка и земята на тебе. — Ухили се на смаяното изражение на старшия пастир. — Вече не си от Вълкоглавците, Гриф. Сега си земевладелец.

— Не те разбирам… — промърмори червенобрадият исполин.

— Той няма да се върне — промълви Исуен и застана пред Бейн. — Защо го правиш?

Той сви рамене.

— Иска ми се да бродя, Исуен.

— Не е само това.

— И да не е, предпочитам да си мълча. Ти ми каза, че с Гриф си мечтаете за място, което да е ваше. Място, където да отгледате децата си, да зяпате залезите, когато остареете. Това място е добро и мисля, че ще бъдете щастливи тук.

— И сега сме щастливи тук — каза тя. — Но искаме да видим и тебе щастлив.

Бейн я прегърна и я целуна по закръглената буза.

— Когато се върна, ще пируваме и ще ви забавлявам с разкази за приключенията си.

Обърна се и протегна ръка на Гриф, който не я стисна, а пристъпи и го награби в мечешка прегръдка.

— Човече, ще пестя всички печалби за тебе. И когато се върнеш, пак ще си бъдеш у дома в това стопанство. — Пусна го и се ухили. — Но ще се наместим в твоята спалня, да знаеш. По-голяма е, пък и изгледът е по-хубав. — Усмивката му посърна. — Бейн, да се пазиш! Чуваш ли?

— Чувам те, мъжаго.

Бейн взе дисагите и излезе от къщата. Нагласи ги върху кобилата, яхна я и тръгна, без да се обръща.

Яздеше право на изток в слънчевото утро, изкачваше хълмове, спускаше се в долини и след около четири часа спря на възвишението над Трите потока. Изглеждаше толкова мирно под пролетното слънце и на пръв поглед нищо не напомняше за кръвопролитието и доблестта, нямаше дори ехо от звънтящи остриета и крясъци. Яркожълти цветя бяха осеяли склоновете. Бейн се огледа. В тревата наблизо имаше паднала подкова, а малко по-нататък — пречупен меч, по който вече се виждаха ръждиви петна.

Три момчета изтичаха със смях от гората. Носеха дървени мечове. Видяха Бейн и спряха. Той им помаха с ръка и смуши кобилата да тръгне надолу. Влезе в селото, подмина великанското Старо дърво и продължи към ковачницата, откъдето се чуваха равномерни удари на чук по желязо. Стъпи на земята, омота поводите около коневръза и отиде в ковачницата. Нанкумал гледаше как негов чирак налага с чука нажежено парче желязо. Старецът вдигна глава и видя Бейн. Двамата излязоха на слънце. Нанкумал извади кърпа да попие потта от плешивата си глава. Забеляза дисагите на кобилата.

— Накъде си се запътил?

— Отвъд морето.

— С каква цел?

Бейн вдигна рамене.

— Може би за да намеря цел.

Ковачът седна на дългата пейка до вратата.

— Момко, ти направи голяма добрина на селото. Хората няма да забравят.

— За мен е все едно дали ще забравят, или не — отвърна Бейн и се настани до дядо си.

Нанкумал се извърна.

— Бейн, държах се зле с тебе. Мъчно ми е дори да изрека тези думи.

— Отдавна беше, недей да ровиш отново — каза Бейн.

— Лесно е да се каже. Обичах Ариан. Тя беше чудесно момиче… докато не умря сестричката ѝ. Тогава спяха на едно легло. Малката Бария беше само на пет. Мъчеше я треска и сърцето ѝ спряло посред нощ. Ариан се събудила и я видяла мъртва. И оттогава не беше съвсем на себе си. Плашеше се от тъмното, страхуваше се да остава сама. Когато мечокът надра и наръфа Кон, Ариан едва не се побърка. Опитах се да я разубедя, когато си науми да се омъжи за Каста. Не си подхождаха. Но тя вярваше, че Кон ще умре, и се вкопчи в Каста, сякаш собственият ѝ живот зависеше от това.

Старецът въздъхна.

— Няма защо да говорим за това — каза му Бейн. — Майка ми е мъртва. Нищо не може да я върне.

— Говоря за живите — възрази Нанкумал. — За тебе и за… Конавар.

— Не ми се слуша.

— Може и да не ти се слуша, но аз трябва да кажа каквото ми се е събрало в душата. Затова те моля да ме изтърпиш, внуче. Знам какво мислиш открай време — Конавар е насилил майка ти. Не е вярно. Самата Ариан ми призна, че го е съблазнила тогава с надеждата да го привлече отново. Знаела си, че той не я е разлюбил. А сидите предупредили Конавар да не нарушава обещанията си, за да не предизвика страшна беда. Той обещал на младата си съпруга да се разходят на коне. Но в онзи ден останал много часове с Ариан. И когато се върнал в Старите дъбове, научил как Тей била убита, докато той задоволявал похотта си. Обезумял от мъка. Опожарил селото на убийците, съсичал всеки, когото видел. В лудостта си погубил жени и деца през онази нощ.

— Когато ти се роди и Каста видя очите ти, веднага позна, че Ариан му е изневерила — продължи старецът. — Прогони я. Тя се върна да живее при мен. Отидох да говоря с Конавар, казах му, че има син. Пихме уисге до късно, той сподели за своята скръб, за любовта си към дъщеря ми. Не е редно да повторя думите му. Но той говореше и за хората, които е убил. Никакви добри дела не биха заличили угризенията му, никакво наказание не би уталожило болката. Попитах го не би ли искал да се ожени за Ариан и да те признае за свой син. Той ми отговори, че тъкмо за това копнее. Любовта към Ариан пламтяла в душата му както винаги и всяка нощ, откакто научил за раждането ти, мечтаел да препусне към нея, да вземе на ръце сина си. Но не можел. Това било наказанието, което си наложил. Никога да не се жени и да не създава деца. Каза ми, че повече няма да погледне Ариан. И го направи… Ето, казах каквото бях решил. Той не наказваше тебе, Бейн. Наказваше себе си.

— Дядо, а защо ми го каза?

Старецът сви рамене.

— Ти си добър по душа. Знам обаче колко намрази Конавар. Помислих, че ако чуеш истината, ще ти е по-леко да спукаш този цирей.

Бейн се наведе към дядо си, целуна го по бузата и стана.

— Трябва да се сбогувам с Ворна.

Нанкумал също се надигна от пейката.

— А аз по-добре да се върна вътре, докато онзи хлапак не е подпалил себе си или ковачницата. — Постояха миг-два, после Нанкумал стисна ръката на Бейн. — Не вярвам да се видим отново.

— Кой знае? Може да се върна след година.

Дядото кимна, макар да знаеше, че внук му не казва истината.

— Дано, Бейн.

Младежът яхна кобилата и я подкара през селото. Видя Мерия, която седеше пред къщата си с малко дете. Тя вдигна глава, размърда пръсти, като че искаше да му махне с ръка, но после се извърна.

Ворна не беше в дома си. Бейн почака един час, после пак яхна кобилата и потегли към гората с Дървото на желанията.

Кралят спа зле. Не всички сънища бяха тежки, но всеки го изпълваше с печал. На младини се смяташе за безсмъртен като планините. Отнасяше се към възрастните хора все едно бяха съвсем различни от него същества. Но през четирийсетата година от живота си се връщаше мислено в младостта си с огромно недоумение. Нали и тогава знаеше, че някой ден ще остарее и ще умре? А някакво дълбоко вкоренено чувство отхвърляше истината. Тогава бъдещето се простираше безкрайно пред него. Спомни си последното пътуване на юг с Руатан и Крилото, за да продадат добитък. Чуха приказки за тамошната Земна жена, която била неописуемо красива и се любела изкусно. Но когато момчетата я зърнаха, стъписването им беше безмерно. Ами че тя беше стара! По-възрастна от майка им! Значи бе прехвърлила отдавна трийсетте. Конавар си спомни как тогава в главата му се мярна въпросът: „Как е позволила да увехне такава красота?“ Колко глупав беше — нима някой сам избира времето да подкопае неговото здраве, сила и достойнство?

Конавар седна. Наболяваше го кръстът от нощта, прекарана на земята в палатката, усещаше врата си схванат. Протегна се и изпъшка. Изгрялото слънце надничаше през пролука в източната страна на палатката и я осветяваше. Конавар погледна стойката за броня, където бяха ризницата, нагръдникът, шлемът и шареното наметало, което Мерия му бе изтъкала и ушила преди толкова години.

— Ако ще бъдеш крал на всички келтои от тази страна на морето — каза му тя тогава, — не можеш да обикаляш страната и да носиш цветовете на риганте. Дрехата трябва да показва, че стоиш над раздорите между племената.

Отначало той се смееше на тази премяна, защото му се струваше твърде грозна — цветовете не се съчетаваха добре, нито пък символите на петте племена. Сега гледаше наметалото с други очи. Майка му беше права. Наметалото се бе превърнало в талисман, сплотяващ племената.

Спомените за сънищата му тежаха. Беше видял пастрока си Руатан. Стоеше на брега на езеро, обгърнал с ръка раменете на мъртвия си внук и съименник. Конавар му извика, но Руатан като че не чуваше.

Седнал сам в палатката си, крал Конавар премисляше своя живот, виждаше отново величави дни на победи и свобода или мрачните времена след смъртта на Бануин, Руатан и накрая Тей. Беше обичал Тей, макар и не с необузданата страст, която изпитваше към Ариан. И след толкова години бремето на вината оставаше непоносимо. Знаеше, че Тей не заслужаваше да се отнася така към нея, но в любовта не избираш с разсъдъка си. Никой не може да си каже: „Тази жена е достойна за любовта ми, затова ще я обичам всеотдайно.“ Или обичаш страстно, или не. Това е.

Очите му бяха уморени и сякаш имаше песъчинки под клепачите. Беше седял до късно в палатката с Бран, Гованан и Оста, умуваха каква стратегия да изберат срещу армията на Джасарай. Бран бе измислил план за битката — хитър план, но и твърде опасен. В центъра на бойния строй щяха да разположат петнайсет хиляди неопитни бойци, а десетте хиляди от тежко бронираната пехота щяха да образуват левия и десния фланг. Железните вълци и Конните стрелци щяха да защитават двата фланга.

— Ще примамим Джасарай към слабия център, за да ни нападне там — обясни Бран.

— Не можем да удържим на натиска при такива сили — обади се Гованан.

— Точно така. Ще подредим центъра в изпъкнала дъга като лък, фланговете ще бъдат по-назад. Предните редици на армията на Каменград ще ни изтласкат назад. Тежката пехота, която командваш ти, Гованан, ще брани позициите си. Докато Пантерите избутват нашия център назад, бойният ни строй ще се превърне в полумесец. Тогава ще дам знак тежката пехота да удари отляво и отдясно. След като разпилеят или отблъснат кавалерията на Джасарай, Железните вълци ще нападнат Пантерите в гръб.

— Този план си има добрите страни — призна Конавар. — Ако ги притиснем от всички страни, за тях ще стане почти невъзможно да се престрояват. Но успехът зависи от готовността на Джасарай да постъпи както ние искаме. Ако заподозре опасността навреме, ще разположи войниците си нашироко в настъпателен строй. Тогава опитаме ли се да разкъсаме редиците им, ще ни отблъснат с лекота.

— Ами стрелците му? — напомни Остаран. — Привлякъл е в армията си хиляда опитни стрелци.

— Знам — каза Бран. — И всеки носи по трийсет стрели в колчана си. Трябва да принудим Джасарай да използва стрелците си отрано, да опразнят колчаните по нашия център. Иначе тези стрелци ще съсипят нашата конница.

— И какви възможности за отстъпление ще имаме, ако тази стратегия се окаже неуспешна? — попита Гованан.

— Никакви. Аз ще бъда с центъра, а зад нас ще бъде реката. Ако не смажем армията на Джасарай в първия сблъсък, ще бъдем унищожени. Приятели, в това сражение може да има само победа или окончателна гибел. Не мога да измисля друг начин да се справим с Пантерите.

— Аз също — призна Конавар.

— Не съм стратег — започна Оста, — но мога да предвидя, че загубите в центъра ще са страшни. Ами ако хората ни там се прекършат и побегнат? Половината са норвии и панони. Не знаем колко са корави.

Конавар се засмя.

— И повечето от бойците ми не знаеха колко корави са мъжете от племето гат, когато излязохте с нас на Когдънското поле. Но сега ви познават добре, Оста, приятелю мой. В центъра ще има бойци от три племена. Никой мъж не би искал хора от друго племе да го видят как бяга позорно. Те ще устоят.

Но в зората на новия ден Конавар се тревожеше за плана, който бяха избрали. Прост замисъл, който можеше да бъде убийствено успешен срещу враговете. Племената обаче нямаха насреща си обикновен пълководец. Конавар добре си спомняше битките срещу войските на пердиите преди двайсет години, когато Джасарай беше негов командир. Пълководецът винаги оставаше хладнокръвен, досещаше се за всеки ход на противника и отвръщаше бързо, решително и смъртоносно. Конавар потръпна.

Излезе от палатката и видя Гованан и още неколцина да плуват в езерото наблизо. Това разведри настроението му, той отиде на брега, смъкна туниката и се хвърли в студената вода. Но и докато плуваше, още мислеше за своя брат Брефар и срещата с него по-късно през деня. Брат Слънцеднев беше убеден, че Крилото и новите му приятели ще се опитат да убият краля. И Конавар признаваше правотата му, но се уповаваше на видението, което бе доловил в ума на Моригу. Утре щеше да води атаката на Железните вълци, за да премахне веднъж завинаги заплахата от Каменград. През целия си живот се бе подготвял за тази битка и си внушаваше, че дори най-своенравното божество не би го лишило от този увенчаващ усилията му ден.

Загреба с уверени плавни движения към Гованан, който миеше побелялата си коса. Подаде се зад него, дръпна го за краката и го потопи във водата. Гованан изскочи на повърхността с пръхтене, метна се към Конавар и двамата се смъкнаха надолу в езерото. Гованан изплува нагоре пръв и щом Конавар се показа, го натисна надолу още веднъж. Този път Конавар изскочи с пръхтене.

— Така ли трябва да се държиш със своя крал?

Гованан се засмя и пак му налетя. Конавар се изви, хвана ръката му и го дръпна. Пълководецът падна по гръб във водата, но преди да потъне, Конавар го задържа.

— Денят е твърде хубав, за да го прахосваме с боричкане в езерото.

Заплуваха към брега. Тъкмо да излязат от водата и нещо остро се впи в прасеца на Конавар. Той кресна ядосан, погледна надолу и видя, че го е нападнала видра. Ръката му се стрелна, сграбчи животното за врата и го запрати с все сила във въздуха. Видрата се блъсна в едно дърво и падна на земята. Не помръдна. Във водата имаше струйки кръв. Конавар се измъкна на брега и огледа раната. Не беше дълбока.

— Да му се не види, тези водни кучета са голяма напаст понякога — промърмори Гованан.

Конавар се смръзна, лицето му пребледня.

— Добре ли си? — попита Гованан.

— Нищо ми няма. Мъртва ли е онази твар?

Гованан отиде при дървото и побутна видрата с крак. Тя не шавна.

— Ами да, мъртва е.

Конавар се върна в палатката.

Племената имаха различни имена за видрите, но най-често ги наричаха водни кучета, а на старото наречие името им беше речни хрътки.

През целия си живот Конавар се боеше от своята геша, изречена при раждането му. Ворна бе казала на майка му, че той ще умре в деня, когато убие ухапала го хрътка. Тъкмо заради това пророчество Мерия бе настояла Руатан да се сражава рамо до рамо с него в първата битка срещу Морските разбойници на Шард. Предишната вечер Конавар бе убил куче, което бе захапало предпазника на ръката му. Той оцеля в битката и повярва, че се е избавил от тази геша. Сега разбираше как се е заблуждавал. А цял живот бе стоял настрана не само от хрътки, но и от всякакви кучета.

Влезе в палатката и превърза раната.

— Ако днес е последният ми ден, така да бъде — каза на глас.

И се зае да си сложи бронята.

Бануин също прекара неспокойна нощ и беше посърнал, когато се зазори. Брат Слънцеднев долови душевния му смут и попита:

— Страхуваш ли се от предстоящата битка?

Бануин завъртя глава.

— Не е страх, а скръб. Мислех за хилядите млади мъже, които ще загубят живота си… и в двете армии. За какво, братко Слънцеднев? Какво ще постигне накрая това насилие? Убеден съм, че човекът с присъщия му разум може да намери друг начин да урежда разногласията, без да засява още семена на омраза, без още изгубени души да витаят из бойните полета.

— И аз бих се радвал да мисля като тебе — призна брат Слънцеднев. — Само че хармонията често се постига чрез насилие. Горските пожари са страшни, но без тях гората не би се съхранила. Сърните зависят от вълците, които вземат жертви от стадата, премахват слабите животни и оставят толкова сърни, колкото могат да се изхранят. Ако Изворът бе решил да сътвори свят без насилие, едва ли щеше да създаде сокола и лъва.

Бануин се замисли.

— Нима твърдиш, че Изворът в някакъв смисъл желае предстоящия сблъсък и клането в него?

— Приятелю, не съм толкова самонадеян, че дори да гадая какъв е отговорът. Тежко ми е от мисълта, че толкова хора ще умрат. И все пак си напомням, че винаги трябва да се противопоставяме на злото. Не сме молили войниците на Каменград да нахлуят в нашите земи. Не сме искали от тях да поробят нашите жени и да избият децата ни. И какво да сторим? Да ги оставим да постигнат онова, към което се стремят ли? Когато някой седи безучастно и допуска друг да убива, да насилва и да граби, виновен е не по-малко от злодея.

— Щом вярваш в това — възрази Бануин, — утре би трябвало да носиш меч и щит.

Брат Слънцеднев се усмихна.

— Повярвай ми, момчето ми, че ако стоях до майка с дете и войник на Каменград вървеше към тях, щях да грабна и меч, и щит. Не съм толкова праведен, колкото ми се иска.

— Значи признаваш, че праведниците са длъжни да отбягват насилието, независимо животът на колко хора е застрашен?

— Признавам, че сме се заклели да почитаме светостта на живота — натърти възрастният друид. — И се прекланям пред онези мъже, които успяват да живеят според тези обети. Все още не съм един от тях.

Бануин отмести платнището и излезе. Навсякъде в долината бяха запалени огньове за готвене, някои от хилядите войници се грижеха за конете, други наточваха остриета или играеха на зарове. Брат Слънцеднев започна да прибира палатката и Бануин му помогна да я сгънат и да я навият.

— В Каменград — каза Бануин — имаше поклонници на Дървесния култ. Те вярват в ненасилието. Избиха хиляди от тях, но те нито веднъж не вдигнаха ръка срещу убийците. И победиха, защото вече ги признават за граждани като всички други.

— Чувал съм за тях — отговори брат Слънцеднев — и им се възхищавам безгранично. Първият ми духовен учител, обаятелният стар друид Конобелин, казваше, че можеш да промениш умовете на хората чрез доводи или спорове, но душите им не можеш да промениш по този начин. За това са необходими постъпки. — Затегна възлите на палатката. — Казваш, че поклонниците на Култа са победили, но аз бих могъл да оспоря това твърдение. И как победиха? Както научих, Джасарай е заповядал да арестуват и да екзекутират Наладемус. Защо е имал възможност да направи това? Защото двама мъже с мечове са го спасили и от изменниците, и от див звяр. Те го спасили, кротките поклонници на Култа победили и сега армия на Каменград се готви да опустоши нашите земи и да изколи нашите деца. Това ли е било желанието на Извора? Човек може да си навлече лудост, докато опитва да стигне до същината на тази плетеница от случки. — Брат Слънцеднев постоя безмълвно, гледаше долината и бреговете на езерото. След малко каза: — С времето проумях, че е по-добре да обръщаме внимание на величието на човека, а не на злото в него, да виждаме силата на неговата обич, а не да размишляваме какво поражда омразата му. Обичта към семейството, приятелите, родината. Бануин, племето риганте се състои от достойни хора. Убеден съм в това. Ние се стремим не да поробим другите, а да живеем в мир с тях. Не нападаме съседите си. Но когато ни натрапят война, се сражаваме. Сред хилядите мъже тук няма нито един, който не би искал да е другаде. Дошъл е да защити любимите си хора, а това е възвишена цел.

Бануин поклати глава.

— Моригу ми каза, че сред всички живи същества само човекът имал дарбата да подхранва духа на земята. Всяка добра мисъл и постъпка, всеки миг на състрадание е като капка духовен дъжд за света. Но войната?… Тя е черен порой, който отравя земята и ни тласка още една стъпка към смъртта на света.

Брат Слънцеднев сложи ръка на рамото му.

— Да, приятелю. Войната е гнусно зло. Но когато сражението завърши, двамата с тебе ще тръгнем по полето да изцеляваме ранените, доколкото ни стигат силите. И ако Изворът пожелае, ще ги видим да се завръщат в своите стопанства и земи, да прегръщат съпругите и децата си. Ще ги гледаме как се усмихват на неизчерпаемата хубост на залеза, как танцуват в празничните нощи с цялата радост на живота. И ще се надяваме да загърбят омразата, да научат децата си да обичат своите приятели и съседи, за да се спасят идните поколения от войните и така да наситят духа на земята. Само това можем да направим.

— Но първо ще има клане — тихо промълви Бануин.

— Да, първо е клането.

Малко преди здрач Бейн стигна до гората с Дървото на желанията. Кобилата отказваше да навлезе между дърветата, мяташе глава и се дърпаше. Накрая замря разтреперана. Бейн слезе от седлото и я погали по шията.

— И аз не искам да отида там.

Пусна поводите, остави кобилата и тръгна сред обвитите в сенки дървета. Нямаше мъгла, но му се струваше, че дочува във вятъра шепот, усеща нечии погледи.

Вървя по пътеката до мястото, където бяха намерили Моригу, и продължи по отсрещния склон. Добра се до кръга от златисти камъни. Наблизо седеше младеж, строен и златокос. Лицето му имаше благо изражение. До себе си бе подпрял позлатен щит, изработен с приказно майсторство. Стоманата покрай ръбовете сияеше, средата беше като паяжина от златни нишки около сивкав преливащ се камък колкото човешки юмрук. Младежът вдигна глава и се усмихна.

— Тя каза, че ще дойдеш — каза почти напевно.

— И аз дойдох. Кой си ти?

— Аз съм… тоест бях… Риамфада. Ще поседнеш ли при мен?

— Кобилата ми чака до гората и ми предстои дълъг път. Може ли по-накратко? Кажи ми защо Моригу поиска да дойда тук.

— Твоята кобила вече върви обратно към Трите потока, откъдето ще я върнат в стопанството, което ти дари на Гриф и Исуен. Ако решиш да тръгнеш към брега, мога да те пренеса там през портала, вместо да пътуваш дълги седмици.

Риамфада вдигна ръка и посочи с тънък пръст каменния кръг. Въздухът вътре се разлюля и Бейн изведнъж видя от полегат склон цялото пристанище на Ация. Въздухът се разлюля отново и гледката изчезна.

— Седни за малко — каза Риамфада. — Отдавна желаех да се видим.

— Кой си ти? — повтори въпроса си Бейн. — Или трябва да попитам: „Какво си ти?“

— Някога бях човек като тебе. — Риамфада се усмихна. — Е, не съвсем като тебе. Краката ми бяха сакати и не можех да ходя. Но и аз бях от племето риганте, живях в Трите потока. Умрях преди да се родиш. В празнична нощ сред приятели. Сидите ме доведоха тук да живея с тях.

— И сега си един от сидите, така ли?

— Не можеш да станеш един от тях. Но онези от нас, които преди са били хора, бяха научени на някои… да речем, умения, сред които и боравенето с материята. Може би е по-просто да кажа, че ни научиха на магия.

Бейн се пресегна и докосна ръката му. Беше плътна и топла.

— Значи не си призрак?

— Не съм.

Бейн седна на един плосък камък.

— Е, защо съм тук?

— За да направиш избор. Както казах, мога да те пренеса бързо на брега… или на още по-далечно място, ако поискаш. Преди години бих могъл да те прехвърля чак в Каменград, но хората там събориха каменния кръг, който бе издигнат на Четвъртия хълм, за да разчистят място за баня и пазар. Мога обаче да те пратя в друг кръг, който се намира на двайсетина мили североизточно от града.

Бейн прихна.

— Моригу не би поискала да дойда само за да ми спести време в пътешествията. Какво иска от мен?

— Бейн, тя не иска нищо от тебе. Заръчано ми е само да ти обясня какво можеш да избереш.

— Тоест?

— Можеш да отидеш където решиш, в който и да е каменен кръг по земното кълбо.

— Има ли кръг и в Белите планини?

— Питаш за Белите планини на Варсхала — земята на север от земите на варс?

— Да.

— Има и там. Но защо би ти хрумнало да отидеш в Белите планини? Местните племена се прекланят пред божества на кръвта и имат една и съща дума за чужденец и за враг. Дори варсите не ходят при тях.

— Там е жената, която обичам — отвърна Бейн. — Искам да я видя отново.

— Щом е тъй, мога да те пренеса и там — увери го Риамфада.

Бейн се взря в златната паяжина на щита.

— За какво ти е щит?

— Не е мой. Направих го за тебе, Бейн, както преди много години направих меч за твоя баща.

— Много е хубав, но един по-тежък удар ще го съсипе.

Младежът вдигна щита, занесе го при най-близкия дъб и го окачи на нисък клон.

— Покажи ми как ще го съсипеш.

Бейн извади единия къс меч, доближи дървото и мушна щита с все сила. Острието отскочи. Той замахна още няколко пъти и се дръпна. По златните нишки нямаше и следа от удари. Бейн прибра меча и взе щита, изумен от лекотата му. Пъхна ръката си под двата кожени ремъка и обви с пръсти стоманената дръжка. Докато се чудеше как да стегне ремъците, те сами прилепнаха плътно към ръката му.

— Как да го сваля? — попита Бейн.

— Просто пусни дръжката — каза Риамфада.

Бейн го послуша и ремъците се разхлабиха.

— Този щит е истинско чудо. Благодаря ти за подаръка.

— Дано ти послужи — отговори Риамфада.

Бейн пак седна на камъка. Слънцето се спускаше зад разпръснатите по небето облаци и небето над планините заприлича на разтопено злато.

— Какво премълчаваш, Риамфада? Това е боен щит и макар че може да ми е от полза в Белите планини, не ми се вярва да си мислил за това, докато си го правил.

— Ще ти покажа още нещо.

Риамфада вдигна ръка, въздухът за миг се размъти и Бейн видя деветима мъже, седнали в каменен кръг. Позна Брефар, но погледът му се закова в друг — огромен могъщ боец с дълга руса коса на плитки. После гледката се завъртя и той зърна ездач на бял кон в далечината.

— Това е Конавар… — каза Бейн. — Защо ми показваш това?

— Кралят се е запътил към смъртта си — обясни Риамфада. — Той знае, че брат му е намислил да го погуби. Знае, че не може да оцелее.

— Тогава защо го прави?

— Ти беше до него, когато Моригу му каза да изпълни желанието на брат си. Кон обеща, а той е мъж на честта.

— Ясно — неприязнено каза Бейн. — Искаш да се втурна там, за да го спася. Значи за това бяха приказките, че трябвало да избера. Дошъл съм да спася краля.

— Как ми се иска да беше вярно, Бейн, защото обичам Конавар и разбирам колко му е тежко. Но ти не можеш да го спасиш. Такава е съдбата му.

— И защо съм тук?

— За да направиш избор.

— Ако реша да намеря Лия, какво ще сполети Конавар?

— Ще умре сам.

— А ако му се притека на помощ?

— Ще умре… но няма да е сам. Трябва да знаеш, Бейн, че ако се пренесеш при него, ще бъдеш изправен пред друг избор. И решението може да ти навлече гибел още на следващия ден.

15.

Марон, син на Барус, наблюдаваше как придадените към отряда роби издигат трийсетте палатки на младшите офицери. Работеха умело и бързо, дисциплинираната пестеливост на движенията им подсказваше дълъг опит. Този път Марон беше дежурният младши офицер, отговарящ за палатките, и в момента се чувстваше напълно излишен. Вглеждаше се внимателно, но не откриваше нищо нередно в работата на тези дванайсет мъже. Когато приключиха, им благодари и се прокле наум за това. Вече бе предупреждаван двукратно за такива неуместни постъпки, но все още му беше трудно да се отнесе нелюбезно към друг човек. Отпрати ги да се заемат с другата си работа и тръгна из огромния нов бивак. Вляво от него личните роби на Джасарай подреждаха каменната мозайка, която образуваше пода на командирската палатка. Всеки от тези две хиляди триста и седем камъка си имаше номер, а някои от робите бяха подреждали и товарили пода на каруци повече от трийсет години. Те също се трудеха усърдно и сръчно. Знаеха, че е задължително подът да бъде завършен и огромната палатка вдигната, преди Джасарай да пристигне начело на средните походни колони.

Както всеки път от началото на тази война Марон беше омаян от оживлението в новото укрепление. Могъществото и находчивостта на Каменград проличаваха най-добре тъкмо в повторението на този всекидневен ритуал. Нямаше никакво място за случайности. Предните отряди избираха мястото, офицерите отбелязваха с флагчета кое къде да бъде разположено и войниците от авангарда сваляха броните си, за да изкопаят изумително дългия отбранителен ров. От север и от юг конници влачеха отсечени дървета към бъдещите порти, където дънерите щяха да бъдат разцепени и сковани майсторски. През цялото време идваха още Пантери, влизаха в укреплението и се заемаха с предварително възложените им задачи — копаеха нужници, опъваха палатки, палеха огньове за готвене.

Марон се качи на северния вал и огледа заоблените хълмове. Някъде там беше армията на риганте — армията, която бе разгромила Валанус и бе опетнила завоевателната история на Каменград. Според последните сведения от съгледвачите враговете наброяваха по-малко от петдесет хиляди. Някои твърдяха, че били десет пъти по-малко от пълчищата, които победили армията на Валанус.

Младият мъж свали шлема и плъзна пръсти през тъмната си коса. Ветрецът разхлаждаше приятно. Сърбеше го гърбът, но нямаше как да се почеше през желязната броня. Бяха минали седмици, докато свикне с тежките доспехи, с предпазниците на ръцете и краката. Общо взето, чувстваше се като измамник — студент, престорил се на войник. За него беше по-трудно, отколкото за повечето новаци сред офицерите, защото знаеха, че е син на Барус, покорителя на източните земи. Олекваше му, че баща му беше решил да остане в Каменград — не би искал да прави грешките си пред очите му.

В укреплението вече имаше хиляди мъже и Марон се обърна, огледа разположението и видя къде трябва да са настанени неговите петдесет войници. Сложи си шлема и тръгна към палатките на отряда. Щом се увери, че хората му са нахранени, влезе в палатката си и започна ново писмо до Кара. В раницата му вече имаше четири. На всяко бе написал номер, за да се знае в какъв ред да бъдат четени. Утре щеше да попита отново може ли да изпрати писмата в Ация. Всеки ден само десет от офицерите имаха право да изпратят писма вкъщи, защото само двама ездачи носеха съобщенията и Джасарай изискваше да не са прекалено натоварени.

Още пишеше, когато чу шум наблизо. Остави листа и перото, излезе и видя конници, мнозина от тях ранени. Бяха трийсетина, а знаците на бронирания нагръдник на офицера показваха, че командва стотна. Жилавият застаряващ ветеран вече говореше с един от щабните офицери на Джасарай — навъсения и пестелив в приказките Хелтиан.

— Връхлетяха ни от гората на изток — докладваше кавалеристът. — Всички сени от помощния отряд се пръснаха и побягнаха.

— Какви са загубите? — попита Хелтиан.

— Аз загубих шейсет и осем души. Обкръжиха стотната на Тувор и се съмнявам някой от тях да е оцелял. Водеше ги онзи стар мръсник, който дойде в Каменград, Фялок.

— Какви са загубите на врага?

— Трудно е да се прецени, господине. Настана пълна неразбория, когато ни удариха. Очаквахме съгледвачите от племето сени да ни предупредят навреме, но те или са избягали, или са били убити. Врагът ни нападна ненадейно.

— Колко бяха?

— Според мен поне хиляда.

— Изпрати ранените си в палатките на лазарета — заповяда Хелтиан — и се подготви да докладваш по-подробно на императора, когато пристигне.

— Слушам. — Кавалеристът отдаде чест и си тръгна, като поведе хората си.

Хелтиан се обърна към Марон.

— Нямаш ли работа за вършене, младежо?

— Нямам, господине. Моите войници получиха храната си, палатките им са готови.

— Ти си синът на Барус, нали?

— Да, господине.

— Чу доклада му.

— Да, господине.

— Кажи ми какви са твоите изводи.

Марон се помъчи напрегнато да проясни ума си, прехвърляше в паметта си чутите думи.

— Както изглежда, Железните вълци на Фялок са убили сто шейсет и осем наши кавалеристи.

— Продължавай.

— Били са нападнати от засада и враговете са ги превъзхождали петкратно по численост. От съгледвачите не е имало полза. — Изведнъж го осени прозрението. — Двете кавалерийски стотни са били твърде наблизо една до друга. Ако са спазвали уставното разстояние от… от двеста крачки… едната е щяла да се измъкне. Освен това на кавалерията е заповядано да заобикаля гъсто обраслите с дървета местности на разстояние един изстрел с лък.

— Точно така — кимна Хелтиан. — Офицерите са проявили нехайство и са подценили врага. Затова са получили горчив урок.

Хелтиан се обърна и тръгна към северната порта.

Марон се прибра в палатката и продължи писмото, за да сподели отново с Кара колко му липсват тя и техният мъничък син. После описа земите на келтой от тази страна на морето, прекрасните планини, чистата вода в потоците и реките. Спря, защото се замисли за Бануин, питаше се къде ли е сега неговият приятел. Той не беше воин, затова предстоящата битка едва ли го излагаше на опасност. Спомни си и за гладиатора Бейн. Бяс бе казал, че младежът се е върнал в родните си планини. Може би беше наблизо и точеше мечовете си. Марон потръпна. В късния следобед слънцето вече не грееше силно.

В палатката нямаше легло, само опънато с колчета платнище. Марон свали бронята и най-после се почеса по гърба. После легна на платнището със сгънато одеяло вместо възглавница. А у дома Кара и синът им сигурно бяха в градината, момченцето заспало в люлката, сложена в сянката на стария бряст. Марон затвори очи и си ги представи. Изпълни го любовта към двамата и болезнената тъга, че не е с тях.

Кара се разгневи, когато той тръгна на война, и не пожела да се сбогува с него.

— Ти застана на страната на злото — каза му още когато научи, че са го назначили за офицер в Двайсет и трета пантера.

— Не е зло да браниш града си — възрази Марон.

— Ето го нашия град… — Жена му махна с ръка. — Къде е вражеската армия? Не я виждам.

— Риганте събират войски и техни подстрекатели са дошли през морето, за да подклаждат размирици сред покорените племена, насъскват ги да се разбунтуват срещу властта на Каменград. Ако не ги смажем още сега, нищо чудно след време наистина да видим армията им пред нашите порти.

— Някои мъже винаги ще си намират поводи за война — студено отвърна тя. — От Бейн знам, че риганте никога не са прекосявали морето, за да воюват, те не се стремят да завладяват чужди земи. Не са алчен народ. Не жадуват за завоевания и изтребление.

— Аз също — оправда се Марон.

— Но ще нахлуеш с армията в техните земи, за да поробите жените и да убиете мъжете.

— Кара, ти представяш всичко това като низост! Навсякъде в покорените от Каменград земи има мир и хармония. Ние носим цивилизация и култура на другите народи. Не знаеш ли, че друидите принасят бебета в жертва на своите олтари? Те са прости варвари.

— Прости варвари ли? — повтори Кара. — Вчера на Голямата арена пет жени бяха разкъсани от диви зверове за забавление на тълпата. Не ми говори за прости варвари! Риганте нямат циркове.

— Това е съвсем друго! — сопна се Марон. — Съвсем по женски отклоняваш разговора. А жените, които спомена, явно са извършили престъпления, затова са били осъдени. Вероятно са били убийци и са заслужавали напълно такава участ.

— Ти си глупак, Марон. Дано се опомниш преди да е станало твърде късно.

През седмиците преди заминаването му не му говореше. Марон се надяваше писмата да смекчат сърцето ѝ и когато се завърне като победоносен герой, Кара да се държи по-мило с него.

Брефар рязко извъртя глава. За недоловимо кратък миг му се стори, че зърна двама мъже при камъните на кръга. Примигна и вече ги нямаше. Каза си, че го е заблудила все по-мъждивата светлина, и пак се облегна на един от златистите камъни. Вятърът носеше хлад и той се загърна с наметалото от овчи кожи. Другите бяха запалили огън и седяха около него, но Брефар нямаше желание да отиде при тях. Всъщност му се искаше да не е тук.

Ако Конавар не беше толкова себичен, толкова ненаситен за власт и слава, всичко това просто нямаше да се случи…

Брефар се вторачи в големия златен пръстен на средния пръст на дясната си ръка. Подари му го Конавар, след като бе коронясан за крал. Щедър дар. Разбира се, Бендегит Бран получи златна огърлица, Гованан — прекрасна закопчалка за наметало с рубин в средата, а Фялок — меч, чиято дръжка бе покрита със златни нишки, а в края ѝ имаше чудесно шлифован изумруд. Брефар бе огледал придирчиво подаръците. Неговият златен пръстен струваше най-малко. Груба обида.

Преглъщаше такива оскърбления през целия си живот. Още от онзи ден с проклетия мечок!

И досега го виждаше ясно в паметта си — от челюстите на звяра капеше кръвта на момчетата, които бе убил в гората. Нападна Конавар. Мечокът беше страховита гледка и кръвта във вените на Брефар сякаш замръзна. Кон скочи срещу чудовището и го наръга с кинжала си. После Гованан му се притече на помощ. Всичко свърши бързо. В един миг Конавар беше жизнен и силен, а в следващия — разкъсан, кръвта му опръскала тревата наоколо. Ловците дойдоха в галоп и забиха копията си в звяра. Чак тогава Брефар намери сили да се размърда. Всички го гледаха, смятаха го за страхливец. Никой не му го каза в очите. Но си го мислеха. И оттогава животът му беше прокълнат.

Кон тъй и не можа да му прости. Казваше, че не му се сърди, но лъжеше. И двайсет години все го наказваше, подвеждаше го да се провали и да изглежда глупак в очите на околните. Как ли се беше смял всеки път…

Брефар изобщо не се съмняваше, че кралят е говорил за тези „провали“ с Бран, Гованан, Оста, Фялок и останалите. Въобразяваха си, че Брефар не забелязва как му се подиграват зад гърба. Но той се досещаше. Нямаше нужда да вижда, за да знае. Подразбираше се. Също като отвратителното им съзаклятничество да го изкарат негоден за нищо.

Кон му повери северните златни мини със заръката да увеличи добива и да напълни хазната. И Брефар измисли няколко нови начина за работа. Успехът беше смайващ. А после се случи онова срутване. Обвиниха го, че принуждавал хората да копаят прекалено бързо, без да укрепват достатъчно тунелите. Загинаха четирийсет миньори, мината остана затворена четири месеца. Нима той беше виновен? Добивай повече злато, каза му кралят. И Брефар удвои добива.

Всеки предложен му от Кон пост беше като намазано с отрова острие. Все заради онзи мечок.

Затова нито веднъж не му бе предложено да предвожда отряд от армията. Какво унижение! Все едно да обявят пред всички: „Брефар е страхливец.“ Дори Бран повярва в това след онова недоразумение в първата война срещу паноните преди двайсет години. Кон възложи на Брефар да събере и да поведе закъснелите подкрепления, после потегли за битка срещу войските на планинския леърд на паноните и Шард и неговите морски разбойници. Брефар изпълни точно заповедта, събра на едно място мъжете, които още идваха от всички земи на риганте. И щеше да тръгне с тях, за да подкрепи Кон, щом пристигнат всички. Ама не, трябваше петнайсетгодишният Бран да се прояви като герой — измъкна се само с две-три хиляди души от подкрепленията, за да се намеси посред битката, докато Брефар се грижеше за отбраната на Старите дъбове в случай на поражение.

То се знае, никой не пожела да го разбере. Кон се погрижи за това. Страхливият Брефар се бе провалил и повече нямаше да командва войска. Но той оставаше предан на своя брат година след година. Докато Бран управляваше северните земи, а Фялок се занимаваше с източните, на него подхвърлиха кокалче — Трите потока. Тогава научи кои са истинските му приятели. Пратеници на император Джасарай дойдоха да го помолят за съвет. Обясниха му, че императорът разбира колко блестящо се е проявявал неведнъж, например с изобретяването на стремената, които дадоха възможност на кавалеристите да носят по-тежки брони и да запазват равновесие на седлото по време на сражение. Пратениците увериха Брефар, че за императора ще е чест да го смята за свой приятел.

И Джасарай се оказа верен приятел. Неговите тайни пратеници бяха чували как Конавар се присмива често на Брефар, изброиха му всички презрителни подхвърляния на краля. Веднъж дори бе заявил, че той е измислил стремената. Джасарай беше прав и за поддържането на огромна армия по волята на Конавар. Тя беше твърде скъпа и съвсем ненужна. Затова императорът изтъкваше в писмото си, че риганте ще благоденстват под властта на по-мъдър управник като Брефар.

Джасарай го разбираше. Похвали го за неговото решение по време на първата война с паноните. „Само глупак — подчертаваше в писмото си — би повел в сражението всички войници, като остави беззащитно мирното население в случай на неблагоприятен обрат при първия сблъсък.“ Брефар научи тези думи наизуст. Освен това Джасарай напомни, че наложеното господство на Конавар над паноните погазва всички обичаи на народа келтой, и чрез пратениците си свърза Брефар с Гуерн, бунтовния воин от паноните, който искаше да избави племето си от игото на риганте.

Толкова вълнуващо беше да заговорничи тайно. Искаше да покаже на Конавар, че превъзхожда като стратег най-малкия им брат Бендегит Бран. И да докаже, че не е страхливец, когато яздеше до Шард след нахлуването на Морските вълци.

Потрепери от спомена как препускаше бясно, за да избяга от полесражението. Да, тогава бе обезумял от ужас, но и за това беше виновен Конавар, защото тъкмо той не му даде шанс да участва в сражения. Иначе Брефар би свикнал да потиска страха си. Е, вече го беше овладял. Сега чакаше тук с Гуерн и неговите бойци, за да убият Конавар.

Да убият Конавар! Мисълта за това го разтърси.

През целия си живот допреди броени години бе обожавал брат си. И беше допуснал повечето си грешки, за които бездруго вината не беше само негова, от престараване да му угоди.

— Аз те обичах, Кон — прошепна Брефар.

Олекна му от увереността, че Кон не би и помислил да дойде тук сам за среща с Гуерн. Щеше да надуши коварството веднага. „Ще изпрати Фялок с десетки Железни вълци да ни заловят.“ Брефар вече знаеше какво ще каже, когато го изправят пред краля. „Е, Кон, не ти стигна смелост да се срещнеш с нас, както те помолихме. Може би в края на краищата не си чак такъв герой, щом изпрати твоите Вълци там, където ти не дръзна да се появиш.“ И изгнанието си струваше заради възможността да изрече тези думи пред пълководците на краля. А после щеше да тръгне на юг, за да се присъедини към Джасарай.

Гуерн извика:

— Ето го, идва!

Сърцето на Брефар се сви. На отсрещното било се открояваше един-единствен ездач на бял кон, клонящото към хоризонта слънце позлатяваше бронята му.

— О, не! — прошепна Брефар.

Оглеждаше хълмовете за придружаващи краля Железни вълци, но докато конникът идваше все по-наблизо, проумя, че е сам.

„Ох, Кон, защо дойде?…“

Крал Конавар влезе в каменния кръг. Носеше крилат шлем от ярко сребро, на нагръдника му бе гравиран неговият герб — сърне в тръни, раменете му бяха загърнати в прочутото шарено наметало. На колана му бе окачен легендарният меч на сидите със златната дръжка. Бойният шлем, закриващ цялото лице, бе сложен на рога на седлото. Кралят стъпи на земята и тръгна към мъжете около огъня. Не погледна към Брефар, който се потули в сенките на камъните.

Гуерн пристъпи към краля.

— Седни с нас, Конавар. Нека поговорим за новия мир.

— Не ме повикахте тук да говорим — отвърна Конавар, извади меча си и опря върха му на каменистата земя, отпуснал длани на златната дръжка. — Повикахте ме да умра тук. Хайде де, предатели. Тук съм. И съм сам.

Осмината около огъня се бяха изправили. Извадиха мечовете си и застанаха в полукръг около позлатения от слънцето воин. Въпреки че бяха мнозина срещу един, не се решаваха да нападнат. Срещу тях стоеше не кой да е, а Конавар, Демонския меч, кралят-воин, който не познаваше вкуса на поражението.

Брефар наблюдаваше отстрани; обзе го непоносима тъга. Кон беше величав, докато враговете му вече изглеждаха нищожни човечета с нищожни мечти. Брефар не бе искал да се стигне дотук. Чак сега разбра това. И той извади меча си, решен да се хвърли в схватката и да подкрепи брат си. Но не го направи. Краката не му се подчиниха и той стоеше вцепенен както преди много години, когато мечокът нападна, а той не направи нищо.

Изведнъж двама от мъжете се хвърлиха срещу краля. Конавар замахна два пъти с меча на сидите. Бликнаха кървави фонтани и нападателите се стовариха на земята. Другите шестима се метнаха едновременно към краля, мушкаха и сечаха.

В този миг кръгът се разтресе от леден повей. Блесна ослепителна светлина и нов боец изскочи от нищото. Брефар замига, мечът падна от изтръпналите му пръсти. Воинът носеше златен щит с невероятен блясък. Втурна се към противниците на краля, блъсна един в лицето с щита и заби меча си между ребрата на друг.

Брефар се вторачи в меча си. Искаше да се наведе, за да го вземе, но краката му трепереха и се боеше да не падне, ако протегне ръка надолу. Затова извади кинжала си от канията. Трясъкът на блъскащи се остриета, писъците на умиращите сякаш го разкъсваха; той се облегна отмалял на побития камък, стисна очи и закри ушите си с юмруци. Не можа да се избави от звуците, затова се насилваше да мисли за по-щастливи времена, когато с Кон бяха деца и играеха на склоновете над Трите потока.

Врявата секна и Брефар отвори очи. Новодошлият — сега позна копелето Бейн — стоеше до краля и го крепеше за ръката. Крилатият шлем бе паднал наблизо, вдлъбнат от нечий меч. По бузата на краля се стичаше кръв и капеше по бронята. Имаше кръв и по лявата му ръка. Брефар гледаше как Конавар разхлаби ремъците на нагръдника. Бейн го свали. После кралят смъкна тромаво ризницата си и Брефар видя две огромни синини на левия му хълбок, кожата беше сцепена.

Треперенето спря и Брефар се затътри към тях. Конавар го погледна и изражението му се промени. Брефар очакваше… всъщност жадуваше да види гняв. Но лицето на краля беше печално.

— Защо, Крило? — попита той.

— Защо ли? Заради всички обиди и унижения, с които ме засипваше.

— Какви обиди? Аз те обичам, Крило. Винаги съм те обичал.

— Знам как ми се присмивахте толкова години. Не ме лъжи, Кон. Знам.

— Никой не ти се е присмивал пред мен. От кого си чул такива измишльотини? — Конавар направи крачка към Брефар. — Крило, нека оставим всичко това в миналото. Предстои решителна битка…

И му протегна ръка.

— Не ме докосвай! — Гласът на Брефар изтъня във вой.

Понечи да отблъсне ръката, почти забравил за ножа, който стискаше. И в последния недоловим миг, обладан от терзанията и яростта, завъртя юмрука си. Острието се заби между ребрата на Конавар. Кралят изпъшка и залитна, от раната шурна кръв.

— Не! Аз не исках…

Бейн измъкна меч и тръгна към втрещения строен мъж.

— Остави го! Не го убивай! — заповяда кралят и се свлече на земята.

Бейн постоя, впил студения си поглед в измъченото лице на Брефар.

— Махни се, змийче! — изсъска накрая. — Ако те видя отново, ще те съсека тутакси!

Брефар не мърдаше и Бейн вдигна меча. И тогава Брефар се врътна и хукна към гората.

Тичаше с все сила, сърцето му биеше лудешки.

Бейн беше зашеметен. А тъкмо си бе помислил, че Риамфада е сбъркал в пророчеството си. Нали двамата с Конавар убиха бунтовниците, а кралят имаше само леки рани и натъртвания. Но сега Бейн се взираше в мъжа с посивяло лице, който седеше неподвижно, опрял гръб на един от побитите камъни, и знаеше, че умира. Кинжалът се бе забил дълбоко.

В гаснещата светлина Конавар започна да трепери. Бейн свали наметалото си и го уви около тялото му.

— Боли ли?

Конавар се закашля и червена струйка се стече по брадата му.

— Малко — призна той. — Къде е Крилото?

— Избяга в гората. Защо поиска да го пощадя?

Кралят облегна глава на камъка. Усмихна се.

— Той е моят по-малък брат. Грижех се за него през целия си живот.

— Той е долен изменник… и те уби.

— Аз дойдох… тук да умра — изпъшка Конавар. — Това е цената, която Моригу поиска да платя. Не знам защо. Винаги изтъкваше, че победата над Каменград е… важна. И без мен… — Млъкна за малко. — Бейн, а ти какво правиш тук?

— Твой приятел ме помоли да дойда. Риамфада.

— Рибката — промълви Конавар.

— Рибката ли? — озадачи се Бейн.

— Когато беше… човек… краката не го държаха. С Гованан го носехме до водопада Ригуан. Ние… го научихме да плува.

Бейн се вгледа в бледото лице на умиращия.

— Него ли си носил, когато ви нападна мечокът?

— Него. След време сидите приютиха духа му. — Конавар изстена и лицето му се сгърчи. — Проклятие, тази рана е доста досадна. — Вдигна поглед към Бейн. — Радвам се, че си тук. Щеше да ми е тежко на душата, ако умра без…

Той пак се присви.

— Не говори — помоли Бейн. — Облегни се удобно.

— Каква полза от това? — Конавар се усмихна насила. — Когато вдигнахме Моригу, видях какво ли не, споделих мигове от твоя живот. Ти победи в онова надбягване и дойде при мен… Помниш ли?

— Помня, разбира се. Ти ми обърна гръб.

— Съжалявам за това, Бейн. Когато те видях да тичаш пред останалите, сърцето ми щеше да се пръсне от гордост. Но не можех да остана. Да те прегърна, да те призная пред всички за свой син би означавало да видя отново майка ти, а аз се бях заклел да не я погледна повече. Ако можех да повторя живота си, щях да променя много неща.

— Обвинявал си я за собствените си недостатъци — каза Бейн без гняв.

— Не — отрече кралят. — Никога не съм обвинявал Ариан. Обичах я от мига, когато я зърнах за пръв път. Вината беше само моя. Но аз трябваше да изкупя стореното от мен зло — убийството на невинни и смъртта на Тей.

Кралят не каза нищо друго и на Бейн му се стори, че е мъртъв. Нощта ставаше все по-студена.

Нещо се раздвижи зад него и той се извъртя с меч в ръка. Пред него стоеше момче със сламеноруса коса и избеляла туника. Гледаше уплашено. Бейн пъхна меча в ножницата.

— Какво правиш тук, хлапе?

— Видях какво стана — отговори момчето. — Подгониха ме вълци и се качих на едно дърво. Оттам гледах схватката, видях как онзи наръга краля. Той ще оздравее ли?

— Събери дърва за огън — заръча Бейн и се върна при Конавар.

Докосна шията му и напипа слаб пулс. Очите на Конавар се отвориха и той хвана ръката му.

— Имах видения. Гледах себе си как умирам тук, но също и как предвождам атака срещу враговете. Не разбирах как могат да се сбъднат и двете. Вече виждам… Виждам!

Пак изпадна в несвяст. Момчето донесе дърва и извади кремък. Бейн седеше и слушаше ритмичното чаткане на огнивото. Накрая по треските плъзна пламъче и се чу пукот на запалени клони. Момчето раздуха огъня и дойде да седне от другата страна на краля.

— Няма да умре, нали?

— Как се казваш, момче?

— Аксис. Кралят веднъж мина по тези места и подари на татко бик, защото нашият беше умрял.

— Поддържай огъня, Аксис — каза му Бейн. — Нека му е топло.

— Значи ще умре? — По бузите на момчето потекоха сълзи.

— Да, Аксис, ще умре. Грижи се за огъня.

Бейн сведе поглед. Пръстите на краля още стискаха ръката му. Усещаше топлината им, виждаше белезите от сражения по ръката на краля. От раната на хълбока вече не изтичаше кръв, но Бейн знаеше, че вътрешният кръвоизлив продължава. Познаваше тези рани от опита на арената. Агонията можеше да се проточи часове, но смъртта беше неизбежна.

Луната изгря над каменния кръг. Бейн погледна момчето и каза:

— Иди при конете на убийците. Може да са носили храна. Като те гледам, прегладнял си.

— Прегладнях — потвърди Аксис. — Да доведа ли конете в кръга? Вълците може би още обикалят наблизо.

— Да, доведи ги.

Момчето изтича от кръга и скоро се върна с три коня и ги върза в кръга.

— Другите са избягали.

Аксис хвана поводите на белия кон, който бе яздил кралят, и го доведе по-близо до огъня. Прерови дисагите на другите животни и намери няколко дебели парчета шунка, увити в тънък плат. Предложи на Бейн и почнаха да ядат.

Времето се точеше мудно. Аксис задряма до огъня, а Бейн мислеше за миналото и омразата си към Конавар, за копнежа да бъде приет и признат. Толкова дълго бе живял с мечтите как ще убие мъжа, чиято ръка държеше сега.

Кралят изохка. Бейн се вгледа в лицето му — очите бяха отворени, но се бяха вторачили нанякъде.

— Ех, Крило — прошепна Конавар, — не гледай толкова тъжно. Всичко ще е наред.

— Конавар!

Бейн стисна по-силно ръката на краля и той замига и го погледна.

— Той се върна. Чака ме.

Бейн мълчеше, защото не знаеше какво да каже.

— Сложи… меча… в ръцете ми…

Гласът на краля затихваше. Оръжието бе подпряно на камъка зад Конавар. Бейн го взе и доближи дръжката до пръстите на краля. Конавар не шавна. Бейн разтвори внимателно пръстите му, после ги сви около дръжката. Умиращият въздъхна за последен път, главата му се килна, тялото се свлече в ръцете на Бейн. Той поседя така, с главата на краля, отпусната на рамото му. След това положи тялото на земята.

Риамфада влезе в кръга и коленичи до краля, наведе се и го целуна по челото. Обърна се към Бейн.

— Благодаря ти, че беше с него.

— Защо не ми каза за Брефар? Можех да го спра.

— Бейн, не знаех точно как ще се случи. Само знаех какво предстои.

— Ще ми се да го намеря и да го убия.

— Вече няма нужда. Брефар е мъртъв. Избяга в гората и си преряза гърлото със същия нож, с който погуби Конавар. Сега братята са заедно и всичко лошо помежду им е отминало.

— Значи кралят наистина видя Брефар, докато издъхваше?

— Да.

Бейн стана.

— Направи ли своя избор? — попита Риамфада.

— Да… както ти знаеше предварително.

— Разбира се. — Риамфада кимна. — Ти си синът на Конавар. Не бих очаквал друго от тебе.

16.

В сумрака преди изгрева прозвуча сигналната тръба за закуската и Джасарай се събуди от неспокойната дрямка. За пръв път от години го бяха тормозили лоши сънища. Вървеше към факелно шествие в негова чест. Тълпите викаха възторжено, а той зърна сянка над себе си и разбра, че в нощта лети сокол. Вдигна глава в почуда, питаше се какво ли е принудило тази дневна хищна птица да се зарее във висините нощем. А соколът се спусна към него и раздра лицето му с ноктите си.

Джасарай потръпна. Гърбът го наболяваше и той изпъшка, докато се надигаше. Отдавна не бе предвождал поход и на шейсет и пет тялото му не понасяше добре несгодите. Ставите го мъчеха, откакто бе пристигнал в Ация насред гръмотевична буря, и все беше в лошо настроение.

Чуваше мъже да вършат каквато работа имаха около командирската палатка — някои прибираха палатки, за да ги сгънат и навият, други се строяваха на опашките пред котлите за паница горещо вариво и комат хляб, дрънчаха конски сбруи, войници си подхвърляха самохвалства преди наближаващата битка. Звуци, които Джасарай бе обикнал със страст, липсваща във всички други занимания през живота му. Беше се надявал походът срещу риганте и съюзните им племена да го въодушеви и разведри, да му върне радостта, която помнеше от младините си, но тази надежда вече изглеждаше обречена. Немислимо беше скорошната победа да удовлетвори наистина хората от Каменград или поне него. Гражданите бяха свикнали с победите на Джасарай и неговите Пантери срещу многократно превъзхождащ противник. Непобедимият Джасарай!

Императорът въздъхна. Кой би могъл да си представи преди трийсет и седем години, че хилавият учител по математика ще се преобрази в най-великия военен гений на своята епоха? Не и самият той, каза си с кисела усмивка.

Двайсет и осем годишният мъж, който си бе останал толкова непохватен, че не можеше да борави нито с меч, нито с копие и не бе учил във военната академия, изведнъж откри, че първият му чин в армията е генералският. Великолепен в своята чудатост обрат. Гражданската война беше в разгара си и най-тежките затруднения за онези, които се опитваха да спасят републиката, се оказаха снабдяването на войските и превозът на припасите — храната, каруците, конете, оръжията. По-точно Трета републиканска армия под командването на Собиус се нуждаеше от умел интендант. И за да може да се пазари и да преговаря с всички от изгодна позиция, Собиус го направи генерал. Джасарай оправда надеждите и се прояви блестящо като интендант — Трета армия никога не изпитваше недостиг на снаряжение или храна. Липсваше им обаче умен командир, затова бунтовниците им нанасяха поражение след поражение. Само за три дни Собиус и целият му щаб загинаха в битките и Джасарай остана единственият генерал, който можеше да поеме командването.

И той го направи. Отблъскваше смайващо набезите на бунтовниците по време на отстъплението, ръководеше войниците си с нечувана дотогава вещина и точност. Така човекът, наричан с добродушно презрение Книжника, победи във войната и спаси републиката.

През следващите години все по-влиятелният Джасарай написа три бойни устава, които промениха напълно военното дело. Неговите армии бяха добре въоръжени, винаги нахранени и безупречно дисциплинирани — вместо личен героизъм той изискваше пълно сплотяване на отрядите, вместо груба сила използваше хитроумна тактика. Армиите на Каменград под командването на Джасарай не знаеха що е поражение. Всъщност единственият позор във военната история на Каменград бе навлечен от онзи идиот Валанус, който поведе жалка по численост армия в земите на риганте и войниците му бяха изклани.

Това петно щеше да бъде заличено скоро от разгрома на враговете. Нямаше обаче на какво да се радва. Джасарай се бе надявал Конавар да събере поне сто хиляди войници. Но от съгледвачите знаеше, че срещу него на бойното поле ще излязат по-малко от петдесет хиляди.

Какво пилеене на време и сили, отсъди недоволно, докато си наливаше вода. Да беше възложил на Барус покоряването на тези племена. Малко оставаше да го направи, но го подведе все по-тежката неизбежна скука, откакто се бе възкачил на императорския трон. Сигурно трябваше да е благодарен на Наладемус за предателството, защото поне за малко имаше някакво вълнение в живота му. Но не си затваряше очите за истината, че изпитва истинско удоволствие само на полесражението — а на империята не ѝ бяха останали много достойни противници. Джасарай можеше да поведе нашествие в земите на риганте неведнъж през изминалите години. Но все отлагаше, та да бъде особено приятна победата над Конавар — последния истински противник във все по-невзрачния свят.

Джасарай следеше възхода му с изострено любопитство, защото бе запомнил добре младежа от келтой, който участваше с армията му в битките срещу пердиите. Чудесен младеж, смел и умен, но и с достатъчна сила на волята да потисне в себе си безразсъдното буйство, присъщо за племената. Макар че резултатът от днешното сражение беше ясен предварително, победата нямаше да бъде постигната лесно. Но нямаше и да донесе слава. В Каменград щяха да научат новината и да свият рамене. „Е, попилял някакви си бойци от племената.“

Платнището се отмести, един от стоящите на пост войници надникна в палатката и щом видя, че императорът е буден, каза:

— Господарю, съгледвачите се върнаха.

— Да влязат.

Двамата мъже от племето сени влязоха придружени от негови телохранители, които следяха недоверчиво всяко тяхно движение. Двамата сени бяха недодялани и гледаха начумерено.

— Е? — подкани ги императорът.

— Риганте се строяват на място, където реката е зад тях — започна единият. — Заели са един рид на около миля оттук.

— Колко са?

Съгледвачът разпери ръце.

— Малко повече от вашите войници. Не мога да броя до толкова.

Генерал Хелтиан наведе глава да мине под отметнатото платнище. Джасарай отпрати съгледвачите и каза на Хелтиан да се погрижи пред палатката да има оседлани коне.

След няколко минути Джасарай, с обикновена туника и вълнено наметало с качулка, тръгна от укреплението с Хелтиан и трима младши офицери. Не носеше оръжие. Имаше две причини за това. Тъй и не бе станал майстор на меча, затова оръжието щеше да е безполезно в ръката му при сблъсък. Но втората причина беше несравнимо по-важна. Войниците виждаха как техният повелител отива невъоръжен да огледа вражеските позиции и си казваха засмени: „Ето го Книжника, който не се бои от никого.“ Това щеше да уталожи напрежението преди битката.

Поеха на север към откритата местност, откъдето можеха да наблюдават враговете. Джасарай спря коня си. Очите му не виждаха добре както преди, но суетността го възпираше да си признае това. Обърна се към един от младшите офицери.

— Марон, опиши ми техния боен строй.

Младежът се взря в далечните редици племенни бойци.

— Съсредоточили са в центъра около петнайсет хиляди души. Различавам тежка пехота отляво и отдясно, но засега не се виждат кавалерия или стрелци.

— Какво подсказва този строй? — попита императорът.

— Аз… не знам, господарю.

— А ти какво ще кажеш? — попита Джасарай друг от младшите офицери.

— Очакват да нападнем центъра, затова са го подсилили? — предположи той неуверено.

Докато петимата ездачи оглеждаха враговете, дълга колона от покрити с броня конници се появи половин миля вдясно, напредваше бавно по билата на хълмовете.

— Ето ги Фялок и Железните вълци — каза Джасарай. — Трябва да внимаваме с тях. Някой забеляза ли вече Конавар?

— Виждам кралското знаме. — Марон посочи центъра на вражеските позиции.

Ветрецът развяваше светлосин плат с бели линии.

— Какво правят в момента? — попита Джасарай, примижал към строените мъже от племената.

— Раздават им храна, господарю — отговори Марон.

— Мъдрият пълководец знае, че ситите бойци се сражават по-добре — отбеляза императорът. — Е, господа, видяхме достатъчно.

Обърна коня си непохватно, подкара го в тръс и се върна в укреплението.

Повика Хелтиан в палатката и заповяда на слугите да донесат закуска. Докато се хранеха, се опитваше да си представи полесражението. Местността между хълмовете беше равна, а нататък постепенно се издигаше. Зад вражеския център имаше дълбока и широка река, което означаваше, че Конавар не си е оставил възможност за отстъпление.

Джасарай погледна Хелтиан и попита:

— Ти какво мислиш?

Винаги намусеният генерал този път се усмихна.

— Радвам се, че не ме попитахте пред младоците. Може и да греша, но ми се струва, че те са се подготвили за решителна битка до победа или смърт. Нищо повече.

— Да, грешиш — каза императорът. — Конавар е по-хитър, отколкото очакваш. Ако ти беше прав, той щеше да разположи тежката пехота в центъра. Само че тя е на двата фланга заедно с конницата. Центърът им заема поне четвърт миля. Обикновено бихме разгърнали срещу такава позиция пет Пантери. Конавар се надява да стигнем до това решение и да насочим основния удар срещу центъра. Тогава неговата тежка пехота би могла да ни притисне по фланговете, да ни хване натясно и да ни лиши от маневреност. Неговите бойци в центъра са с леки брони и той очаква нашите стрелци да ги обсипят с всичките си стрели, за да избият колкото може повече от тях. След това неговите Железни вълци биха ни нападнали в тил, за да ни затворят още по-натясно. Ако сме обкръжени и без възможност да се престрояваме, ще ни изколят като овце.

— Господарю, щом е така, какво ще направим ние? — попита Хелтиан.

— Точно каквото им се иска. Ще настъпим в плътен строй от десет редици, зад който ще разположим стрелците. А когато доближим техния център, ще образуваме пълен боен квадрат от шест редици, като оставим две Пантери в резерв. Стрелците няма да изпратят към врага и една стрела, докато аз не заповядам. Ще ги запазим за атаката на Железните вълци. Щом се престроим в квадрат, ще напредваме бавно към центъра им, за да го смажем. Искам Конавар да бъде пленен жив, ако е възможно. Той ще бъде моят трофей. Ще го откараме окован в Каменград и ще го екзекутираме на Голямата арена.

— Господарю, вие като че ли очаквате да победим лесно днес.

— О, не се съмнявам, че Конавар ни е подготвил някоя и друга изненада. Или той, или онзи негов брат — Бендегит Бран. И той е хитрец. Трябваше да се отърва от него, когато дойде в Каменград.

— Господарю, желаете ли и той да бъде заловен жив?

Джасарай завъртя глава.

— Не. Убийте го като останалите. Хелтиан, никакви пленници днес. Никакви продажби на роби. Всеки келтой, излязъл срещу нас, трябва да умре. След като победиха Валанус, риганте сложиха по границите на земите си копия с набучени на тях глави на наши офицери. Днес ние ще издигнем гора от копия с набучени глави като поука за всеки, който си мечтае да се опълчи на Каменград.

— Разбрах, господарю.

Джасарай забеляза, че Хелтиан е разтревожен.

— Какво има?

— Вие сте Книжника, господарю, не мога да се меря с вас като стратег. И все пак според мен е ненужно да се напъхваме в подготвения от тях капан. Ако ги ударим с все сила отдясно и изтласкаме пехотата им назад, те ще са принудени да променят плановете си за битката и ще се объркат.

— Е, да — усмихна се Джасарай, — прав си. Но каква наслада има в толкова проста победа? Враговете ще се заблудят, че сме им в кърпа вързани, а когато им покажем, че сме разгадали техния замисъл, ще бъдат съкрушени. Да, знам, че е жестоко, но и императорите си имат своите забавления.

Бендегит Бран стоеше на склона и гледаше напредващите колони на армията от Каменград, които се показваха в сутрешната мъгла на миля южно от неговите бойци. Около него доброволците от панони, норвии и риганте се взираха свирепо в настъпващия враг.

Бран не произнесе вдъхновяваща реч преди тези мъже, не ги увещаваше да се сражават упорито за своите близки и родината си. Нямаше нужда. Те знаеха, че днешната битка може да промени завинаги живота на всеки човек от народа келтой. Знаеха, че ако се провалят, техните съпруги и дъщери ще бъдат поробени, а малките им деца — избити. Не, повтори си Бран, нямаше нужда да ги насърчава.

Искаше му се обаче някой да бе насърчил него.

Смъртта на първородния му син едва не го съсипа, а наученото преди часове от Бануин опустоши душата му.

Конавар беше мъртъв, убит от Брефар.

Още не му се вярваше. Крилото открай време си беше с помрачен дух, но Бран нито веднъж не се бе усъмнил в обичта му към Конавар или техния народ. А ето че с един страшен удар бе погубил и брат си, и надеждите на всички келтои. Конавар се бе превърнал в такава легенда приживе, че все едно имаха още десет хиляди бойци, ако войските им можеха да го видят в позлатената броня, за да се въодушевят като реещи се в небето орли. И сега забелязваше как се озъртат към хълмовете в очакване кралят да се появи.

Армията на Каменград настъпваше по равното поле, колоните се престрояваха плавно. Когато доближиха, Бран загледа отблясъците по шлемовете и големите правоъгълни щитове. Вече напредваха, както се бе надявал, в типичния за тях Петорен строй от десет редици, разгърнати нашироко, всеки фланг защитен от още три Пантери, и така образуваха три страни от квадрат, между които вървяха стрелците. Бран прецени, че са около хиляда.

Опитваше се да пресметне общия брой на враговете. Джасарай като че ли бе извел на бойното поле десет Пантери, които заедно със стрелците наброяваха трийсет и една хиляди войници. Значи бе оставил две Пантери да защитават укреплението — даваше шанс на армията си да се оттегли безопасно, ако в сражението настъпи лош за тях обрат. Срещу тази мощ Бран разполагаше с малко над четирийсет хиляди бойци, но мнозина от тях нямаха опит в големи битки. Макар и по-малобройна, армията на Джасарай беше по-силната. Племената трябваше да разчитат преди всичко на десетте хиляди Железни вълци, осемте хиляди тежко бронирани пехотинци и трите хиляди Конни стрелци — закалени в сражения, добре обучени и дисциплинирани. Другите бяха храбри мъже от племената, но без подкрепа войниците на Каменград биха ги прегазили за не повече от час.

Вятърът се обърна и над полето заехтя думкането на барабани, в чийто ритъм враговете настъпваха към центъра на неговата армия. Бран даде знак на своите стрелци да заемат позиция и стотици мъже с лъкове изтичаха напред.

Армията на Каменград вече беше на триста крачки, прозвуча сигнална тръба. Войниците спряха и строят им започна да се променя. Бран се умърлуши — подреждаха се в отворен боен квадрат. И отново тръгнаха напред. Той умуваше трескаво. Все още можеха да обградят врага, но какво щяха да постигнат? Единствената надежда за победа беше в замисъла да ги притиснат от всички страни, за да им отнемат маневреността. А в новия строй армията на Каменград можеше да реагира навреме на заплахите. Бран виждаше и оставените като резерв две Пантери, които щяха да спрат всеки пробив.

Оставаха двеста крачки… Бран вече различаваше Джасарай в средата на квадрата. Императорът носеше обикновен железен нагръдник без украса и стар очукан шлем. Вървеше с ръце зад гърба и си говореше с офицера до него.

Сто крачки. Ритъмът на барабаните се ускори. Враговете също се забързаха. Бран долавяше напрежението у мъжете наоколо, зачатъците на страх.

— Смърт на Каменград! — изрева той и изпъна меча си нагоре.

Бойците нададоха оглушителен рев, който сякаш заля настъпващата армия.

Петдесет крачки. Бран вече различаваше лицата на отделните войници отсреща.

— Стреляйте! — кресна той.

Стрелците опънаха лъковете и пуснаха стрелите. Бран видя как четирима войници притичаха към Джасарай и го закриха със събраните си щитове. Повечето стрели отскочиха с тракане от шлемове и щитове; някои обаче намериха пролуки в броните и се забиха в незащитена плът. Двайсетина войници от предната редица се свлякоха. Настъплението не се забави. Рояк след рояк стрели цепеха въздуха със свистене.

Двайсет крачки. Бран даде знак обстрелът да спре. Бяха улучили около двеста войници, мнозина от които останаха в редиците. Враговете се втурнаха напред с бойни викове. Мъжете от народа келтой се хвърлиха насреща им.

Клането започна.

Както му бе заповядал Бран, Оста поведе своя отряд Конни стрелци в нападение срещу десния фланг на вражеската армия, който трябваше да е по-уязвим, защото войниците носеха щитовете си с левите ръце. Но щом петстотинте конници на Оста ги доближиха, войниците от Каменград просто се обърнаха към тях и пресрещнаха първите стрели със стена от щитове.

Конните стрелци завиха в галоп покрай плътните редици, като продължаваха да стрелят в движение. Оста виждаше вражеските стрелци зад стената от щитове. Никой от тях не опъна лъка си. Нищо не постигаха с това нападение и Оста даде знак на хората си да се върнат на хълма. Пълководецът от племето гат скочи на земята и отиде при Гованан, който чакаше там със своята тежка пехота.

— Това не е на добро — каза Оста. — Ако ги нападнем, ще се натъкнем на щитовете им като прибой на морски канари.

— Ще чакаме заповед от Бран — отвърна Гованан. — И или ще разбием тази стена, или ще умрем.

— В името на Таранис, къде е Кон? — промърмори Оста.

Гованан не каза нищо. Преди да потегли от бивака предишния ден, кралят бе повикал Гованан в палатката си. Белокосият командир на пехотата очакваше да говорят за тактика, но Кон му наля вино и каза:

— Няма да съм тук почти целия ден.

— Къде отиваш? — попита Гованан.

— Не мога да ти кажа.

— Битката е утре, Кон. Заради всички нас те моля — не рискувай!

— Някои рискове не могат да бъдат избегнати.

Гованан пръв наруши тежкото мълчание.

— За какво искаше да говорим?

Кон се усмихна.

— Помниш ли мечока?

— Как да не го помня?!

— Тогава не бяхме приятели, а ти ми се притече на помощ. Нито за миг не съм забравял това, Ван. Докато звярът разкъсваше плътта ми, те видях да го нападаш и в този миг прозрях какво означава да си риганте. Колкото и страшен да е врагът, ние се бием рамо до рамо и не бягаме.

— Защо ми казваш това? — попита Гованан, налегнат от внезапен страх.

— Исках да ти благодаря за това, което направи тогава — засмя се Конавар.

— Проклятие, Кон, наистина ме плашиш. Къде отиваш?

— Да се срещна с един човек, когото обичам. — Кралят протегна ръка и Гованан я стисна. — Ще се видим утре.

Конавар излезе от палатката, яхна белия си кон и пое на изток…

— Ако той не дойде, свършено е с нас — каза Оста и думите му върнаха грубо Гованан в настоящето.

Но той пак не каза нищо.

Сражението на склона под тях беше яростно. Стотици бойци от племената лежаха на земята. Армията на Каменград напредваше.

Фялок слизаше по хълма със своите десет хиляди Железни вълци. Престроиха се бавно на малко повече от полет на стрела от вражеския тил и образуваха пет редици на достатъчно разстояние една от друга, готови за атака след уговорения сигнал.

Огромният воин жадуваше да препусне в галоп, да препуска с тътен на копита към ненавистния враг, мечът му да цепи плът и кости. Трябваше да напрегне цялата си воля, за да чака бездейно. Особено след като бе станало очевидно, че планът на Бран няма да успее, а настъпващите в плътен квадрат врагове вече бяха убили стотици бойци от племената.

Фялок се взираше злобно във вражеските стрелци. Колчаните им си оставаха пълни, а това означаваше, че неговите конници ще нападат под смъртоносен дъжд, коне ще се премятат презглава, а падналите ездачи ще бъдат стъпквани от подковани копита. Гърдите на конете бяха защитени с ризници, но главите, шиите и краката им бяха твърде уязвими. Фялок смъкна щита от лявата си ръка и го закрепи на високия рог на седлото. Синът му Финигал бе до него. Момчето не биваше да е тук, но Ворна го бе излекувала и то настоя да се сражава до баща си. Фялок се почеса по прошарената брада.

— Малко остава.

Финигал свали шлема и приглади косата си.

— Загубите ни ще са много лоши. Все едно да яздим под желязна градушка.

— Така си е… и ще минем през нея — мрачно отвърна Фялок. — Този миг чаках през половината си живот — да стъпчем веднъж завинаги приказките за непобедимия Каменград. Ще го направим, момчето ми.

— Къде е кралят? — зададе Финигал въпроса, който се въртеше в главата на всеки от тяхната армия.

— Ще е тук навреме, не се притеснявай. Да не мислиш, че Конавар ще пропусне точно тази битка?

— Засега я пропуска — изсумтя Финигал.

Фялок не отговори. Отсъствието на краля беше загадка, и то много тревожна. Мнозина бяха видели Конавар да напуска бивака. Привечер Фялок бе попитал за това Бран, който обаче не знаеше къде е отишъл по-големият му брат. Можа само да каже, че с Конавар са обмислили стратегията за битката, а после кралят тръгнал. Фялок отиде и при Гованан, който му разказа за разговора си с краля — Конавар споменал, че ще се срещне с човек, когото обича.

— Мнозина мъже се нуждаят от жена в нощта преди битката — подхвърли Фялок. — Помага им да запазят спокойствие.

— Мисля, че той говореше за среща с Брефар.

— И за какво да се среща с него?

Гованан вдигна рамене.

— Може би за да му прости. Фялок, зъбите на ада да ме захапят, ако знам. Плаша се, защото думите му звучаха като сбогуване.

— Сигурно си се заблудил — възрази Фялок. — Кон за нищо на света не би ни напуснал преди такъв ден. О, богове, та ние ще се изправим срещу Джасарай!

— Дано си прав, приятелю — каза Гованан, — защото без краля няма да надделеем. Не тълкувай погрешно думите ми — Бран е велик ум във военните дела, а в битките никой не може да се мери с тебе. Но Кон сякаш носи магия в себе си. Всички се сражават по-свирепо, когато той е наблизо. На хората им стига да го виждат, за да запазят бойния си дух.

— Той ще е с нас — насърчи го Фялок.

Но сражението бе започнало, а от краля нямаше дори вест. На полегатия склон армията на Каменград бе преполовила разстоянието до билото. Няколко хиляди от бойците на племената вече бяха загинали. Фялок взе щита и го намести на лявата си ръка. Дори да нямаше знак за атака, не би чакал още дълго.

Оглушителен вопъл отдясно разцепи въздуха — крещяха бойците от тежката пехота. Фялок се изви на седлото и погледна натам. Редиците се разделиха, за да мине крал Конавар. Златната му броня сияеше под слънцето, шлемът закриваше лицето му, шареното наметало се развяваше. На лявата си ръка носеше лъскав златен щит, който проблясваше ослепително, сякаш самото слънце яздеше с него.

— Аз какво ти казах? — натърти Фялок и облекчението го заля като вълна.

Джасарай чуваше възторжени викове от всички страни. Обърна се и видя Конавар да язди през бойното поле на белия си кон. Изтръпна, макар да му се стори, че слънцето просветна по-ярко за миг. Какво прекрасно чувство… Отдели миг да го обмисли, да проумее какво изпитва. И разбра, че е страх. Великолепно! Цялото му тяло изведнъж се изпълни с живот.

А настъплението по склона се забави, защото враговете се нахвърлиха с пламнала наново ярост срещу войниците на Каменград. Един келтой с разсечено лице се вкопчи в щита на войник и го смъкна надолу. Друг скочи напред и намушка войника в главата. Мъртвият се стовари назад, а убиецът му се вряза в пролуката и съсече през гърлото втори войник, макар че и той беше наръган с меч в същия миг. Войниците затвориха пролуката, но вече не можеха да напреднат. Навсякъде по линията на сблъсъка мъжете от племената се сражаваха с ужасяваща свирепост.

Хелтиан застана до Джасарай. Императорът го погледна за миг, после и двамата се вторачиха в Железните вълци и златистата фигура, доближаваща средата на първата им редица.

— Величествена гледка — каза Джасарай. — Твърде пищна и все пак неоспоримо величествена.

— Да, от него тръпки ме побиват — призна Хелтиан.

— Той е остатък от отминали времена — подчерта императорът, — въплъщение на героичния предводител в дните, когато кралете и генералите са се сражавали в първата редица редом с войниците си. Виждаш ли колко по-добре се бият, когато знаят, че е с тях?

Хелтиан се усмихна напрегнато.

— Господарю, не държа да виждам как се бият по-добре.

От предните редици изнасяха ранени в празното място насред квадрата, където грижите за тях поемаха хирурзи.

— Все още губят по двама… може би и по трима за всеки повален наш войник — напомни Джасарай. — Не могат да понасят такива загуби още дълго.

Хвана ръце зад гърба си и пак огледа бойното поле. Наклонът му даваше възможност да вижда Бендегит Бран над главите на сражаващите се. Стоеше под синьо-бяло знаме. Джасарай беше достатъчно близо, за да види белия символ — сърне, оплетено в трънаци. Помисли, че е твърде странно известен със свирепостта си народ да избере такъв герб. И тогава си спомни, че вече го е виждал. В неговата палатка преди първата битка с пердиите, когато повика за разговор младия Конавар. Сърнето в трънаците го имаше и на закопчалката на наметалото му, и на дръжката на меча. „Колко любопитно… Ако наистина го хванем жив, ще го попитам за това.“

Бойният строй на неговата армия започна да се огъва в средата, защото племенните бойци не само не отстъпваха, но и изтласкваха назад противниците си. Джасарай заповяда да пратят там още три стотни. Триста мъже вдигнаха щитовете си, извадиха мечовете от ножниците и закрачиха равномерно напред. Предните редици отново се изравниха. Джасарай оглеждаше тежката пехота от двете страни на армията си. „Всичко ще се реши скоро. Не могат да ни притиснат и не могат да издържат в центъра. Конавар ще бъде принуден да даде знак за атака, за да облекчи положението на брат си.“

Обърна се към Хелтиан.

— Отиди при резерва и бъди готов да подсилиш фланговете. Остави две Пантери да затворят квадрата при атаката на Железните вълци.

— Слушам, господарю.

Генералът тъкмо тръгна да изпълни заповедта и Джасарай видя как мъжът до Бендегит Бран развя знамето със сърнето наляво-надясно.

Тежката пехота се раздвижи. Джасарай почти очакваше да се втурнат безредно надолу по склона, както беше присъщо на бойците от келтой, хвърлящи се към гибелта си с въодушевлението на младежи, подгонили девойки. Но те вървяха бавно, със събрани щитове. Чак сега забеляза, че носят не любимите на мъжете от племената дълги мечове, а къси мечове за мушкане, каквито имаха и неговите войници. Това пробуди безпокойството му, защото дългият меч беше съвсем неподходящ за близък бой — племенните бойци трябваше да стоят в рехава редица, за да замахват. Късите мечове означаваха, че могат да се сражават в плътни редици и да притискат опасно войниците на Каменград. „Имат оръжия като нашите, подражават ни и в дисциплината. Достойно за похвала. Не се знае обаче колко ще изтрае тяхната дисциплина.“

Щом се спусна по склона, тежката пехота ускори крачка, но мъжете не хукнаха лудешки, а само подтичваха. В последния миг преди щитовете им да се блъснат във вражеския строй изреваха диво. И по двата фланга на квадрата предните редици се огънаха, но скоро се изравниха. Шумът от удрящи се мечове и щитове беше оглушителен. Джасарай го обожаваше.

Настъплението по склона продължи, вече и Бендегит Бран беше въвлечен в схватките. Джасарай се обърна, погледна златния силует на бял кон и каза тихо:

— Хайде. Ела да навестиш един стар приятел.

Бейн препуска цяла нощ — сменяше два от конете на бунтовниците, за да запази силите на белия кон на Конавар. Мина през редиците на тежката пехота под приветствените викове на бойците. От билото виждаше Фялок начело на десетте хиляди Железни вълци, застанали в пет раздалечени редици и засега неуязвими за вражеските стрелци. Готови бяха да нападнат по даден знак…

Фялок изпъшка, защото гнойникът под колана му пак го мъчеше. „Трябваше да го пробия снощи, та да изтече.“ Сега болката пулсираше безмилостно. Той я понасяше търпеливо, използваше я да подклажда яростта си…

Бейн препусна по склона и излезе на равното поле. Щом доближи Железните вълци, те вдигнаха мечовете си и го посрещнаха с гръмък рев. Фялок дойде при него и въпреки че бронзовият шлем закриваше лицето на Бейн освен очите, той се почувства неловко под погледа на огромния мъж.

— Небесата са ми свидетел, Кон, че доста се разтревожих за тебе.

— Вече съм тук.

Бейн се опитваше да говори по-басово и се надяваше металният екот от шлема да скрие разликата между гласа на Конавар и неговия.

Фялок се взря пронизващо в него за миг.

— Както и да е. Бран загази. Ще нападнем ли?

Бейн се канеше да потвърди, хвана дръжката на меча на сидите и го извади от ножницата. Но когато докосна оръжието, в ума му сякаш повя хладен ветрец.

„Още не, синко.“

Така се стресна, че едва не изтърва меча.

„Ще бъда с тебе за малко. Отиди в средата на редицата и изчакай най-подходящия миг.“

„Как да позная, че е настъпил?“

„Ще видиш огнените колела. Мисля, че Фялок вече подозира нещо. Очите ни са еднакви, но аз бях малко по-тежък и по-едър от тебе.“

Бейн изви глава към смълчания великан.

— Отърва ли се най-после от онзи цирей?

Фялок се разсмя.

— Май ще помоля някой войник от Каменград да го среже. Ти добре ли си, Кон? Гласът ти звучи странно.

— По-добре не съм бил, приятелю — увери го Бейн, смуши белия кон и зае мястото си в средата на редицата…

Малко под плъзгащите се в небето облаци духът на Бануин наблюдаваше битката. Огромният квадрат на вражеската армия пъплеше неумолимо нагоре по склона; в сблъсъка вече бяха загинали около три хиляди от бойците на племената.

Появата на Конавар смая младия друид и той мигновено се пренесе в Кръга на Болг. И видя трупа на краля, до който седеше русо момче. Върна се на полесражението и се досети, че само един човек би могъл да се предреши като Конавар — синът, който го презираше и бе отказал да се сражава в армията на племената.

Бануин внимаваше духът му да е толкова високо, че да не вижда ужаса на разсичащите плът остриета. Оттук битката изглеждаше безкръвна, но грамадният плътен квадрат все така изтласкваше неговите сънародници към реката.

Синьо-бялото знаме бе размахано отново.

На ридовете отляво и отдясно се появиха конници, теглещи каруци. Мъже хвърляха запалени факли в каруците, издигнаха се струи мазен черен пушек. На всеки хълм имаше по три каруци. Ездачите ги изтеглиха към склоновете и те се понесоха надолу все по-бързо. Конниците пуснаха въжетата и се дръпнаха встрани от пламтящите каруци, които фучаха към плътния строй на вражеската армия.

Войниците на полето видяха какво ги застрашава и се опитаха да разкъсат редиците, за да пропуснат каруците. Не всички успяха да избегнат опасността, неколцина бяха смазани под колелата. Нагорещените огромни гърнета в каруците се пукаха и маслото се разливаше по разстланото влажно сено. Други гърнета се пръскаха на парчета, обсипваха с горящо масло войниците наоколо, подпалваха наметала и панталони. Две от огнените каруци се врязаха сред стрелците, които се разбягваха безредно. Сред дима и огъня избухваха гръмовно още гърнета…

Марон стоеше с отряда си в редиците на резервните Пантери. Смъкна припряно червеното наметало, хвърли го на земята и стъпка пламъците. Очите му смъдяха от пушеците и горещината. Още неколцина около него се опитваха да угасят подпалените си дрехи.

Вятърът отнасяше дима на юг. Марон видя, че малцина са пострадали от неочакваното нападение. Каруците спряха и огньовете се разгоряха, но редиците се строиха. Стрелците също заемаха позицията си и всичко отново щеше да бъде както трябва.

И тогава чу грохота и потърси с поглед буреносните облаци. Нямаше ги в небето и след миг той проумя истината. Не беше буря. Тътенът се разнасяше от юг, но не откъм небето. Земята под краката му се тресеше.

От димната завеса се появиха Железните вълци на Конавар, предвождани от мъж в златна броня със сияен щит на лявата ръка.

Стори му се, че времето се забави. Виждаше стрелците си, които още се мъчеха да застанат на отредените им места, но вече опъваха тетивите и стреляха безредно към нападащата конница. Стрелите сякаш увиснаха за цяла вечност във въздуха. После роякът се стовари и паднаха десетки коне и ездачи. Нито една не улучи златния конник, макар че много бяха насочени към него. Отскачаха от щита му или прелитаха наблизо и се забиваха в коне и ездачи наоколо. Димът около стрелците пак се сгъсти, хората кашляха и се давеха, очите им сълзяха.

Въпреки загубите Железните вълци напредваха разтърсващо към бойния квадрат. Марон изведнъж се сети за Кара и техния син, за огряната от слънцето градина зад къщата. Гнетеше го силна тъга заради всички неизпратени писма.

Извади меча си. Железните вълци пак се показаха сред пушеците, мечовете им блестяха. Марон чу зад себе си заповедта на Хелтиан. Пантерите от резерва се престрояваха в бойни редици.

Марон затвори очи за миг и отправи кратка молитва към Извора.

— Нека оцелея, за да видя сина си.

Бейн се бе навел над шията на коня и препускаше сред грохота на конницата към стрелците от Каменград. Още един облак стрели профуча във въздуха. Бейн вдигна щита си и погледна за миг наляво и надясно. Край него се сгромолясваха коне, ездачите им изхвърчаха от седлата. Една стрела одраска хълбока на белия кон и отскочи от бронзовия набедреник на десния крак на Бейн. Друга се отклони от ръба на щита му.

Стотици стрели излитаха към конниците, но не спираха устрема им. Бейн рискува да погледне напред. Някои стрелци вече бягаха, за да потърсят измамна безопасност зад Пантерите от резерва, които пък се мъчеха да образуват стена от щитове пред връхлитащата кавалерия. Само че тъкмо стрелците им пречеха.

Конят на Бейн нахълта в квадрата и събори неколцина стрелци. Мечът на сидите изсъска надолу, разсече железен шлем и сцепи главата под него. До този ден Бейн не бе държал в ръката си подобно оръжие — беше леко и срязваше с лекота и броня, и кост. Зърна до себе си Фялок, от чието ляво рамо стърчеше стрела, но великанът размяташе стрелците с коня си и сечеше свирепо наляво и надясно. Друга стрела го улучи в гърба, а той продължаваше да изтребва врагове. Бейн дръпна юздите и насочи коня си към заставащите един до друг войници.

Конят му се свлече. Бейн успя да измъкне краката си от стремената и скочи пъргаво. Един войник се втурна към него. Мечът на сидите отсече китката му и тя падна на земята. Мъжът изпищя, Бейн го уби и се извъртя да пресрещне друг нападател. Ездачи го наобиколиха с конете си и избутаха враговете назад. Фялок докопа юздите на кон с празно седло и го доведе при Бейн, който го яхна припряно. Обгърна го димът от каруците, когато пришпори коня към Пантерите от резерва.

На осемдесет крачки нагоре по склона Джасарай заповяда престрояване. Прозвуча сигнална тръба и по няколко редици се отделиха от левия и от десния фланг, за да подсилят резерва. Но това отслаби живите стени на квадрата и Гованан закрещя на хората си да нападат по-стръвно. Остаран и Конните стрелци навлязоха в квадрата след Железните вълци. Захвърлиха лъковете, извадиха сабите от ножниците и се врязаха отвътре в левия фланг на враговете.

Вторият кон на Бейн се стовари на земята. Бейн излетя от седлото и падна тромаво. Вражески войник се хвърли към него. Бейн се надигна на колене и отби удара. Фялок прегази войника с коня си, в чиято шия след миг се заби стрела. Фялок скочи навреме и застана гръб в гръб с Бейн. Отвсякъде ги наобиколиха войници на Каменград. Острие се стовари върху ризницата на Фялок и счупи ребро под нея. Великанът халоса мъжа по лицето с левия си юмрук, запрати го назад и му строши черепа с меча си.

Железните вълци пак се струпаха около златната фигура, наскачаха от седлата, за да образуват своя стена от щитове. Бейн погледна Фялок. Лицето на исполина беше окървавено, той се задъхваше.

— Циреят пречи ли ти? — подвикна Бейн.

Фялок се ухили. Меч се стрелна към главата му. Бейн отклони острието и с обратния замах закла врага. Отляво стотици Железни вълци бяха разкъсали редиците на квадрата и излязоха стремително в гръб на войниците от резерва, които опитваха трескаво да се подредят в свой, по-малък защитен квадрат. Бейн и Железните вълци около него нападнаха отново. Бейн изблъска встрани нечий щит и съсече крака на противника, който падна и Фялок го довърши.

Млад тъмнокос офицер се изпречи пред Бейн — Марон, съпругът на Кара… Марон замахна, Бейн изви тялото си назад и отби острието. Мечът на Фялок разцепи черепа на младежа, кръв и късчета мозък опръскаха позлатената броня на Бейн.

Горе на склона Джасарай заповяда на предните редици да отстъпят, а на Хелтиан — да подкрепи задната страна на квадрата с още две Пантери.

— А, да — забрави какво ти казах за залавянето на Конавар. В момента ще имаме най-голяма полза от смъртта му.

Джасарай стоеше невъзмутимо, с ръце зад гърба. Нападението на Железните вълци беше осъществено добре, а запалените каруци се оказаха много сполучливо хрумване. Но армията на Конавар изчерпваше напора си и тепърва щеше да се реши кой побеждава в сражението. Враговете вече бяха загубили над половината от бойците си, а той — само една трета от своите. Смъртта на Конавар би донесла желания обрат. Тъкмо в това беше слабостта на героичните водачи. Да, тези мъже се вдъхновяваха от златната фигура, но умреше ли предводителят им, щяха да изпаднат в отчаяние. Конавар сякаш беше туптящото сърце на риганте. Всеки от хората около него се биеше със свръхчовешки сили. Джасарай знаеше, че ще бъдат сломени и ще побегнат, ако видят края му на бойното поле.

Наблюдаваше безстрастно как Хелтиан поведе още шест хиляди мъже в мелето. Нападнаха в плътен строй Железните вълци, които бяха проникнали в квадрата откъм тила, убиваха конете им, събаряха ездачите от седлата и ги намушкваха. После се престроиха в клин и започнаха да избутват назад Конавар и бойците около него. Както Джасарай бе предвидил, Конавар не пожела да отстъпи и Пантерите обградиха и него, и оцелелите Железни вълци отвсякъде. Сега Конавар се биеше в свой отбранителен кръг. Пантерите понасяха много тежки загуби, защото се сражаваха не срещу пешаци с леки ризници, а срещу елитните бойци на Конавар, подбирани по смелост и сила. Въпреки това Конавар и хората му бяха откъснати от основните сили на Железните вълци и трябваше да се защитават от шесткратно по-многобройни противници. Джасарай прецени, че е само въпрос на време мъжът със златната броня да бъде довършен от мечовете на Каменград.

Извън квадрата Гованан виждаше в каква беда е изпаднал Конавар и се разкрещя:

— Кралят! Кралят!

Бойците от неговата тежка пехота, макар и загубили поне половината си съратници, вече налитаха към стената от врагове с безумието на демони. Гованан блъсна с щита си вражеската редица и тя изведнъж поддаде. Той прекрачи в пролуката и уби двама стъписани войници. Третият обаче стовари меча си, разсече шлема му и му сцепи главата. Гованан залитна, но остана прав и замахна към рамото на врага с такава сила, че почти му отсече ръката. Войникът изкрещя от болка и се строполи. Бойците на Гованан разкъсваха пролуката все по-навътре.

И сякаш се срути бент. Войниците от Каменград се заотдръпваха безредно, редиците им се разпаднаха на десетина места. Гованан се клатушкаше напред, ярки светлини избухваха пред очите му, кръвта заливаше шията му. Знаеше, че умира, но се крепеше с мрачна упоритост, тътреше се към войниците, обкръжили краля. Стотици бойци от пехотата напираха заедно с него към враговете около Конавар. Изненадани от нападението, войниците нямаха време да се престроят. Някои се обърнаха към новите противници, други отстъпваха в опит да образуват нова стена от щитове.

Насред мелето Бейн, с оплискана от кръв броня, си проби път към Гованан, следван неотлъчно от Фялок. Малко преди да разкъса докрай стената от врагове, се спъна и двама войници замахнаха да го посекат. Фялок изскочи пред него като жив щит. Меч се заби в рамото му. Той уби единия противник, но вторият го наръга отстрани и Фялок рухна. Бейн намушка втория войник в сърцето, издърпа меча и раздроби черепа на друг враг. Добра се до Гованан и видя пълководеца да се свлича, кървави мехурчета се пукаха в раната на главата му. Войниците на Каменград отстъпваха и Бейн приклекна до отпусналия се на колене Гованан.

— Кон… май ми… става навик… да те спасявам — прошепна белокосият воин. — Но оня… проклет мечок… беше по-лесен… за убиване…

Килна се и Бейн го хвана, но Гованан вече беше издъхнал.

От другата страна на квадрата спешените конници на Оста разсякоха вражеските редици и стигнаха до съратниците си от тежката пехота. Бойният строй на Джасарай се разпадаше.

Предчувствието за разгром обземаше армията на Каменград. Отначало само неколцина побягнаха на юг, за да се спасят поне временно в укреплението от предишната нощ. След миг-два десетки захвърлиха щитовете и се втурнаха подире им. Рехавата върволица се превърна в поток, а след малко и в човешки порой, докато прекършената армия се разбягваше.

Хелтиан се опита да събере жива стена около Джасарай, но Бейн изтича към него и го посече в гърлото. Хелтиан се стовари в краката на Джасарай, но и в последния си миг събра сили да вдигне щит пред императора.

Джасарай стоеше невъзмутим, както винаги с ръце зад гърба.

— Правилно ли се досещам, че не идваш да се предадеш? — подхвърли на мъжа, когото смяташе за Конавар.

Бейн свали шлема и видя как лицето на императора застина от изумление.

— Къде е Конавар? — попита Джасарай.

— Уби го брат му.

Неочаквано Джасарай се разсмя от сърце.

— Значи накрая бях победен от момче, което нищо не разбира от стратегия. Ама че забавно!

— Ти си смел мъж и съжалявам, че не мога да те пощадя — каза Бейн. — Има ли богове, на които би искал да се помолиш?

— Не.

Мечът на сидите блесна и разсече тънката шия на Джасарай. Главата се търкулна на няколко крачки встрани, а тялото падна в тревата.

Бейн отиде при лежащия Фялок. Огромният мъж още дишаше, макар че лицето му беше пребледняло.

— Отърваха ме… от цирея — усмихна се Фялок с усилие. — Знаех, че ти… не си Кон.

Стрели се бяха забили в тялото му през брънките на ризницата. Раната в рамото беше дълбока, но смъртоносният удар бе разсякъл ризницата на левия хълбок.

— Ти се би чудесно, мъжаго — промълви Бейн.

Фялок стисна ръката му, придърпа го към себе си и прошепна:

— Къде е кралят?

— Мъртъв е. Уби го Брефар.

Лицето на умиращия пламна от гняв.

— А какво стана с Брефар?

— Самоуби се.

— Единствената добрина… която е направил през живота си. Жалко, че не се престраши по-рано. Открай време си беше гадина, но Кон… все не можеше да повярва. Мен не успя да заблуди. Винаги съм преценявал хората… правилно. — Фялок се взря в лицето на младия воин и се усмихна изнурено. — Е, не винаги. Не бях прав за тебе, Бейн. — Великанът изпъшка. — Как ми се искаше… да участвам… в похода към Каменград…

И издъхна.

Бейн се изправи.

Навсякъде около него бойци от племената обикаляха полесражението и довършваха ранените войници от Каменград. Зърна Бендегит Бран да върви нанякъде. Хвана юздата на бродещ безцелно кафяв жребец и го яхна. Далеч наляво забеляза коня на Конавар. Беше прав, юздите му висяха до земята. Бейн се зарадва, че е оцелял. Смуши с пети кафявия жребец и продължи покрай Бран, който му извика:

— Почакай!

Бейн срита коня и препусна в галоп.

Войниците спираха, поздравяваха го с размахани мечове и крещяха името му. Стигна до билото на хълма и се обърна да огледа полето, напоено с кръвта на загиналите.

„Гордея се с тебе, момко“ — прозвуча гласът на Конавар в ума му.

Епилог

През целия дълъг следобед брат Слънцеднев, Бануин и още двайсет друиди обикаляха ранените. Помагаха им стотина бойци, които имаха опит в лечението на рани. Въпреки това мнозина умряха.

Около седемнайсет хиляди мъже от риганте, норвиите и паноните дадоха живота си, за да защитят своята родина, а повече от двайсет и пет хиляди войници на Каменград бяха пожертвани заради амбициите на Джасарай.

Ранените от племената бяха хиляди. Сред мъртвите бяха пълководците Гованан, Фялок и Остаран. Недалеч от Фялок се виждаха телата на бившите горяни Уик и Валиан, до тях беше трупът на Фурс, сина на Оста. Финигал беше жив въпреки отсечената лява китка. Четири хиляди и петстотин от Железните вълци и Конните стрелци загинаха в нападението срещу бойния квадрат на Джасарай, още хиляда бяха ранени.

Съгледвачите се върнаха при Бендегит Бран с вестта, че оцелелите Пантери са тръгнали на юг от временното укрепление. Той нямаше друг избор освен да ги остави да избягат…

Когато Бран и двайсетима от Железните вълци доближиха златистите камъни в Кръга на Болг, слънцето вече клонеше към заник. Мъж с превити рамене и момче седяха до трупа на краля, който отново бе с позлатената си броня. Бейн не се виждаше никъде.

Бран слезе от коня и поговори с мъжа. Научи, че е бащата на момчето и че е дошъл да търси сина си. Бран им благодари за бдението при тялото на брат му.

— Къде е воинът, който беше с него? — попита след това.

— Не видях никой друг, господине.

— А ти? — обърна се Бран към момчето.

— Дойде един мъж, господине, малко преди татко да ме намери тук. И направи велика магия. В кръга се появи сияние и той влезе в него и изчезна.

— Изчезна ли?

— Да, господине.

— Само това ли видя?

— Видях планини отвъд кръга, господине. Бели планини.

Content

Дейвид Гемел
Среднощен сокол
(книга 2 от „Риганте“)

Благодарности

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Епилог