Владко Владимир Николаевич

Аргонавти Всесвіту

Володимир Владко

АРГОНАВТИ ВСЕСВІТУ

Малюнки художника Г. МАЛАКОВА

Художнє оформлення Л. СКЛЮТОВСЬКОГО

ЧАСТИНА ПЕРША

Астроплан летить на Венеру

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

який описує виліт астроплана “Венера-1” з Земні в світовий простір, знайомить читачів з учасниками першої радянської міжпланетної експедиції — академіком Риндіним, геологом Соколом і професором Ван Луном, а також розповідає, як трудно освоїтися з неминучою під час космічного польоту втратою ваги.

Спираючися руками на краї верхнього люка, академік Микола Петрович Риндін ще раз поглянув на гірський пейзаж, що розкинувся на сході перед астропланом. Він з насолодою дихав свіжим ароматним повітрям гірської долини, відчував м’яке тепло ранкового сонця, лагідний дотик ледве помітного вітерця до його сивого волосся. Із схилів долини до Риндіна долітали немов навмисно приглушені звуки, наче там глухо рокотав прибій. Микола Петрович обернувся. Неясний шум посилився. Десятки тисяч людей, що розмістилися по високих схилах на відстані кілометра-двох від ракетного корабля, помітили в біноклі сиву голову командира астроплана, яка показалася над люком, і дружними оплесками і вигуками вітали його. Певна річ, звідси, з астроплана, не можна було розібрати жодного слова, з схилів долинав самий гомін, який то наростав, то затихав. Народ прощався з відважними учасниками першої радянської міжпланетної експедиції.

Простора широка долина з трьох боків замикалась крутими схилами гір, уздовж яких збігали вгору, сяючи ізумрудною зеленню, густі гаї, що немов умилися в недавньому ранковому дощі. І лише на сході, куди задумливо дивився академік Риндін, ті круті схили розступалися, відкриваючи оку далекий гірський пейзаж, увінчаний високою й неприступною сніговою вершиною, яка гордовито височіла в голубому небі. Гори, великі і малі, глибокі урвища і скелясті піки, стрімкі кручі і пологі схили в хаотичному нагромадженні тіснилися і товпились, наче пориваючись до далекого і величного в своєму одвічному спокої Казбеку. Це було примхливе царство зламаних, перетятих ліній, зигзагів, гострих і тупих кутів, які застигли тут у первозданному безладді так, як схотілося колись природі та її стихіям, що м’яли і ламали за доісторичних часів покірну земну кору.

Тим більш разючою серед усього цього хаосу здавалася тонка, ідеально пряма лінія, прокреслена немов по лінійці поверх примхливих зламів гірського рельєфу. Ані на міліметр не змінюючи свого напряму на схід, лінія виходила з глибини долини і линула в далечінь і вище, до вершини Казбеку. Вона пробігала понад міжгір’ями і урвищами, підтримувана стрункими, сплетеними з металічного мережива естакадами; вона нестримно прокладала собі шлях серед величезних скель, розсуваючи їх і розкидаючи по обидва боки купами висаджених уламків. В далечінь і вище, в далечінь і вище йшла лінія, стаючи начебто дедалі тоншою, дедалі непомітнішою, аж доки погляд, нарешті, зовсім уже не міг розрізняти її в серпанку, що обгортав далеку сніжно-білу вершину.

І дивно було думати, що тонка лінія, яка простяглася на багато десятків кілометрів між вершиною Казбеку й долиною, яка легко перетинала міжгір’я глибиною в кількасот метрів, — насправді являє собою масивну дворейкову дорогу завширшки біля десяти метрів.

Для чого ж призначалася ця дивовижна залізниця, якщо проміж її рейками легко можна було поставити поперек великий вагон? Чому вона прокладена на дику й безлюдну вершину Казбеку? З якої причини ця дорога на всьому її протязі не відхиляється ані на йоту від лінії земної паралелі, що йде, як відомо, з заходу на схід, — і разом з тим, прокладена так точно, що за кожним відрізком її рейок можна було б безпомилково перевірити компас?..

У глибині долини, там, де закінчувалося полотно залізниці, височів величезний ангар, проте без бокових стін. На високих підпорах-фермах лежало широке склепіння. Саме сюди, до відкритого ангара, увіходили рейки залізниці, що простяглася до Казбеку. І під високим склепінням виднілася не менш дивовижна споруда, що нерухомо стояла на рейках.

Вона нагадувала реактивний літак, але літак гігантських розмірів і ще стрімкіший за своїми обрисами, ніж усі літальні апарати, відомі досі людству. Довге веретеноподібне тіло споруди з відкритим нагорі люком, в якому стояв академік Риндін, виблискувало наче дзеркало, так бездоганно була відшліфована його поверхня, на якій не можна було відрізнити навіть сліду будь-якої заклепки чи то зварки швів. Прозорий матеріал ілюмінаторів у загостреній носовій частині, здавалося, органічно зливався з блідо-рожевуватим металом корпусу. Самий корпус, загострений спереду як голка, поступово товстішав ближче до середини, а потім знову починав звужуватися. І в цьому місці, ближче до хвоста, з корпусу виростали невеличкі, скеровані назад крила. Вони були такими малими порівняно з розмірами цілого апарата, що трудно було повірити в їх здатність підтримувати під час польоту величезний металічний корпус.

Кожен кінець крила ніс на собі невеличку довгасту сигарку, також загострену спереду, що закінчувалася круглим отвором. Такий же отвір, тільки значно більших розмірів, був і в кормовій частині самого апарата, устаткованій одним вертикальним і двома горизонтальними стабілізаторами. Увесь апарат, на корпусі якого було ясно видно напис “Венера-1”, лежав, наче в жолобі, у широкому і масивному візку. Колеса цього візка спиралися на рейки залізниці.

Все це було добре видно із зелених схилів, де з кожною хвилиною ставало більше й більше глядачів. Тисячі, десятки тисяч людей з’їхалися сюди в цей день, — і одразу було помітно, що цього разу їх привабила аж ніяк не мальовнича кавказька природа.

Спеціальні поїзди, низки стратопланів і літаків, нескінченні потоки автомобілів привезли сюди, до цієї гірської долини, делегації робітників, колгоспників, наукових діячів з усіх республік і країв Радянського Союзу, з народно-демократичних республік та інших країн світу. Схвильовані люди заповнювали схили зеленої долини наче природні ступені величезного гірського амфітеатру.

І сам Микола Петрович Риндін відчував якесь неспокійне хвилювання, прислухаючись до далекого гомону вітань. Через які-небудь чверть години він з своїми супутниками мчатиме з неймовірною, приголомшливою швидкістю в міжпланетному просторі. Ракетний корабель понесе трьох товаришів, надовго відірваних від Землі, у невідомі простори космосу, далі й далі в глиб безкрайого космічного океану. Що чекає на них там?.. Та хіба ж можуть навіть найстаранніші, найглибші розмірковування передбачити те, що в дійсності станеться з ними? Особливо — на самій Венері?

Так, на цій молодій планеті за аналогією з Землею мусить протікати своє життя. Це зрозуміло. Але яких саме форм набуло життя на Венері? Адже вчені могли судити тільки з тих даних, які давала в їх розпорядження Земля. Втім — хіба цього досить? Хіба міг би, наприклад, художник переконливо й живо відобразити на своєму полотні десяток людей, якщо б він знав усього лише одну-єдину людину, самого себе — і більш нікого?.. Так і наука, яка знає лише земні умови життя і більш ніяких, — хіба може вона бодай приблизно уявити собі форми життя на іншій планеті, нехай навіть схожій за зовнішніми, грубими ознаками з Землею? Звичайно, ні, — життя може набувати таких різноманітних форм, так варіюватися, що було б наївним провадити якісь далеко скеровані аналогії і грубо уподібнювати життя на Венері — земному. Але ж тоді відкриваються можливості для найнесподіваніших, найнеймовірніших форм життя на Венері?.. Так, Микола Петрович думав про це не раз — і кожного разу змушений був припиняти, кидати ці міркування, бо тут завідомо не можна було дійти яких-небудь, бодай відносно переконливих висновків.

Неясний шум і гомін, що долинав із схилів, посилився. Риндін мимоволі підніс руку, відповідаючи на вітання. Його погляд впав на годинник. І цього було досить для того, щоб дисциплінований і точний розум академіка Риндіна миттю повернув його до дійсності.

— Одинадцять сорок п’ять… Через п’ятнадцять хвилин — старт, — вголос подумав Риндін і, кинувши останній погляд на схили, рясно усіяні людьми, зійшов гвинтовими сходами вниз, закривши за собою люк.

Автоматичний механізм дзвінко клацнув, притискаючи кришку люка, криві важелі висунулися з стін і, увійшовши до своїх гнізд, герметично замкнули верхній люк. Микола Петрович з задоволенням відзначив, як бездоганно почало діяти автоматичне обладнання астроплана. Саме так — максимум автоматизації! Команда корабля мусила тільки стежити за роботою автоматів і, в разі потреби, корегувати її, — таким було гасло учених та інженерів, які конструювали і будували перший у світі пасажирський астроплан.

Сходи вели нижче й нижче. Цей прохід являв собою своєрідний повітряний шлюз, що замикався другим, внутрішнім герметичним люком. Користуючись шлюзом, можна було, наприклад, вийти із внутрішніх приміщень ракетного корабля на його поверхню навіть у міжпланетному просторі, втративши при цьому лише незначну кількість повітря.

Другий люк автоматично замкнувся за Миколою Петровичем. Тепер кабіни астроплана були цілком закриті, ізольовані від зовнішнього світу. Жоден звук не долинав всередину корабля, а тим більше — до його центральної каюти, де чекали на Риндіна Вадим Сокіл і Ван Лун.

— Через дванадцять хвилин вирушаємо, молоді люди, — звернувся до них Риндін, входячи до каюти, і спинився. Його уважний погляд одразу помітив вагання на худорлявому обличчі Сокола і насуплені брови Ван Луна. Поява Риндіна, очевидно, обірвала їх жваву розмову.

— Що сталося, товариші? — спитав Риндін, переводячи погляд з одного на другого.

Обидва мовчали. Нарешті, Ван Лун відповів:

— Вадим не хотів вас турбувати, Миколо Петровичу. Але думаю, треба сказати вам. Ось, подивіться!

Він простягнув руку. На його смуглявій жовтуватій долоні лежав звичайний чорний ґудзик, одірваний від одягу разом з маленьким шматочком темно-синьої тканини. Риндін здивовано поглянув на ґудзик.

— Що це значить? — спитав він, вагаючись.

— Миколо Петровичу, в астроплані хтось був, — переконано відповів Ван Лун. — Знайшов це сьогодні на підлозі. Синя тканина — не наша. У нас немає такого одягу. Ґудзик залишив хтось сторонній. Він поспішав, зачепився за щось, обірвав ґудзика. Навіть не помітив цього. Значить, дуже поспішав.

Професор Ван Лун говорив з м’яким, ледве чутним акцентом, короткими, енергійними фразами, іноді з помітним трудом підбираючи потрібні слова. І від цього його мова здавалася ще виразнішою.

Сокіл неуважно махнув рукою:

— Нема про що говорити, Миколо Петровичу. Я оглянув усі приміщення корабля. Нікого, звісно, немає. Скоріш за все, цього ґудзика загубив хтось з механіків чи прибиральників. Адже в них саме такі сині комбінезони. А Ван завжди перебільшує!

Ван Лун мовчки поглянув на Сокола, і ледве помітна іронічна усмішка трохи підняла кінчики його повних губ. Ця посмішка, що наче завжди ховалася у вузьких очах професора, ладна була першої-ліпшої хвилини оживити вуглуваті риси його тонкого розумного обличчя. Ван Лун рідко посміхався, ще рідше сміявся; глибокі зморшки на його молодому обличчі і сиве пасмо у гладкому, блискучому чорному волоссі красномовно говорили спостережливій людині про суворі й важкі випробування, які довелося йому перенести в житті.

Микола Петрович похитав головою. Стурбоване обличчя академіка свідчило про те, що несподівана пригода непокоїть його. Кілька секунд він також мовчав, міркуючи, а потім вимовив:

— Доводиться приєднатися до вашого припущення, Вадиме. Навряд чи хтось сторонній міг опинитися в астроплані, та й нема йому тут чого робити.

Ван Лун промовчав. Сокіл з готовністю кивнув головою.

— А зараз — прошу по місцях, — продовжував Риндін твердо. — Через десять хвилин старт. Ви прекрасно знаєте, що час нашого вильоту точно обумовлений взаємним розташуванням Землі й Венери, яке повториться не скоро. Хвилина запізнення потягне за собою ускладнення під час шляху, зрив розрахунків, зміну маршруту. Земля і Венера не ждуть, по місцях!

Риндін з задоволенням відзначив, як бездоганно точно, наче на тренуванні, виконали його команду обидва помічники, як вони спокійно й швидко підійшли до пневматичних гамаків, уляглися в них, закріпилися широкими ременями. Пружини й гумові амортизатори гамаків натяглися під вагою людей.

— Ми готові! — пролунали одночасно голоси Сокола і Ван Луна.

— Чудово, — відгукнувся Риндін і пройшов у передню, навігаторську каюту, що містилася на самому носі корабля.

Десятки тисяч біноклів стежили за ракетним кораблем з високих схилів долини: кожному з людей, що зібралися тут, хотілося помітити перший його рух. Проте астроплан лишався нерухомим, лежачи в жолобі ракетного візка, який мусив понести його на вершину Казбеку і звідти, наче катапульта, жбурнути у простір. І стрілка годинника нестерпно повільно повзла до наміченого, відомого кожному, строку — дванадцяти годин дня. Час завмер, час немов спинився!

Академік Риндін спокійним і зосередженим поглядом окинув ще раз таку знайому йому навігаторську рубку. Праворуч і ліворуч крізь два широкі круглі ілюмінатори з товстого органічного скла, яке не поступалося за міцністю сталі, було видно чисте голубе небо. Риндін підійшов до ілюмінатора, подивився в далечінь. Він побачив рейкову злітну доріжку, яка йшла до Казбеку і, немов найтонша нитка, губилася далеко під самою вершиною гори.

— Так, — промовив він, відходячи од ілюмінатора.

Широке, вигідне крісло прийняло його тіло в свої обійми. У цьому кріслі не було жодного твердого виступу; м’які, наповнені повітрям подушки оточували Риндіна з трьох боків, підтримували його спину й голову. Здавалося, що тіло просто висить у повітрі, не спираючись ні на що. Коли астроплан буде стрімливо набирати швидкість, перевантаження тіла стане надто великим, його треба всіма засобами пом’якшити. Ван Лун і Сокіл у своїх еластичних гамаках мусили відчувати себе добре, незважаючи на трикратне перевантаження, кінець кінцем припустиме для міцної, здорової людини. Риндін не міг користуватися гамаком у відповідальний момент зльоту: попри цілковиту автоматизацію роботи двигунів, попри телеконтроль з Землі, — він все ж зобов’язаний був стежити за індикаторами і ані на хвилину не залишати прилади без догляду. Тому він користувався кріслом, певна річ, не таким вигідним, як широкий гамак, але таким, що давало можливість бачити прилади і в разі потреби користуватися пультом керування.

Впевненим рухом Микола Петрович поклав руку на цей центральний пульт, включив струм до сітки двигунів. Спалахнула зелена контрольна лампочка — маленьке очко посередині пульта. Все було в порядку. Потім він поглянув на оранжеву кнопку, яка включала ракетні двигуни на візку. Щойно її буде натиснуто, — двигуни візка почнуть працювати і, з величезним прискоренням штовхаючи астроплан уздовж рейкової доріжки, винесуть його на вершину Казбеку. І в той момент, коли корабель відділиться од візка, продовжуючи за інерцією свій рух у розрідженому повітрі гірських висот, автоматично включаться його власні потужні ракетні двигуни, що працюють уже на атомному паливі — атоміті. Прискорення триватиме далі й далі, аж доки астроплан не досягне космічної швидкості.

І на весь цей період, з моменту включення двигунів візка і до досягнення космічної швидкості, — екіпаж корабля міг бути вільний. Двигуни астроплана працювали автоматично, а всі корективи до їх роботи мусили вносити інженери з поверхні Землі, які стежили за польотом астроплана за допомогою радіолокаційних установок; в міру потреби вони по радіо можуть впливати на роботу двигунів. Ці ж самі спостерігачі стежитимуть і за виходом астроплана на курс в земній іоносфері.

Все, безсумнівно, було в повному порядку. Микола Петрович підвів угору зосереджене обличчя. Погляд його спинився на безлічі індикаторів, циферблатів і шкал, які заповнювали собою не тільки весь простінок між ілюмінаторами, але й стіни вище і нижче їх. Це було дуже складне господарство. Сюди сходилися проводи з усіх частин корабля, від усіх його автоматично працюючих приладів. Навігатор, сидячи в своєму кріслі, міг бачити, як точно й справно працює кожен прилад, кожен апарат; в разі найменшої несправності під циферблатом чи шкалою, які говорили про роботу апарата, спалахувала тривожна червона лампочка.

Прямо перед Риндіним рівним зеленуватим світлом сяяв прямокутний дзеркальний екран перископа астроплана, який дозволяв навігаторові, знову-таки не сходячи з місця, бачити все, що відбувалося навколо корабля: йому треба було тільки легким натиском руки повертати перископ у потрібному напрямі. Бистрим поглядом Риндін пробіг по циферблатах і шкалах. І тут все було в порядку. Отже…

Годинник підтвердив, що до дванадцятої години лишається хвилина — всього одна хвилина! Рука Риндіна наблизилася до оранжевої кнопки, яка включала допоміжні ракетні двигуни візка. Різкий дзвінок попередив Сокола і Ван Луна, які лежали в центральній каюті, про старт. Обличчя Риндіна набуло суворого, рішучого виразу, очі звузилися. Ось він, вирішальний, відповідальний момент!

Рука Миколи Петровича, що лежала на пульті, ледве помітно напружилась, натискаючи оранжеву кнопку.

І тієї ж миті здригнулися десятки тисяч людей на високих схилах гірської кавказької долини. Крізь скло біноклів вони побачили під кораблем тонкі, прозорі цівки диму. Спочатку це нагадувало всього лише звичайний димок з вихлопних труб автомобіля чи мотоцикла. Але це була тільки одна мить. Слідом за тим з чотирьох сопел візка вихопилися майже прямі туманні струмені сірого диму. Міжпланетний корабель м’яко рушив уздовж рейкової дороги. Струмені диму перетворилися на скажені вихори, що безнастанно крутилися. І астроплан, з кожною миттю прискорюючи рух, ринув уперед. Тільки тепер до людей на схилах долинули звуки лютого шипіння, яке переходило у високий свист, наче хтось розривав величезний шмат полотна.

Секунда, дві, три… Астроплана вже не було в долині, він вилетів на рейкову дорогу і мчав нею до Казбеку. Але його прискорення було таким швидким, рух так наростав, що він майже зразу ж таки зник, немов розчинився в повітрі. Тільки хмара сірого диму, що повільно розпливалася в стривоженому повітрі, нагадувала про шлях, яким пролинув міжпланетний корабель рейковою злітною дорогою. Лише спостерігачі на спеціальних вишках, де стояли стереоскопічні підзорні труби, заздалегідь наведені на вершину Казбеку, відзначили, як в одну невловиму мить над нею промайнула крихітна темна рисочка, що відірвалася від рейкової дороги і зникла за обрієм. Та ще на екранах радіолокаційних приладів, ледь здригаючись, позначалася світлова крива лінія польоту астроплана “Венера-1”, який покидав земну атмосферу…

У каюті корабля не було чути звуків ракетних двигунів візка. Микола Петрович відчув лише, як поважчало його тіло, як воно почало глибше втискуватися в еластичні подушки крісла. Це було тільки початком. Потім тіло наче налилося свинцем, подушки крісла натиснули на нього з усіх боків. Напруження дедалі збільшувалося, швидкість наростала. Треба терпіти, це неминуче, швидкість дійде до передбаченої норми і спиниться на ній, треба чекати і освоюватися…

Риндін спробував поворушити рукою. Вона майже не слухалася, обважніла в такій мірі, немов на ній повисли гирі. Перед очима пливли фіолетові кола, переплітаючись і розпливаючись. А як почувають себе Сокіл і Ван Лун?..

Напружуючи всі сили, він дотягнувся рукою до пульта і натиснув на одну з кнопок. Спалахнуло жовте очко сигнальної лампочки: включилася гучномовна телефонна установка.

— Як почуваєте себе, друзі? — промовив Риндін напруженим голосом, який дивно змінився.

— Все гаразд, Миколо Петровичу, — почув він голос Ван Луна, що також змінився і був дивно напружений. — Гадав, буде важче. Очевидно, добре допомагають гамаки. Вони прогинаються дедалі більше. Відтягуються назад.

— Незабаром все це скінчиться, — спробував сказати цілком невимушено й безтурботно Риндін. — Ми йдемо вже на наших власних двигунах. Відчуваєте вібрацію?

— Аякже! Скільки набрали?

— Майже п’ять тисяч метрів на секунду, — відповів Риндін, глянувши на шкалу покажчика. — Ну, тихо! Мовчимо!

Швидкість наростала. Яка все ж таки страшна річ це перевантаження! Якщо воно перевищить припустимі межі, то діятиме руйнуюче на нервову і серцево-судинну системи людини, на органи слуху й зору. Академік Риндін знав, що перевантаження під час прискорення астроплана буде не більше як потрійним. Але й в цьому разі пасажири змушені деякий час відчувати потроєну важкість. Його власне тіло, яке важить за звичайних умов сімдесят п’ять кілограмів, зараз, у період прискорення, потягнуло б на вагах цілих двісті двадцять п’ять кілограмів.

І це відчувається помітно, навіть надто помітно!

Серце б’ється різкими поштовхами, ледве справляючись з масою крові, відкинутою прискоренням назад. Тіло відчувається, наче неймовірно важка кам’яна брила… а прискорення все триває! Стрілка покажчика швидкості вже підходить до позначки “9,0”, астроплан пронизує іоносферу… він поступово входить у найвищі, найрозріджені її шари… стрілка наближається до позначки “10,0”… прекрасно!.. Тільки б менше було перед очима цих набридливих фіолетових кіл, як вони заважають, дратують…

Думки Риндіна, уривчасті й безладні, сумбурно виникали, переганяючи одна одну. Це було схоже на гарячковий стан, коли людина не може ні на чому зосередитися. Проте в такому стані мислення буває неясним, туманним, а думки Миколи Петровича, хоча й мелькали дуже швидко й безладно, але кожна з них зокрема лишалася чіткою й ясною. І ці думки весь час поверталися до головного, — до покажчика швидкості, яка невпинно наростала і звільнювала астроплан від могутньої сили земного тяжіння. Стрілка покажчика повільно посувається повз позначку “11,0”… тепер лишаються тільки десяті частки кілометра, тільки сотні метрів… Чи не уповільниться тут прискорення?.. Ні, стрілка рухається все так само рівно… Позначка “11,3” пройдена… Зараз… зараз… Ось вона, вирішальна помітка “11,5”! Є космічна швидкість, її досягнуто!

І тієї ж миті Риндін відчув, як його тіло рвонулося вперед, затримуване тільки широкими ременями, якими він був прикріплений до крісла. М’які подушки ніби одразу стали більш пружними, наче в них звільнилися несподівано тугі пружини. Вони виштовхували тіло Риндіна з крісла. Стрілка покажчика швидкості вже не рухалася далі праворуч. Вона завмерла на позначці “11,5”. Автоматичний устрій працював бездоганно. Ракетні двигуни вимкнулися. Зникла помітна вібрація, яка свідчила досі про їх напружену працю. І все тіло звільнилося від тягаря, який давив. Риндін відчув, як легко й вільно стало дихати. Він спробував спертися вигідніше на ручку крісла і відчув, що м’які подушки відштовхнули його вгору.

Виходить, — уже невагомість? Тоді треба бути дуже обережним, з нею треба освоїтися… Адже ж можуть з’явитися дуже неприємні відчуття, незважаючи на велике попереднє тренування, яке проходили учасники експедиції, незважаючи на полегшуючу дію вжитих ними перед стартом спеціальних препаратів…

Микола Петрович повільно й акуратно розстебнув замок широких ременів, що прикріпляли його до крісла, і сперся на ручки. Цього руху було досить для того, щоб крісло у відповідь підступно відкинуло його від себе у повітря. Він хотів ухопитися за ручки і не встиг, його руки промахнулися в різкому русі. Крісло раптом опинилося навіть не внизу, а десь збоку — і продовжувало віддалятися вбік і вгору. Каюта повільно поверталась навколо Миколи Петровича, що висів у повітрі. Ні, виявляється, з усім цим не так легко освоїтися!

Здавалося з цілковитою очевидністю, що він, Риндін, абсолютно не рухається, а нерухомо висить у в’язкому і в той же час пружному повітрі. А каюта разом з усім обладнанням все так само повільно повертається навколо нього, загрозливо насуваючись в той же час однією стіною на Миколу Петровича. Пульт керування з кріслом, що стояло перед ним, був уже збоку і внизу. Потім він разом з усією каютою поплив убік.

— Ні, це просто-таки забавно! — вихопилося у Миколи Петровича.

Певна річ, в усьому цьому не могло бути нічого несподіваного ні для академіка Риндіна, ні для його супутників. Вони були підготовлені до явищ невагомості. Але одне діло — теоретичне уявлення, і зовсім інше — фізичне відчуття. Риндін чудово знав — теоретично! — як буде поводитися за умов невагомості його тіло і якою своєрідною буде поведінка всіх речей в кораблі. Все було саме так, як передбачалося. Проте орієнтуватися на практиці і керувати своїми рухами виявилося неймовірно трудно. Кожен з них тягнув за собою несподівані наслідки. Складніше за все було освоїтися з парадоксальним відчуттям “верху” і “низу”.

“Верх” кожної миті був там, де перебувала в цю мить голова Миколи Петровича, а “низ” — там, де лишалися ноги. Позначалися земні звички. І неможливо було примусити себе відчути власні повороти і зміни пози. В усіх випадках здавалося, що тіло лишається нерухомим, а навколо обертаються і переміщаються стіни каюти і її обладнання. Помах рукою направо — і вся каюта починала повертатися туди ж таки, а водночас на нього ніби навалювалася ліва стіна. Помах рукою в інший бік — і знову обертання каюти, але вже в зворотному напрямі…

“Гаразд, починаємо освоюватись!” — вирішив Риндін, посміюючись з самого себе.

Він підтягнувся до найближчої стіни каюти (чи, вірніше, примусив, як здавалося, її повернутися і наблизитися до себе). Тут він міцно схопився за одну з численних шкіряних петель, вроблених в ній. Його тіло від різкого руху вдарилося об стіну, — і в цю хвилину академік Риндін по заслузі оцінив передбачливість варшавських учених, конструкторів внутрішнього обладнання астроплана. Стіни й стеля каюти були оббиті м’яким, пружним матеріалом. Коли б не це, — на боці Миколи Петровича виник би порядний синець від удару об стіну.

Тепер Микола Петрович, тримаючись за петлю, легко перевернувся в повітрі і повиснув, як здавалося, під пультом. Мабуть, для стороннього спостерігача це була дуже дивовижна поза, — чи то він повернувся догори ногами, чи то повиснув у неприродному стані уздовж бокової стіни каюти. Проте Риндін не помічав цього, йому було цілком зручно, доки не псували справу різкі нерозраховані рухи.

Він лежав у повітрі цілком вільно, не роблячи ніяких рухів і ні на що не опираючись. Лише однією рукою він тримався за шкіряну петлю в стіні. Весь міжпланетний корабель наче спинився в просторі, завмер у цілковитому спокої, — ані найменшої вібрації, відчуття абсолютної нерухомості!

Микола Петрович уперше весело посміхнувся; невагомість виявлялася страшенно цікавою! А як там товариші? Адже вони без команди, без його розпорядження, безумовно, навіть не рушили з місць. Ай, він зовсім забув про них, негаразд!

Пульт керування все так само висів над ним. Не випускаючи шкіряної петлі з лівої руки, Риндін потягнувся правою до пульта і включив гучномовний телефон. І зразу ж таки пульт хитнувся і поплив убік, хоча звичайно насправді відштовхнувся від нього сам Микола Петрович. Знову ілюзія через невагомість!

Начальник експедиції голосно промовив:

— Можна залишити гамаки, товариші! Все гаразд. Ми — в міжпланетному просторі!

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

який обриває, на жаль, розповідь про політ астроплана для того, щоб викласти читачам зміст історичної доповіді академіка Риндіна в московському Палаці Рад і ознайомити їх з причинами і метою міжпланетної подорожі радянських вчених на Венеру.

Перед тим як продовжувати розповідь, нам доводиться повернутися на кілька днів назад — до того історичного вечора, коли відбувалися знаменні збори Всесоюзного товариства міжпланетних сполучень, які прикували до себе увагу всього людства.

Цього пам’ятного вечора, рівно без чверті вісім, потужна московська радіостанція передала в ефір короткий сигнал, якого з нетерпінням чекала чи не вся земна куля. І хоча радіохвилі принесли до приймачів лише короткий різкий звук гонга, за яким слідували мелодичні переливи знайомих цілому світові срібних дзвіночків, — не було, мабуть, на всій Землі такої людини, яка, сидячи біля приймача чи телевізора, не сказала б собі те ж саме:

— Ще п’ятнадцять хвилин!

По всіх країнах світу, по всіх містах і селах люди з нетерпінням чекали цього сигналу. Ті, хто був дома, знову й знову старанно настроювали свої приймачі на хвилі московської радіостанції. Люди, що проходили по вулицях, шукали очима найближчий репродуктор, щоб спинитися біля нього і слухати.

Безсумнівно, найщасливішими були ті, хто мав можливість влитися до безперервного людського потоку, який внесе людину в гігантський московський Палац Рад і залишить її біля нумерованого місця в одному з сотень концентричних кіл-рядів найбільшого в світі головного залу Палацу.

Хвилини протікали нестерпно повільно. Здавалося, вони розтягались на цілі години. Уже не було жодного вільного місця в головному залі, від стола президії і до останніх рядів, розташованих амфітеатром. Незвична тиша панувала в залі, хоча тут зібралося близько ста тисяч чоловік. Така ж сама тиша, яка панувала і біля кожного радіоприймача, настроєного на Москву. І ось упали у вічність останні секунди. Хвилинна стрілка на величезному годиннику Палацу Рад вказала на цифру “12”. І весь зал, весь радянський народ, все людство, що чекало біля приймачів, почули ще один короткий удар гонга. Останній сигнал!

Слідом за тим пробили вісім гучних і протяжних ударів Кремлівські куранти. І ще було чутно бій годинника, а на екранах всіх телевізорів вже виникли контури великого залу Палацу.

В напруженій тиші розтанув останній удар курантів. Ніколи, мабуть, ще не вслухалася так Земля у тихе шарудіння, що долинало з репродукторів. Ще секунда… дві… три…

— Збори Всесоюзного товариства міжпланетних сполучень вважаю відкритими. Слово має академік Микола Петрович Риндін!

Буря овацій розірвала тишу. Люди в залі, люди у незчисленних радіоприймачів і телевізорів, люди, яким досі секунди здавалися довгими й тягучими, забули про час, намагаючись нескінченними оплесками висловити своє хвилювання і захоплення.

У цьому шумі оплесків потонули будь-які інші звуки. Люди побачили, як твердими рішучими кроками на трибуну в центрі залу зійшла невисока людина, як вона спинилася на трибуні і спокійно вклонилася, поклавши руки на бар’єр.

Майже водночас з різних боків спалахнули яскраві прожектори, їх проміння схрестилося на трибуні, залило світлом маленький силует людини. І раптово цей силует неймовірно зріс, збільшився, перетворився на велетня, що майже сягав головою склепіння Палацу. Силует трохи вібрував у повітрі, він складався, здавалось, з якоїсь напівпрозорої речовини, бо, придивившись, крізь нього можна було побачити протилежні ряди амфітеатру і стіни, неясні й туманні. Це було останнє досягнення оптичної техніки: освітлені промінням прожекторів дзеркала на трибуні відкидали вгору гігантський світловий силует, рельєфне зображення промовця.

Тепер уже кожен, незалежно од відстані, ясно бачив знайомі риси обличчя академіка Риндіна, збільшені до величезних розмірів. Ось характерна шапка його сивого волосся, ось енергійні, трохи насуплені брови, рівний прямий ніс, вуса, акуратно підстрижена борідка. Новий вибух оплесків пронісся по залу.

Академік Риндін підніс руку. Вона наче пронизала склепіння залу і зникла за ним. Риндін закликав до тиші. Цього було досить: за кілька секунд в залі запанувала така тиша, що можна було почути схвильоване дихання сусідів. Академік зручніше сперся на бар’єр трибуни.

— Шановні товариші, дорогі друзі, — почав він свою промову. — Моя місія сьогодні не надто складна, і я спробую виконати її якнайшвидше. Мені доведеться стисло й ясно розповісти вам про те, що ви всі вже неодноразово читали в газетах і журналах, — про мету нашої міжпланетної подорожі, в яку ми вирушаємо через кілька днів. Сьогодні ми зустрічаємося з вами востаннє перед розлукою на довгий час.

Коротка, насичена хвилюванням пауза здалася слухачам дуже значною. Незнані небезпеки і труднощі чекають відважних радянських мандрівників у крижаних просторах Всесвіту; перед ними — знайомство з загадковим світом нашої далекої сріблястої сусідки Венери…

— Для чого ми залишаємо нашу Землю, навіщо надсилає нас Батьківщина в безмежні простори космосу? Перед нашою експедицією поставлено багато важливих і відповідальних наукових завдань. Немає потреби та й можливості перелічувати їх всі перед вами. Вже самий по собі виліт у космос першого пасажирського міжпланетного корабля є величезною науковою подією. Наш астроплан являє собою цілу лабораторію з безліччю приладів для наукових досліджень у світовому просторі. Що ж ми будемо досліджувати, вивчати, спитаєте ви. Я відповім вам: все, починаючи від астрономічних явищ і кінчаючи складними фізичними проблемами, серед яких чи не найголовнішою є перевірка за умов космосу існуючих гіпотез про природу та походження космічного проміння. Це — в міжпланетному просторі. А на самій Венері? Певна річ, у першу чергу — природу і, як ми сподіваємося, найцікавіше життя на цій все ще загадковій для нас молодій планеті, яка вічно ховає своє обличчя під покровом густої хмарної атмосфери.

Як бачите, наукових завдань у нас дуже багато. Але серед них є одне, яке має, крім усього іншого, ще й найважливіший практичний характер. Вирішення його допоможе нам покінчити з безжалісним ворогом всіх металів Землі — корозією. Що це означає? Як ви знаєте, корозією називається руйнування металу під різними фізико-хімічними впливами. Іржа на залізі, зелений окис на міді, матове нашарування на алюмінії, — все це корозія. Це невловимий всюдисущий злодій, який краде у нас неймовірну кількість металів. Людство щороку втрачає від корозії близько 30 мільйонів тонн різних металів. Ми боремося, звичайно, з корозією, ми винаходимо різні тривкі сплави металів, — з нікелем, хромом, молібденом, ванадієм та іншими домішками. Але всього цього надто мало. Всюдисущий злодій продовжує красти мільйони тонн металу з нашого господарства, він підстерігає нас усюди. І ми хочемо остаточно і назавжди перемогти його. Як?

Академік Риндін уважно подивився на притихлий зал.

— Згадаємо відому періодичну таблицю елементів великого російського хіміка Дмитра Івановича Менделєєва, ім’ям якого пишається наш народ, як красою і славою російської науки. І, згадавши періодичну систему Менделєєва, ви одразу помітите, що вона закінчується в її теперішньому вигляді на елементі номер сто один, так званому менделєєвії. Нагадаю вам, що відносно зовсім недавно, ще в середині нашого сторіччя, таблиця Менделєєва була значно коротшою, вона закінчувалася на елементі номер дев’яносто два, на урані. Так, так, саме уран був у таблиці останнім елементом, який вчені до цього часу спромоглися відкрити і знайти в природному вигляді в корі нашої Землі, у вигляді хімічних сполук з іншими елементами. Але після того наука просунулася вперед. Ви знаєте, що наука оволоділа розщепленням атомних ядер, звільненням атомної енергії і створенням нових хімічних елементів. Капіталісти й агресори намагалися використати атомну енергію для війни, для руйнації. Наш світ, світ будівництва комунізму, — поставив атомну енергію на службу народові, його мирним потребам, розвиткові народного господарства. Згадайте, що саме в нашій країні, великому Радянському Союзі, ще в 1954 році вперше в світі була сконструйована і збудована електростанція, що працювала на атомній енергії. Ми, радянські люди, з гордістю можемо сказати, що великий Радянський Союз першим у світі розв’язав проблему мирного використання гігантської сили атомної енергії. Людство пам’ятає, як вражений був капіталістичний світ, коли атомна енергія почала покірно служити нашому мирному соціалістичному народному господарству! Там, в капіталістичних країнах, вчені винаходили атомні, водневі і кобальтові бомби та атомні гармати, призначені для руйнації і масового знищення людей. А у нас, в Радянському Союзі, наука наполегливо працювала над тим, щоб примусити атомну енергію служити народові, його щастю, його світлому майбутньому. І ми домоглися цього! Атомна енергія працює на нас на численних енергостанціях, які ми широко будували, починаючи з шостої п’ятирічки. За допомогою атомної енергії ми провадимо велетенське перетворення природи, змінюємо карту нашої Батьківщини. Збудувавши потужні атомні електростанції, ми зросили мільйони гектарів засушливих земель. Але ви і без мене прекрасно знаєте, як використовується в Радянському Союзі і народно-демократичних республіках для мирних, творчих потреб енергія урану і плутонію, енергія термоядерних реакцій. Тому повернемося до моєї головної теми, від якої я дещо ухилився, прошу пробачення!

Академік Риндін посміхнувся, почувши, як вітальним гомоном відповіли йому десятки тисяч слухачів, що жадібно ловили кожне слово його промови.

— Так от, щодо розширення таблиці Менделєєва. Працюючи з розпадом урану, вчені створили нові хімічні елементи, невідомі до того часу людству. Це були: нептуній, плутоній, америцій, кюрій, беркелій, каліфорній, афіній, центурій і, нарешті, менделєєвій — що посіли відповідно з дев’яносто третього по сто перше місце в таблиці великого російського вченого. Все це штучно створені людиною елементи, так звані трансуранові. Дуже важливо відзначити, що ці відкриття спростували одне поширене помилкове упередження, яке довгий час панувало в науці. Більшість учених вважала раніше, що розширення таблиці Менделєєва за межі урану взагалі неможливе, бо, мовляв, елементи, важчі від урану, не можуть практично існувати, вони були б надто нестійкими. Розвиток науки відкинув такі твердження. Він примусив скептиків згадати і по заслузі оцінити пророче передбачення самого Менделєєва, який вказував, що він припускає можливість розширення його періодичної системи в бік важких елементів поза ураном. Який правий був геніальний російський вчений, що проникав своїм гострим поглядом у далеке майбутнє! Звичайно, серед трансуранових елементів, створених людиною, виявились і дуже нестійкі, як, наприклад, нептуній, період піврозпаду якого складає всього два-три дні. До речі, нагадаю вам, що періодом піврозпаду називається час, на протязі якого розпадається половина атомів даного елемента. Нептуній, як бачимо, дуже нестійкий. Але ж природний елемент радон, який займає в таблиці Менделєєва вісімдесят шосте місце й існує в природі незалежно від людини, — не набагато стійкіший від нептунію: його період піврозпаду не досягає чотирьох днів… А от штучно створений ученими елемент плутоній, навпаки, відносно дуже стійкий. Його період піврозпаду складає двадцять чотири тисячі років, — тоді як загальновідомий природний елемент радій, наприклад, має період піврозпаду всього в тисячу п’ятсот дев’яносто років! Отож, ми переконуємося, що деякі трансуранові, штучно створені людиною елементи можуть бути і дуже стійкими, — в усякому разі для практичних потреб людства. Думаю, ви погодитеся, що двадцять чотири тисячі років для нас з вами — строк більше ніж достатній!..

Академік Риндін перечекав, поки по залу прокотився легкий сміх, викликаний його жартом, і продовжував:

— Отже, трансуранові елементи штучно створені людиною. Чи означає це, що такі елементи ніколи не існували раніше в природі? Безумовно, ні. Ці елементи могли існувати тоді, коли наша Земля була значно молодшою, коли вони не встигли ще розкластися, зруйнуватися. Запам’ятаємо це положення і перейдемо до інших висновків, чи, якщо хочете, припущень. Чому не припустити, що таблицю Менделєєва можна розширити ще далі? Чому не поміркувати про можливе існування — в штучному чи природному вигляді — не тільки трансуранових елементів від дев’яносто третього до сто першого, але й ще важчих, які слід було б умовно назвати надважкими елементами! Хто візьме на себе сміливість твердити, що такі надважкі елементи не існували колись на нашій Землі або не існують і сьогодні десь у природі безкрайого Всесвіту?..

Цього твердити не зможе ніхто. Але чому ж тоді вони невідомі науці? Та лише тому, що подібні надважкі елементи або самі поступово розпадаються, як нестійкі (це стосується радіоактивних елементів), або, можливо, вони існують в надто незначній кількості, та до того ще і в неприступних для нас поки що глибоких сферах земної кулі. Погляньте на цю таблицю!

Яскраво освітлене зверху прожекторами, над трибуною спустилося велике полотнище, на якому кожен міг впізнати знайомі ряди періодичної системи елементів Менделєєва. Але ця таблиця мала дещо незвичний вигляд. її рівні ряди не закінчувалися менделєєвієм, елементом номер сто один. Ні, під першим рядом сьомого періоду був проставлений ще додатковий ряд, клітинки якого були заповнені умовними номерами. І один з тих номерів сяяв яскравим червоним світлом: це був номер сто одинадцять. Академік Риндін вказував на нього:

— Дивіться! Ми теоретично продовжили, розширили сьомий ряд таблиці Менделєєва. Якщо він існує, то в ньому, як і в попередньому, мусить бути тридцять два елементи. Отож, цей період буде закінчуватися елементом номер сто вісімнадцять, оскільки починається цей період елементом номер вісімдесят сім, францієм. Зараз нас не цікавлять ті елементи, з яких мусить складатися сьомий період. Проте звернімо увагу на елемент номер сто одинадцять, місце якого освітлено червоним світлом на таблиці. Яким мусить бути цей елемент? Подивіться на початок попереднього півперіоду. Там, якраз над клітиною нашого невідомого ще елемента номер сто одинадцять, ви побачите елемент номер сімдесят дев’ять, давно знайоме нам золото! Але в такому разі — які припущення можемо ми зробити відносно властивостей цікавого для нас елемента номер сто одинадцять? Якщо ми знаємо основні принципи побудови таблиці Менделєєва, то нам дозволено припустити, що невідомий елемент номер сто одинадцять буде мати властивості, подібні до властивостей елемента номер сімдесят дев’ять — золота. До того ж ці властивості в новому елементі можуть бути виявлені навіть значно яскравіше. Ми маємо підстави припускати, що елемент номер сто одинадцять буде не менш, а ще більш благородним металом, ніж золота. Він не тільки сам не буде піддаватися корозії, але зможе облагороджувати й інші метали, якщо його додавати до них бодай у незначній кількості. Цей невідомий ще метал може стати в наших руках чудовою зброєю проти корозії. І ми умовно назвали цей незвичайний за своїми властивостями, поки ще існуючий тільки в наших припущеннях, елемент номер сто одинадцять — ультразолотом!

По залу пролинув тихий гомін. Ультразолото! Таємничий, загадковий, невідомий досі метал! Він надасть всім іншим металам, як припускає академік Риндін, властивостей благородного золота не піддаватися корозії!..

— Але виникає складне запитання, яке дуже трудно розв’язати: де ж відшукати цей уявлюваний поки що метал, це ультразолото? На Землі нам досі не пощастило знайти навіть мізерних його слідів. Якщо ультразолото і є на Землі, то воно, очевидно, ховається від нас десь у глибинах земної кулі, в її найвіддаленіших надрах. Здобути його звідти ми поки що не можемо, навіть озброївшися нашою могутньою сучасною технікою.

Академік Риндін зробив паузу, щоб відпити води з склянки, яка стояла перед ним. Гігантський силует хитнувся над трибуною. Очі глядачів усього світу стежили за його рухами.

— Дослідникам не допомогло навіть глибоке, до десяти кілометрів буріння. Та воно й зрозуміло, бо — що таке десять кілометрів у масштабах земної кулі? Мізерний укол, який не досягає навіть середніх шарів літосфери! Між тим, намагатися відшукати ультразолото можливо слід було б значно глибше, ніж розташовані в земних надрах джерела магми, що викидають вогняну лаву на поверхню Землі під час вулканічних вибухів. Доводиться визнати, що розв’язання такого сміливого завдання лежить поки що поза нашими можливостями. Що ж, визнаємо це. Гаразд, ми не можемо поки що відшукати і здобути дорогоцінний елемент у глибинах нашої старої Землі, якщо він, звичайно, там ще зберігся. Проте чому б тоді не спробувати відшукати його, цей елемент, у Всесвіті, який оточує нас?.. Адже є планети, значно молодші від нашої Землі. Цілком можливо, що ультразолото на них не встигло зруйнуватися, воно там не залишилося тільки в глибоких надрах. Ви пам’ятаєте, безумовно, що всі планети Сонячної системи мають спільне походження. Хімічний склад їх мусить бути однаковий — чи майже однаковий, в залежності од віку тієї чи іншої планети і пов’язаного з цим розпаду елементів. Ми вважаємо, що всі елементи в їх первісному вигляді — я маю на увазі переважно надважкі! — краще всього мусили б зберегтися на Сонці, цьому розжареному сяючому світилі.

Нове полотнище опустилося зі склепіння залу. Тепер на ньому яскраво грали кольорові лінії, розташовані на довгих смужках. Вони переливалися всіма барвами райдуги.

— Насамперед тому вчені вирішили перевірити свої припущення саме на Сонці. Заново проведений найточніший спектральний аналіз показав, що цікавий для нас дорогоцінний елемент — ультразолото — на Сонці є! Це сталося майже зовсім так, як було в свій час з відкриттям елемента гелію. Адже ви знаєте, що наука за допомогою спектрального аналізу відкрила цей елемент спочатку на Сонці, а потім уже на Землі. Саме так астрономи Варшавської обсерваторії за допомогою найновіших удосконалених спектроскопів встановили, що ультразолото в газоподібному стані є на Сонці. Але хіба ми можемо мріяти дістати його звідти? Безумовно, ні. Ми з вами — люди реального крою, ми дозволяємо собі мріяти тільки про те, що можна здійснити практично, хоча б для цього і потрібні були найсміливіші спроби. Про які ж спроби може йти мова в даному разі?.. Тоді ми задумалися над новою проблемою. Наш дорогоцінний елемент теоретично може бути на інших планетах; які ж практичні можливості цього?..

Академік Риндін знову відпив трохи води з склянки.

— Старанні спостереження показали, що ультразолото є насамперед на нашій сусідці по Сонячній системі — Венері. І зрозуміло, чому це так. Венера молодша від Землі, вона зберегла дорогоцінний елемент у зовнішніх шарах своєї кори. Всі ви чули про загадкове голубувате сяйво, яке обгортає час від часу Венеру. Продовж століть вчені неспроможні були розв’язати загадку цього сяйва. Але вони не знали спектра ультразолота, який знаємо ми. І це знання допомогло нам встановити, що в голубуватому сяйві Венери є сліди газоподібних сполук ультразолота. Ця таємниця була розкрита талановитими вченими китайського народу, астрономами чудової Кантонської обсерваторії. А потім спостереження, проведені в Кримській обсерваторії, також підтвердили висновки китайських друзів. І ми впевнено говоримо тепер: так, потрібний нашому господарству надважкий елемент ультразолото є на Венері! Тепер продовжимо нашу думку. Якщо ультразолото там є, то радянські вчені зобов’язані його здобути. Не може бути іншого висновку, коли ми знаємо, що ультразолото зміцнить господарство нашої країни, що його використання принесе нові блага радянському народові, народам країн могутнього демократичного табору, та й всім народам Землі! Радянську науку завжди вели благородні цілі, це її постійний шлях!

Ці слова академіка Риндіна викликали бурхливу хвилю оплесків. Напруження слухачів, наелектризованих сміливими твердженнями академіка, знайшло собі вихід, розрядку. Перечекавши хвилину, Риндін продовжував…

Але ми надто відхилилися від того, що відбувається на міжпланетному кораблі, який стрімливо мчить у космосі до своєї далекої мети. Повернемося ж до наших мандрівників.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

який показує, що з втратою ваги освоїтися не легко не тільки одному академіку Риндіну, а також розповідає про перший сніданок експедиції в міжпланетному просторі і про несподівані наслідки того, що професор Ван Лун закурив свою улюблену люльку.

…Настала коротка пауза. І тільки після неї Микола Петрович почув дещо збентежений голос Сокола, який відповідав йому:

— Не так-то легко вилізти з гамака, Миколо Петровичу, ремені здорово затягнулися, он яка справа…

— Зараз, зараз я допоможу вам, — відгукнувся Риндін.

Перед тим як залишити навігаторську рубку, академік уважно переглянув ще раз показання приладів. Стрілка покажчика швидкості вже повільно почала посуватися назад від позначки “11,5”, всі інші індикатори також говорили про правильну роботу автоматів, що обслуговували корабель. У цю секунду спалахнула зелена лампочка радіотелефону. Риндін швидко повернув вимикач радіоустановки. Це був сигнал Землі!

— “Венера-1”, “Венера-1”, чи чуєте мене? Я Земля, я Земля, — чітко долинуло з репродуктора.

— Чудово чую, — відповів Риндін голосом, який перехопило від хвилювання.

— Як почуваєте себе? Чи все у вас гаразд? — вів далі голос з Землі.

— Все в порядку. Освоюємося з невагомістю. Прилади й апаратура діють бездоганно. Курс ще не перевіряли, хотів би знати ваші дані.

— Ми тримаємо вас у полі зору ультракороткохвильових радіолокаторів. Зараз працюють пости Індії, Владивостока і плавучий пост Тихого океану. Інформуємо вас: внаслідок невідомої ще причини астроплан під час вильоту з Землі трохи ухилився від наміченого курсу…

— Але як це могло трапитися? — здивовано вигукнув Риндін. — Адже всі розрахунки…

— Причини ще не встановлені, але так чи інакше, астроплан ухилився вбік. Поки що гадаємо, що це пов’язане з якоюсь неточністю в розрахунках потужності двигунів ракетного візка, який не досягнув потрібного розгону. Інакше довелося б припустити, що астроплан виявився важчим від його розрахункової ваги. Щойно з’ясуємо все це, повідомимо вас. А тим часом нам довелося форсувати роботу атомітних ракетних двигунів самого корабля, щоб виправити курс. Тепер уже все гаразд. Лишилося тільки одне побоювання: чи не викликала ця форсована робота ваших ракетних двигунів перевитрати палива? Просимо перевірити. Хоч ви і маєте значний резервний запас, все ж таки краще мати точні відомості.

Академік Риндін знову здивовано знизав плечима. Дуже дивно! Як могла статися подібна неточність? Потужність ракетних двигунів візка перевірялася не раз, і астроплан ніяк не міг раптом поважчати проти розрахункової ваги. Як же розуміти все це? Він голосно відповів у мікрофон:

— Єсть, буде зроблено, перевіримо.

— Земля надсилає вам палкий привіт і побажання успіху. Будемо викликати вас через наші потужні передавачі й далі. До побачення, товаришу Риндін! До побачення, “Венера-1”!

— До побачення, Земле!

Зелена лампочка погасла. Так, дивно… “Важче від розрахункової ваги…” Хм! Проте зараз треба допомогти Ван Луну і Соколу…

Микола Петрович почав пересуватися до центральної каюти; він, усе ще тримаючись однією рукою за шкіряну петлю в стіні, підтягнувся до дальшої, — таких петель було багато на всіх стінах і стелі каюти, — ухопився за неї і знову підтягнувся далі. Це було схоже на рухи плавця, який пливе вздовж берега, перехоплюючи руками прибережне каміння і підтягуючись до нього.

Опинившись біля дверей, Риндін випустив з рук останню петлю і взявся за притолоку, зробив руками широкий плавний рух і вільно виплив у повітрі до центральної каюти. Вже добре орієнтуючись і враховуючи кожен рух тіла, Микола Петрович без особливих труднощів імітував все ті ж самі жести плавця. Пружне повітря дозволяло пливти в ньому, як у воді, приблизно так, як робить людина, що пірнула у воду.

— А знаєте, Миколо Петровичу, це навіть красиво! — вигукнув зацікавлений Сокіл. — Ви встигли здорово освоїтися. Ну, я не відстану від вас, от побачите!

Він лежав на гамаку — саме на гамаку, а не в ньому. Здавалося, що еластичний гамак відштовхував від себе тіло геолога. Микола Петрович посміхнувся, звернувши на це увагу:

— Цілком зрозуміле явище. Так само і мене виштовхнуло моє крісло. Ну, ви можете розстебнути ремені, чи допомогти вам?

— Та вже, здається, можу. Адже я також поступово освоююсь, — відповів упевнено Сокіл. — Заждіть, Ван, давайте по черзі. Я вже приготувався, а ви використаєте мій досвід.

— Гаразд, гаразд, підожду, — відгукнувся Ван Лун.

Сокіл із зусиллям відстебнув тугий замок ременів, які прикріпляли його до гамака. Замок клацнув, ремінь відлетів убік. Пружний гамак наче тільки чекав цього. Він буквально віджбурнув Сокола від себе. Вадим Сокіл відлетів по косій лінії, немов снаряд. Він пролетів через усю каюту, безпорадно розмахуючи руками і ногами, і вдарився об протилежну стіну під самою стелею.

— Ох, хай йому чорт! — гукнув він.

— Хапайтеся за петлі, за петлі! — підбадьорив його Риндін, ледве стримуючи сміх. — І не робіть різких рухів, легше!

Але було вже пізно. Енергійному Соколові трудно було одразу перейти до уповільнених, плавних рухів. Ударившись об стіну, він вмить одлетів від неї в протилежний бік, не встигнувши вхопитися за петлі. А різкий рух, яким він хотів досягти найближчої петлі, примусив його тіло перевернутися. Він летів назад, знову до гамака, але на цей раз повільно перекидаючись в повітрі. Підлетівши до свого гамака, він устиг схопитися за нього і затриматися, хитаючись, немов човен на бурхливих хвилях.

Вадим Сокіл уже не посміхався. На його худорлявому обличчі з великими світлими, трохи опуклими короткозорими очима, що здавалися ще більшими під круглими окулярами, було помітно явне роздратування. Завжди неслухняне біляве і кучеряве його волосся було скуйовджене. Микола Петрович, згадуючи свою першу подорож по навігаторській рубці, міг тільки поспівчувати геологові. Зате Ван Лун широко посміхався, стежачи з свого гамака за товаришем.

— Дуже цікаве видовище, — добродушно промовляв він. — Відомий геолог Вадим Сергійович Сокіл оволодіває новою стихією. Як це треба сказати — боротьба з невагомістю? Або — що таке рівновага? Вадиме, тримайтеся міцніше, це дуже-дуже історична мить!

— Гаразд, гаразд, — промурмотів у відповідь Сокіл. — Вилізайте самі, шановний товаришу, подивимося, як це вийде у вас.

— Зважимо на ваш досвід, дорогий друже, зважимо! Адже ви самі радили мені.

Справді, Ван Лун не повторив помилок свого друга. Він, відстібуючи ремені, міцно тримався за гамак. І коли той спробував відкинути його, Ван Лун встояв, ухопившися за край гамака, наче за гриву здибленого коня. Потім він навмисно уповільненим рухом простягнув руку до найближчої шкіряної петлі на стіні каюти, підтягнувся до неї і звідти скромно поглянув на Сокола, який все ще сердився:

— Роблю висновок. У таких справах надмір енергії — не перший помічник. Це добре, дуже добре, коли багато енергії. Тільки не тут. Гадаю, тут краще трохи аналітичного мислення. А також робити вірні висновки з явищ, так, Вадиме?

— Прибережіть дотепи до кращого випадку, — огризнувся Сокіл. — Подивився б я на вас, коли б ви вилізали з гамака першим!

— Юпітер, ти гніваєшся, отож ти неправий! — все так само добродушно відгукнувся Ван Лун.

— Нічого, нічого, Вадиме, — втішно зауважив Риндін, — у мене також було щось подібне, коли я відстебнув ремені крісла. Побачите, це тільки перший раз так. Звикнете, освоїтеся. От і я також, весь час придивляюсь і підмічаю правильні і неправильні рухи у вас. І це допомагає. Головне, як я бачу, повільність і плавність рухів.

Микола Петрович простягнув руку і взявся за тонкий стояк, який з’єднував підлогу і стелю каюти. Таких стояків було тут кілька — спеціально з розрахунком на життя за умов невагомості. Легко підтягнувшись до стояка, Риндін опинився майже біля стіни. Уздовж неї, як і вздовж інших стін, тяглося поруччя. Тримаючись за нього, можна було легко пересуватися в потрібному напрямі. Стоячи біля стіни, Риндін сказав:

— Бачите, як зрештою все це просто? Тепер, друзі мої, звикайте, а я знову вирушаю до навігаторської. Погляну ще раз на прилади, зорієнтуюся по них. З Землі повідомили, що їм довелося форсувати роботу ракетних двигунів. Треба перевірити, в чому тут річ. Це забере, гадаю, з півгодини. А ви подумайте про сніданок, Ван Лун. Та посмачніше. Таку знаменну подію, як втрата ваги, можна й відсвяткувати. Згода?

— Правильно, Миколо Петровичу, снідати! Втративши вагу, слід поповнити бодай масу, — вже весело підхопив Сокіл. Природжене почуття гумору перемогло його роздратованість; та й взагалі геолог не вмів довго сердитися. — А як гадає наш шеф-повар?

— Шеф-повар думає: перший сніданок в астроплані — це також історична подія, — повчально вимовив Ван Лун у відповідь.

Пересуваючись уздовж поруччя, Микола Петрович перейшов до навігаторської рубки.

Сокіл доброзичливо поглянув на Ван Луна:

— Ну, Ван, давайте практикуватися в пересуванні. І я не я буду, якщо ви не залишитеся в хвості! А тим часом можете жартувати, скільки вам завгодно. Все одно, я беру на себе перші спроби, а ви лише повторюєте зроблене мною. Ага, уразив?

Намагаючись не робити жодного зайвого або різкого руху, Сокіл розпочав мандрування по каюті. Тепер і він мав цілковиту можливість переконатися в тому, як дотепно була обладнана каюта, як хороше попрацювали польські вчені, конструктори внутрішніх приміщень корабля. Поруччя, що простяглося вздовж стін, шкіряні петлі в стінах і стелі, плескаті металічні держаки, поставлені в різноманітних місцях, стояки, що з’єднували підлогу і стелю каюти, — все це давало можливість дуже легко рухатися в усіх напрямах, переходячи від однієї надійної опори до іншої.

Щоб перевірити себе, Сокіл спробував ні за що не триматися і стати на ноги. Відразу ж таки він відчув, що каюта повільно повертається навколо нього. Вона хитнулася в один бік, в другий, спинилась і знову попливла, аж доки не опинилась у явно перекинутому стані. Дурна картина! І Ван Лун чомусь стоїть догори ногами і, здається, посміхається лукавими очима…

Сокіл знову схопився за поруччя. Здавалося, що він з величезною силою повернув навколо себе каюту і так само рішуче спинив її, коли помітив, що Ван Лун зайняв нормальне становище, вниз ногами. Так, усе гаразд!

— Це наче в цирку, — озвався Ван Лун. — Проте дуже сумно бачити, як твій товариш увесь час стає догори ногами…

— Тільки з вашого погляду, Ван, з вашої точки зору. А з моєї — ви поводитеся просто непристойно. Варт мені на хвилинку відвести од вас очі, як ви одразу використовуєте це і стаєте на голову або приймаєте ще яку-небудь безглузду позу. Вчений, серйозна доросла людина, професор із світовим ім’ям, — і раптом отакі трюки! До речі, будь ласка, складіть гамаки, вам до них ближче.

— Єсть скласти гамаки.

Ван Лун, який весь час уважно стежив за рухами Сокола, очевидно, робив з них для себе певні висновки. І цього разу він також обійшовся без будь-яких ускладнень. Впевнено рухаючись уздовж стіни, він дістався до важельного пристрою біля гамаків. Не випускаючи з лівої руки поруччя, Ван Лун правою з силою відвів важіль униз. Обидва гамаки слухняно поповзли вгору. Система тросів і амортизаторів підтягла їх до стелі. В каюті одразу стало просторіше.

— Ну, як? — запитав Ван Лун Сокола.

Але Вадим не відповідав. Він помітив, що опинився біля ілюмінатора і з інтересом зазирнув у нього. Нічого не видно… Чому б це? Зрозуміло, адже він чудово знав, що перед стартом усі ілюмінатори було закрито внутрішніми віконницями, металічними заслінками, які всувалися поміж двома шарами товстого органічного скла. З якого боку мусить бути Сонце? Звичайно, з правого, адже вони вилітали на схід. Значить, з цього, лівого, можна відчинити віконницю.

— Ван, вимкніть світло!

Пролунало характерне клацання вимикача. В каюті стало зовсім темно, коли не зважати на світло, що пробивалося з дверей навігаторської рубки. Сокіл намацав важіль віконниці і кількома обертами опустив заслінку, як опускають скло в автомобілі.

— Надзвичайно! — вигукнув за його спиною Ван Лун.

Вони обидва прилинули до скла ілюмінатора. Перед ними відкривалася гідна подиву в своїй величності картина Великого Всесвіту. Це була глибока ніч — і разом з тим ніч, сяюча блиском незчисленних далеких вогнів, холодних і в той же час палаючих. Незмірно віддалений небозвід немов був засланий чорним оксамитом. І на ньому, розкидані примхливими і складними візерунками, виблискували міріади яскравих зірок — білих, оранжевих, червоних, зелених, голубих. Ніколи ніхто з жителів Землі не бачив подібного видовища! Вражала не тільки надзвичайна ясність, з якою око без найменших труднощів розрізняло першу-ліпшу зірку — від крупної і сліпучої до найменшої, яка здавалася крихітною іскоркою, що несміливо виглядала з глибокої складки небесної чорної оксамитної завіси. Найбільш вражаючим було те, що жодна з зірок не мерехтіла, не переливалася, то пригасаючи, то знову стаючи яскравою, як було це звичним для жителів Землі. Ні, кожна із зірок, велика чи дрібна, палала неослабним далеким, але рівним світлом, яке лилося з глибини матового чорного фону.

І Сокіл, і Ван Лун були вражені виглядом знайомих їм з дитинства сузір’їв. Та й справді, — хіба перед ними зараз були ті нескладні комбінації з кількох зірок, до яких звикло людство, завжди наглухо відокремлене від чудесної картини Всесвіту товстою пеленою земної атмосфери, що безжалісно гасила барви й яскраві кольори! Ті великі мерехтливі зірки були всього лише грубою канвою сузір’їв, дивовижних виблискуючих візерунків великого космосу. Тільки тепер Ван Лун і Сокіл бачили по-справжньому, з яким невичерпним багатством фантазії гаптувала природа ці небесні візерунки. Вони відрізнялися від бачених з Землі знайомих сузір’їв не менш, ніж багатобарвна талановита картина відрізняється від сухого і кволого малюнка олівцем.

Враженим поглядом мандрівники знаходили і в думках відзначали ці забарвлені незчисленними кольорами небесні візерунки. Ось виразний хрест Лебедя, ось недалеко від нього неправильний чотирикутник Ліри. Ще далі — вигнутий, наче готовий до стрибка Дракон, а біля нього, майже в згибі його тіла, починається така знайома ще з дитинства витягнена каструлька Малої Ведмедиці…

— Ми з вами щасливці, Ван, — захоплено промовив Вадим Сокіл. — Заради цього чудового видовища варто було перенести всю нашу важку підготовку й витерпіти перевантаження під час прискорення руху астроплана! Та невже ж ви не відчуваєте поетичності цієї незрівнянної картини?

Ван Лун скоса подивився на свого експансивного друга. Він лукаво примружив очі:

— Сперечатися не можу, поезія — дуже добре, і космічне небо — також. Але Микола Петрович прийде і спитає: де сніданок? Вам можна займатися поезією. Шеф-повар мусить подумати про прозу. А щоб готувати сніданок, потрібне світло. Значить, і вам доведеться зробити певну поетичну паузу…

— Сухар! Безнадійний сухар!

— Дуже приємно. Проте небо, гадаю, не зміниться, поки ми поснідаємо, — лагідно втішив Вадима Ван Лун, вмикаючи світло в каюті. — А як діятиме невагома автоматика?

Він уже встиг перейти — чи може правильніше було б сказати “перепливти” — до протилежної стіни каюти, і цього разу уникнувши будь-яких ускладнень. Відірвавшися від видовища космічного неба, Вадим Сокіл стежив за діями друга.

Ван Лун повернув рукоятку, влаштовану в стіні. Від стіни відокремилася невеличка квадратна панель і плавно опустилася вниз на колінчастих підставках, перетворившись на стіл. В отворі стіни, який відкрився за нею, виявилися полиці укладистого буфета, уставлені посудом незвичної форми, консервними бляшанками, дивовижними скляними пляшками, сплюснутими, як фляжки; плескаті боки цих пляшок були гумовими. Ван Лун упевненими рухами знімав з полиць посуд, що стояв у пружинних затискувачах, і ставив його на столі також у затискувачі, кожен з яких відповідав тій чи іншій формі посуду. Розставивши все на столі в ідеальному порядку, Ван Лун задоволено посміхнувся:

— Зовсім як в кращому, зразковому ресторані! Тепер ще серветки. І можна приступати до їжі.

— Без чаю, без гарячого? — розчаровано відзначив Сокіл.

— Дуже-дуже шкодую. Зате одержите склянку вина, доброго вина, — втішив його Ван Лун. — Якщо, звісно, Микола Петрович дозволить…

— А чому б йому і не дозволити? — пролунав веселий голос Риндіна, який з’явився в дверях каюти. — Навпаки, він цілком підтримує вашу ідею, Ван. Сьогодні — особливий день, велике свято для кожного з нас. Склянка вина сьогодні — це добре!

— Тільки дивно якось, що немає стільців. Здається ніби все не так, — нарікав Сокіл, наближаючись до стола.

— Обійдемося, Вадиме! А потім, повірте мені, що повітря за наших умов краще від найвигіднішого стільця. Не забудьте лише закріпитися пружинами біля стола. Почнемо, друзі!

Риндін першим “сів” біля стола, прийнявши звичайну позу людини, що сидить. Цьому допомогло й те, що він защепнув навколо кожної ноги під столом пружинні кільця, пристосовані під квадратною панеллю. Його приклад наслідували й інші. Тепер кожен був наче прикріплений до стола вище колін, не доводилося побоюватися, що необережний різкий рух відштовхне людину від стола і винесе її на середину каюти.

Навколо стола в повітрі сиділи три мандрівники в космосі. Вони посміхалися, поглядаючи один на одного. Справді, вигляд людини, яка по суті ні на чому не сидить, незважаючи на схожу позу, а просто висить у повітрі, був досить кумедним. Втім, таке відчуття тривало дуже недовго. Вже через хвилину-дві члени експедиції забули про це. Риндін все ж таки попередив ще раз:

— Без різких рухів, друзі! Інакше й пружинні кільця не врятують. Пам’ятайте золоте правило: дія дорівнюється протидії. Якщо ви натискуєте на якусь річ, ви з такою самою силою відштовхуєтеся від неї.

— Як Вадим від стінки, — підморгнув Ван Лун.

Сокіл і собі посміхнувся, згадавши, як його кидало від одної стіни каюти до другої.

— Ну, почнемо ж таки!

Микола Петрович узяв одну з пляшок, вийняв з неї корок і перевернув пляшку шийкою вниз. Як і слід було чекати, з неї не вилилося ані краплини. Тоді Риндін підніс пляшку до своєї чашки — також незвичайної форми: вона звужувалася вгору. Він устромив шийку пляшки у верхню частину чашки і злегка натиснув на гумові стінки. З шийки повільно виповзла велика червона краплина вина. Вона також явно, не бажала відокремлюватися від пляшки; незважаючи на її досить великий розмір, ця краплина зразу ж таки ховалася назад, у пляшку, варт було тільки зменшити тиск на гумові стінки.

Риндін трохи струсонув пляшку:

— Ну, відокремлюйся!

Велика краплина вина відірвалася від шийки і залишилася в чашці.

— Перший бокал готовий! Давайте ваші!

В такий же спосіб Риндін наповнив чашки товаришів, поставив пляшку назад у затискувач на столі і підніс свою чашку:

— Наш перший тост — за велику Радянську Батьківщину, за радянський народ, за успіх того, що доручено нам Батьківщиною! — урочисто вимовив він.

Кожен узяв по тонкій скляній трубочці і через неї випив вино. Першим відірвався від чашки Сокіл.

— Чудове вино, — сказав він. — Ніколи ще не пив такого!

— Скажу, воно ж таки космічне, — відгукнувся Ван Лун.

— Але трубочка страшенно заважає, — вів далі Сокіл. — Куди краще й приємніше було б пити без неї, прямо з чашки.

— А ви спробуйте, якщо для вас замало добре відомих усім нам теоретичних даних, — хитро підморгнув Ван Луну Риндін.

— Та ні, я розумію, що це необхідно. А все ж таки цікаво спробувати. Невже не впораюся, навіть якщо буду дуже обережним? — заявив Сокіл.

Геолог випустив трубочку із пальців: вона не залишилася висіти в повітрі, а повільно попливла до столу. Ван Лун з цікавістю стежив за Соколом, який підніс чашку до рота, спробував потягти з неї вино.

— Так, так, невгамовний ви експериментатор, — жартівливо підохотив Сокола Риндін. — Енергійніше!

Рука Вадима Сокола здригнулась, чашка хитнулася. І тієї ж секунди з неї вилетіла велика куляста краплина вина завбільшки з яблуко. Гойдаючись у повітрі і виблискуючи круглими боками, вона пролетіла повз голову Сокола і линула далі вздовж каюти.

— Ловіть, ловіть! — вигукнув Ван Лун. — Вино відлітає!

Краплина пливла в повітрі далі й далі.

— І справді, доведеться вам ловити цю краплину, адже інакше вона розтечеться по першій же речі, з якою зіткнеться, — перемагаючи сміх, сказав Микола Петрович.

Сконфужений Сокіл висмикнув ноги з пружинних кілець під столом і кинувся навздогін за краплиною. Але спіймати її було нелегкою справою. Від найменшого коливання повітря кругла краплина зразу ж таки відхилялася вбік, змінюючи свій напрям. Сокіл наполегливо переслідував її, перехоплюючи руками петлі в стінах, стояки й поруччя. Проте краплина, наче жива істота, кожного разу ухилялася від нього, підштовхувана коливаннями повітря, які мимоволі робив своїми рухами Сокіл.

— Мабуть, доведеться ловити прямо в рот. Руки дуже-дуже зайняті! — незворушно зауважив Ван Лун, стежачи за намаганнями Вадима.

Сокіл видимо розгубився. Різким рухом витягненої вперед руки він спробував настигнути краплину і схопити її, забувши, що це рідина. Йому пощастило таки зачепити краплину рукою — і одразу ж вона зникла. Червоне вино миттю обліпило руку Сокола, хутко розтеклося по пальцях і далі під рукав. На манжеті сорочки Вадима з’явилася яскраво-червона пляма. І ціла кисть начебто одяглася в червону рукавичку: вино тонким шаром вкрило її.

Риндін і Ван Лун дружно сміялися, поки Сокіл, повернувшися до столу, збентежено витирав руку серветкою.

— Ну, жертва цікавості, переконалися тепер, що з трубочкою зручніше й безпечніше? І що взагалі, мабуть, не варт ревізувати дані нашої підготовки? — поцікавився Микола Петрович.

Сокіл мовчки кивнув головою. Так, очевидно, цей експеримент був зайвим…

Ван Лун відкрив бляшанку консервів і розклав її по тарілках. Кожен добре пам’ятав теоретичну підготовку до умов життя без ваги і їв обережними, уповільненими рухами. Сокіл відзначив про себе, що наважчим було освоїтися з цілковитою відсутністю ваги у шматочків їжі. Щоразу рука, підкояючись багаторічній звичці до земних умов, наче сама намагалася з силою піднімати шматки їжі. І якщ б постійним контролем не вдавалося її стримувати, — кожного разу їжа відлітала б до стелі каюти.

Навіть кожен шматочок хліба вимагав особливої уваги. Покладений на стіл, він немовби просто не хотів спокійно лежати на ньому, а вперто відпливав убік, наче живий. Сокіл зітхнув:

— Пояснити все це, певна річ, дуже просто: найменший поштовх, ба й дотик пальця — уже достатній для того, щоб цей шматок хліба поплив у повітрі. Але ж як незручно!..

— Звикати, звикати треба, Вадиме, — поставив крапку на висловлюваннях незадоволеного Сокола Микола Петрович.

Нарешті, сніданок був закінчений.

Ван Лун вийняв з кишені свою улюблену люльку і набив її тютюном. Узявши трубку в рот, він вийняв сірники.

— Ван, дорогий, а ви пам’ятаєте нашу умову? — спинив його Риндін. — Не більше двох люльок на добу. Ми не можемо витрачати дорогоцінне повітря на вашу погану звичку!

— Миколо Петровичу, — жалібно заблагав Ван Лун, — дозволю собі заперечити. Це всього лише перша. Принаймні — в астроплані!

— Ну, гаразд, — махнув рукою Риндін. — І все ж таки куди краще б вам взагалі кинути курити… а, та хіба ж вас переконаєш, такого завзятого курця!

Ван Лун запалив сірника, як завжди вичікуючи, доки згорить його головка. Але сірник майже одразу згас, хоч на нього ніхто не дмухав. Ван Лун запалив другий. Проте й цей згас так само швидко. Сокіл запитливо поглянув на Риндіна і помітив на його обличчі лукаву посмішку.

— В чому тут річ, Миколо Петровичу? — спитав він.

Риндін розсміявся:

— Та нема тут нічого особливого, друже мій. Ван Лун також, видимо, експериментує. Чи просто забув одну з деталей нашої передпольотної підготовки. А мусив пам’ятати, особливо, якщо йому вже так кортить і надалі отруювати себе курінням. Абсолютно природна річ для нашого невагомого світу. Сірник за звичайних умов горить лише тому, що нагріте його полум’ям повітря підіймається вгору. Воно розширюється від нагрівання, стає більш легким — і його витискують оточуючі шари повітря, холодні і тому важчі. Значить, на Землі повітря весь час надходить до полум’я, підтримує його горіння. А тут…

— Розумію, розумію і пам’ятаю, — перебив його Сокіл. — Тут немає ваги, тому нагріте повітря не стає легшим, воно лишається біля сірника і не допускає до полум’я свіжого кисню. Сірник згасає. Все це так. Значить…

— Значить, треба легенько обдувати запалений сірник, щоб видаляти продукти горіння і доставляти новий кисень для полум’я, — закінчив Риндін. — Що ми зараз і спробуємо зробити для Ван Луна. Зважте, Ван, на що здатна дружба, на яке самопожертвування! До речі, з усього цього з’ясовується, що ви без сторонньої допомоги не можете запалити сірника. Прекрасно, є надійний засіб контролювати ваше куріння!

Ван Лун, який весь час терпляче слухав, запалив третього сірника. Полум’я розгорілося. Ван Лун обережно розпалив люльку і з насолодою затягнувся пахучим димом.

Сиві цівки диму повисли в повітрі коло Ван Луна. У каюті запанувала тиша. Кожен думав про своє. І раптом Сокіл закашлявся, ковтнувши диму, і навіть чхнув. Ван Лун трохи винувато поглянув на нього.

— Будьте здорові, Вадиме, — почав він і одразу спинився. Його вразила незвичайна луна: здавалося, що біля протилежної стіни теж чхнув хтось. Що то за чортівня?.. Ван Лун вийняв люльку з рота і здивовано спитав:

— Гадаю, акустичні ефекти не можуть виникати через втрату ваги? Звідки така гучна луна?

Йому відповідали не менш здивовані погляди Риндіна і Сокола: певна річ, втрата ваги ніякого відношення до луни не має!

Ван Лун хотів покласти люльку на стіл, але, не зробивши цього, просто залишив її в повітрі, де вона й попливла, трохи погойдуючись і все ще випускаючи з себе тонесеньку цівку диму. Потому він виразно приклав пальця до губів і тихо вирушив уздовж стіни туди, звідки почулася дивна луна.

Там, у стіні, містилося кілька високих ніш, закритих зверху донизу рухомими шторними кришками, які бувають на конторських столах. Усі знали: у тих нішах стояли вдосконалені легкі скафандри з апаратами для дихання. В астроплані було всього чотири такі скафандри: три в нішах центральної каюти і один запасний на складі. Вони могли дуже придатися в разі потреби працювати на Венері у воді чи в атмосфері, непридатній для дихання людини. При крайній потребі в цих скафандрах можна було навіть вийти з корабля в міжпланетному просторі: вони були досить пружними, незважаючи на свою легкість, і обігрівалися зсередини електрикою.

Ван Лун наблизився до крайньої ніші, звідки, як йому здавалося, долинула незвичайна луна. Він знову прислухався. Тиша. Дві пари очей, Риндіна і Сокола, уважно стежили за його діями. Сокіл підвівся з-за столу:

— Що ви хочете робити, Ван?

Ван Лун спинив його помахом руки. В нього були свої власні міркування. Притримуючися за шкіряну петлю, він натиснув кнопку в стіні. Шторна кришка сковзнула вниз, відкриваючи нішу.

В ній, як і слід було чекати, стояв скафандр, прикріплений до стіни затискувачами. Сіро-зелений еластичний, зміцнений металічною сіткою, гумовий костюм з прозорим закругленим зверху циліндром з найтривкішого органічного скла. Циліндр-шолом тьмяно поблискував, віддзеркалюючи світло з каюти. Крім скафандра, в ніші не було нічого.

Проте Ван Лун і не шукав у ній нічого. Він натиснув ще одну кнопку в стіні. Яскраве світло внутрішньої електричної лампочки залляло нішу.

І команда астроплана побачила в прозорому циліндрі-шоломі чиєсь молоде обличчя. На Ван Луна розгублено дивилися широко відкриті очі невідомої людини, що була в скафандрі.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

в якому автор знову змушений перервати свою розповідь про події в міжпланетному кораблі для того, щоб читачі, ознайомившися з закінченням доповіді академіка Риндіна на зборах Товариства міжпланетних сполучень у Москві, дістали цілковиту уяву про те, як був підготовлений політ на Венеру.

Отож, академік Риндін продовжував свою доповідь, яку слухав весь світ.

— І справді, — сказав він, — радянська наука останніми роками впритул підійшла до здійснення космічного перельоту на найближчу планету. Адже у нас є такий надзвичайний засіб пересування в просторі, як ракетні кораблі, створені за геніальною ідеєю великого російського вченого і винахідника Костянтина Едуардовича Ціолковського. Саме він, наш славетний співвітчизник, протягом всього свого життя наполегливо привертав увагу науки до створення проектів міжпланетних ракетних кораблів. Всі подальші успіхи багатьох вітчизняних і зарубіжних учених в цій галузі, — всі вони стали можливими завдяки геніальній роботі основоположника теорії міжпланетних сполучень Ціолковського. Озброєні автоматикою, електронікою та іншими блискучими досягненнями науки, ми можемо тепер здійснити те, що лише кілька десятків років тому здавалося красивою, але нездійсненною фантастикою. Всього десять років тому радянські вчені створили перший постійний штучний супутник Землі — він і досі обертається навколо нашої планети разом з другим, майже таким самим супутником, створеним американськими вченими. Як ви пам’ятаєте, цей перший ракетний корабель з установленими на ньому довгодіючими автоматичними приладами і радіоапаратурою був закинутий десять років тому на висоту 265 кілометрів над поверхнею Землі. Він був розрахований так, щоб робити повне обертання навколо Землі за 90 зоряних хвилин. Отож, протягом однієї зоряної доби він робить 16 обертів навколо Землі. І за цей час давно знайомий вам супутник нашої планети “Диск-1” встигає повернутися до місцевості, над якою він пролітав рівно добу тому. Ось чому ви так регулярно бачите супутник “Диск-1” у небі нашої Батьківщини в перший-ліпший телескоп. Ще один постійний штучний супутник “Диск-2” був створений в Китаї через три роки після першого. Це завдання було вже складнішим. Другий, вже китайський міжпланетний апарат, був закинутий з Тібетського плоскогір’я уже на висоту тридцять п’ять тисяч вісімсот кілометрів над Землею. Цим китайські вчені досягли того, що супутник “Диск-2” видно з різних точок Землі щодня в певному напрямі в той же самий час. Регулярно о восьмій годині вечора, наприклад, він опиняється над Москвою. Звичайно, спостерігати цей супутник можна тільки в умовах обсерваторії, бо для такої великої відстані, яка відділяє його від Землі, “Диск-2” відносно дуже малий. Але разом із своїм братом, “Диском-1”, він вірно служить науці і щовечора нагадує нам про наших друзів — учених китайського народу. За допомогою штучних супутників ми уточнюємо метеорологічні спостереження, зокрема вивчаємо поширення і характер хмарного покрову Землі; супутники допомагають нам стежити за рухом криги в Арктиці і Антарктиді, а також у суміжних з ними океанських смугах; автоматично діючі на штучних супутниках радіоустановки попереджають нас про виникнення лісових пожеж у малонаселених місцевостях. Нарешті, супутник “Диск-2” служить ще й ретрансляційною станцією для ультракороткохвильових радіопередач: за його допомогою вечірні передачі московського телецентру бачить уся наша величезна країна і разом з нею — ціла Європа. Зокрема і зараз моя доповідь передається по Радянському Союзу за допомогою “Диска-2”, отже, витвір наших китайських друзів і тут виявився корисним для спільної справи!

Усіх оплесків, які спалахнули після цієї фрази, академік Риндін не чув, бо зараз аплодували сотні тисяч і мільйони телеглядачів, які належно оцінили це його нагадування.

— П’ять років тому ми відрядили перший радянський ракетний корабель на Місяць. Певна річ, він летів без пасажирів. Корабель “Місяць-1” мусив послужити лише практичній перевірці наших складних розрахунків. У носовій частині цього корабля був вибуховий пристрій, своєрідна бомба. Природно, вибух цієї бомби не міг нікому пошкодити, бо вже давно було встановлено, що на Місяці немає ніякого життя. Що ж, “Місяць-1” виправдав усі сподівання, що покладалися на нього, блискуче ствердив наші розрахунки. Точно в передбачений час ракетний снаряд досягнув Місяця і впав на нього: астрономи бачили у своїх телескопах блискавичний вибух на Місяці. То вибухнув на споконвічному супутнику Землі наш перший корабель-снаряд, подавши тим самим урочистий сигнал: міжпланетне сполучення відкрите!

Знову буря оплесків пролинула по залу.

— Два роки тому з Землі вилетів другий ракетний міжпланетний корабель “Місяць-2”. Уряд і Комуністична партія наполягли на тому, щоб і цей політ відбувся без пасажирів. У першому експериментальному перельоті Земля-Місяць-Земля, що був генеральним іспитом автоматичних приладів керування, не можна ще було рискувати життям учених. Астроплан “Місяць-2” був обладнаний найсучаснішими автоматичними установками, сконструйованими в наукових інститутах Москви, Ленінграда, Києва, Пекіна, Шанхая, Варшави, Будапешта, Праги і Софії. Ці установки керували двигунами і рулями астроплана, приймаючи радіоімпульси з Землі. Вчені стежили з Землі за польотом корабля і вивчали дані, які передавалися з міжпланетного корабля автоматично по радіо. Своєрідна міжпланетна мандрівка автоматичних установок пройшла блискуче! Керований по радіо з Землі астроплан облетів навколо Місяця і, повернувшись на Землю, благополучно знизився на Азовському морі. Ви всі знаєте про це. Ви бачили чудові фотографії, зроблені автоматичними апаратами, що були на цьому кораблі. Вперше в історії науки ми зазирнули на той бік Місяця, який ніколи не був видний з Землі, і встановили, до речі, що він нічим істотним не відрізняється від давно уже відомого нам. Але, ясно, не тільки заради цих цікавих фотографій “Місяць-2” був відправлений у міжпланетний переліт. Ця подорож автоматичних установок, апаратів і приладів підтвердила можливість пасажирських польотів у світовому просторі! Тепер радянська наука має практичний досвід зореплавання, астронавігації. Ми маємо право тепер здійснити політ на Венеру! радянський уряд і Комуністична партія дали згоду на те, щоб Радянські вчені здійснили міжпланетну подорож, а водночас і спробували відшукати на Венері ультразолото. Ось чому величезний колектив наукових інститутів Радянського Союзу, Китаю і народно-демократичних республік наполегливо працював усі останні роки над тим, щоб всебічно підготувати нашу подорож, забезпечити її успіх. Конструювання астроплана і його будівництво проведеш Московським і Пекінським інститутами міжпланетних сполучень. Нове атомне паливо для наших ракетних двигунів — атоміт, — створене в співдружності Ленінградським і Київським інститутами фізичної хімії. Оптичні прилади астроплана виготовлені Празьким інститутом експериментальної оптики. Складна система здобування під час шляху електричної енергії розроблена і здійснена вченими Шанхайського інституту енергетичних проблем. Внутрішнє обладнання астроплана створене на дослідних заводах Варшавського інституту гігієни. Свою долю участі внесли також наукові інститути Будапешта, Кантона, Софії, Берліна. Як бачите, наш астроплан “Венера-1” створений дійсно зусиллями вчених і інженерів усього великого демократичного табору народів світу! Вчені розрахували все, зважили всі можливості, які тільки можна було передбачити. І я тепер сміливо можу заявити: ми озброєні знанням, досвідом, натхнені довір’ям до нас з боку великої радянської Батьківщини і дружніх народів демократичного табору і зробимо все для того, щоб виконати наші завдання!..

Виразним жестом академік Риндін спинив оплески.

— Друзі і товариші, не поспішайте. Прибережіть оплески до нашого повернення. Перед нами — велика, важка і тривала подорож по незнаному океану Всесвіту. З цього приводу мені згадується красива стародавня казка, відомий поетичний грецький міф про аргонавтів. Пам’ятаєте його? Цей міф розповідає про відважних казкових героїв, старогрецьких моряків, які на малесенькому кораблику вирушили в далеку подорож на розшуки золотого руна, шкури чудесного барана, яка мала, як вони вірили, чарівні властивості. На своєму маленькому кораблі, що називався “Арго”, моряки подолали Егейське море, подолали невідоме їм до того часу грізне Чорне море, яке здавалося мандрівникам загадковим, таким, що ховає в собі невідомі небезпеки. Древній міф розповідає, як відважні моряки вийшли переможцями з сміливого поєдинку з грізними силами природи і знайшли своє золоте руно в Колхіді, як називалося тоді наше Закавказзя. Героїчні мандрівники на кораблі “Арго”, славні аргонавти перемогли! Думаючи про нашу подорож, я завжди згадую цю красиву і наївну казку… Я думаю: адже й ми, подібно старогрецьким аргонавтам, попливемо по невідомому безкрайому океану Всесвіту, долаючи його бурхливі ефірні хвилі, можливі, хоча й не знані нами ще бурі й шторми, борючися з могутніми силами космічних стихій і намагаючись відшукати наше золоте руно, наше ультразолото… Сучасні аргонавти Всесвіту сподіваються досягти не менших успіхів, ніж стародавні аргонавти грецького міфу!

Академік Риндін спинився схвильований. Потім він підвів руку, наче заспокоюючи і себе, і слухачів:

— А проте — це, звичайно, тільки поетичне порівняння. Друзі мої, пробачте мені його; повірте, вчені також дуже люблять поезію! Отже, сьогодні, дорогі товариші, ми надовго прощаємося з вами. Як ви вже знаєте, через кілька діб ми вилітаємо з першої в історії людства міжпланетної станції біля підніжжя Казбеку. Чому обране це місце для старту нашого корабля? Ви знаєте, що для вильоту в світовий простір, у космос, астроплан мусить розвинути так звану космічну швидкість, — для Венери вона дорівнюється одинадцяти і п’яти десятим кілометра на секунду. Це величезна швидкість, а розвинути її треба надзвичайно хутко, витративши при цьому дуже багато палива. І ось ми насамперед використали швидкість обертання самої Землі з заходу на схід. Астроплан стартує в районі Центрального Кавказу на сорок третім градусі північної широти. Швидкість обертання Землі на цьому градусі складає близько трьохсот сорока метрів на секунду. Можна вважати, що ці триста сорок метрів на секунду є нашим прямим виграшем, чи не так? Адже ми полетимо в напрямі з заходу на схід, себто використаємо цю готову швидкість. Далі, ми розгонимо астроплан уздовж злітної рейкової доріжки, яка веде на вершину Казбеку і там обривається. Що це дає нам? Астроплан аж до кінця злітної доріжки не витратить жодного грама власного палива: його потягне за собою ракетний візок. Ракетні двигуни візка швидко розгонять астроплан і виведуть його на вершину Казбеку, на висоту близько п’яти кілометрів, де опір повітря майже вдвоє нижче, ніж на рівні моря. Це буде тривати всього двадцять п’ять секунд, але за цей час астроплан дістане швидкість шістсот метрів на секунду, як бачите, дуже чималу. На вершині Казбеку, де обривається злітна рейкова доріжка, візок скотиться по рейках назад, униз, витративши цілком свій запас палива. А звільнений астроплан полетить далі, продовжуючи прискорювати політ, бо в той момент, як він відділиться від візка, почнуть працювати його власні ракетні двигуни.

Академік Риндін знову зробив паузу. І тепер, коли він заговорив після неї, голос його зазвучав м’яко і проникливо: так говорять про друзів, про справжніх, випробуваних товаришів.

— Три чоловіки будуть пасажирами астроплана “Венера-1”. На мене покладене керівництво експедицією, моїми товаришами є відомий геолог і хімік Вадим Сергійович Сокіл і визначний китайський вчений енергетик товариш Ван Лун, професор Шанхайського інституту. Нас, як бачите, дуже мало. Тому кожному з нас доведеться виконувати цілий комплекс обов’язків. З цієї причини нам довелось всерйоз вивчити й нові спеціальності — в додаток до тих, якими ми володіли раніше. Професор Ван Лун несе додатково обов’язки штурмана нашого корабля, радиста, фото— і кінооператора. Крім того, на нього покладені фізіологічні дослідження під час польоту, а також відповідальність за наш побут, яку він поділяє з Вадимом Сергійовичем Соколом: обидва вони позмінно виконуватимуть ще й обов’язки повара астроплана. Правда, керівництво в цьому важливому ділі належить товаришеві Ван Луну як більш досвідченому мандрівникові, ніж товариш Сокіл, але про це я скажу пізніше. Так чи інакше навантаження товариша Ван Луна — не з малих. Вадим Сергійович Сокіл, природно, буде зайнятий фізичними і хімічними дослідами і біологічними дослідженнями, збиранням мінералогічних і петрографічних зразків; на ньому ж лежать метеорологічні спостереження — і він таки є запасним водієм астроплана. Втім, товариш Ван Лун теж зуміє в разі потреби зайняти місце за пультом керування: адже ми понад рік займалися тренуванням і підготовкою до польоту. До речі, я хотів би тут-таки відзначити одну, хоча й випадкову, але дуже важливу для нас обставину, яка виявилася виключно позитивною для експедиції. Радянський уряд з радістю включив до складу експедиції представника китайського народу, нашого друга професора Ван Луна. Під його керівництвом Шанхайський інститут енергетичних проблем розробив і створив для астроплана “Венера-1” дотепну, цілком оригінальну й цінну систему здобування електроенергії протягом всього перельоту. Ця блискуча конструкція товариша Ван Луна радикально розв’язала одне з найважливіших питань, яке стояло перед конструкторами астроплана. Ми з надміром забезпечені тепер електроенергією з моменту вильоту корабля і до його повернення на Землю, — ось що дав нам науковий і технічний талант професора Ван Луна! Але крім того, виявилося, що цей видатний китайський вчений, який увійшов до складу нашої експедиції, є в той же час і досвідченим мандрівником і пристрасним мисливцем на крупного звіра. Досить сказати, що професор Ван Лун об’їздив весь Китай, Сибір, Індію і Індокитай, беручи участь і керуючи деякими дослідницькими експедиціями Всекитайського географічного товариства. Ви, звичайно, чули й читали, що на Венері нашій експедиції доведеться, можливо, зустрітися з небезпечними і численними хижими тваринами. Ми мусимо бути готовими до всього — навіть до зустрічі з доісторичними потворами, які можуть виявитися на Венері. Ця молода планета, як ви знаєте, значно молодша від Землі, там не може ще бути людей. Проте на Венері можуть бути невідомі нам тварини, можливо, — хижаки. Якщо це так, — товариш Ван Лун буде нашим надійним захисником. Його досвід мандрівника і мисливця дуже згодиться експедиції. Ну, звісно, ми можемо тільки пошкодувати, що наш астроплан не в змозі вмістити в собі бодай одного з представників тваринного світу Венери, бо товариш Ван Лун напевно допоміг би нам спіймати, привезти на Землю й показати вам як зразок хоча б одного з них!

Микола Петрович Риндін знову перечекав, поки уляжеться в залі сміх, викликаний його жартівливим жалкуванням, і закінчив:

— Всі ми, члени команди астроплана “Венера-1”, добре встигли узнати один одного за час підготовки. Ми маємо все необхідне для далекої подорожі, — для наших запасів використана вся корисна площа корабля. Через сто сорок шість днів після вильоту з Землі ми опинимося на Венері, де за умовами астронавігації нам доведеться пробути досить довго — чотириста шістдесят сім днів: раніше вилетіти на Землю ми не зможемо. За цей час експедиція в міру можливості вивчить незнану планету, спробує відшукати ультразолото — і привезе його на Землю в подарунок любимій Батьківщині. Збувається давня мрія людства, що віками здавалася красивою, але нездійсненною казкою. Ще зовсім недавно, у п’ятдесятих роках нашого сторіччя, міжпланетна подорож лишалася практично неможливою, хоча світова наука вже оволодівала атомною енергією. Тоді, як і раніше, Радянському Союзові і його друзям доводилося витрачати надто багато сил на оборону. Цей трудний період — позаду. Переставши побоюватися нападу, наші народи цілком віддали всі свої сили мирному будівництву, розвиткові науки й техніки. Минуло всього кілька десятиріч, і людство бачить, як могутня атомна енергія, яка служить не справі війни, а справі миру, дає нашим народам можливість здійснити вікову мрію, перетворює подорож до іншої планети в реальність. Тому й прикуті зараз до нашої країни, великого Радянського Союзу, погляди, думки й почуття всіх людей земної кулі: Радянська країна вперше в світі втілила в життя давню мрію кращих умів людства і починає оволодівати світовим простором! Мені хочеться сказати вам лише одне. Учасники першої міжпланетної експедиції безмежно вдячні Батьківщині за довір’я і переконані, що виправдають його. До побачення, дорогі друзі і товариші, до побачення! Через чотири дні — старт нашого астроплана “Венера-1”. У неділю, о дванадцятій годині дня ми вилітаємо у світовий простір. До побачення, друзі і товариші!

І знову нескінченні овації бурею пронеслися по всій Землі. Академік Риндін сходив з трибуни. Його гігантський силует, здавалося, сходив разом з ним, повільно розпливаючись у повітрі. Величезний зал зборів Палацу Рад захоплено аплодував керівникові першої міжпланетної подорожі і його товаришам, аплодував аргонавтам Всесвіту.

І так само аплодували люди в усьому світі, все ще прислухаючись до радіоприймачів, звідки щойно лунав мужній голос академіка. Уже згасли екрани телевізорів, уже давно змовкли радіоприймачі, а люди все ще сиділи й сиділи біля них, охоплені хвилюванням.

Лише чотири дні відділяли людство від великої події, яка все ще здавалася багатьом фантастичною, — відльоту радянського астроплана з трьома членами його екіпажу на Венеру, на подолання невідомих небезпек і труднощів, для оволодіння дорогоцінним новим елементом — ультразолотом!..

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

який повертає нарешті, читачів, — тепер уже надовго! — до подій, що розгорнулися в астроплані, і знайомить їх (так само, як і мандрівників у космосі, — мабуть, лише за винятком одного Вадима Сокола) з четвертим пасажиром міжпланетного корабля.

— Що це? — голосно скрикнув вражений появою незнайомця Вадим Сокіл.

Від несподіванки він підскочив і його одразу відкинуло вгору, до стелі. Вдарившись головою об кріплення, він ледве встиг вхопитися за рятівні петлі в стелі. Але його очі не відривалися від обличчя незнайомця, що також дивився вже на нього, втім, не так розгублено, як на Ван Луна.

Микола Петрович Риндін зосереджено похитав головою: ось вона, невідома досі причина зайвої ваги астроплана!.. І тільки Ван Лун, один з усіх, лишався спокійним і незворушним — принаймні зовні. Він упевненою рукою торкнувся нижньої частини прозорого циліндра-шолома, яка з’єднувалася вигнутим металічним кільцем з плечима й груддю скафандра, і, переконавшись, що шолом не закріплений на скафандрі, з особливою ввічливістю промовив:

— Прошу, шановний товаришу, прошу! Виходьте без церемоній. Будьмо знайомі.

Лише Риндін помітив, як права рука Ван Луна стиснулася в кулак, ніби він вважав, що тут можна було побоюватися нових ускладнень. Але незнайомець не примусив себе чекати. Він, слухняно підпорюючись, відкинув прозорий шолом назад, узявся руками за металічне наплечне кільце і з помітними труднощами викарабкався назовні. Проте, вилізаючи із скафандра і зіскакуючи на підлогу, він, природно, не розрахував руху і несподівано для себе полетів від скафандра вздовж каюти до протилежної стіни.

— Що це? — злякано вигукнув незнайомець свіжим дзвінким голосом, ніби копіюючи попередній вигук Сокола, який все ще спантеличено дивився на нього. Він безпорадно борсався в повітрі, не знаючи, як спинитися в каюті, що крутилася навколо нього, доки міцна рука Ван Луна не схопила його за плече і утримала на місці.

— Вважаю, що треба познайомитися, юний товаришу. Хто ви? Навіщо опинилися тут? — все так само сухо і ввічливо спитав Ван Лун, вдивляючись холодно примруженими очима в обличчя невідомого. — Втім, ви, якщо не помиляюся, дівчина?..

Навіть у незворушному голосі Ван Луна пролунала нотка здивування. Чорти його знають, що таке! Невідома особа в астроплані, та ще — дівчина. Втім, це було саме так.

“Невідома особа” була зодягнута в темно-синій комбінезон механіка з великими кишенями на грудях і шароварах. Під широкими складками комбінезона вгадувалася струнка дівоча постать. Тонке, дуже бліде обличчя дівчини з крутим упертим підборіддям, світло-карими очима, пухнастими вигнутими бровами і задерикуватим коротким носиком було розгублене.

Але, як відзначив спостережливий Ван Лун про себе, це не мало нічого спільного з розгубленістю людини, що була захоплена зненацька. Дівчина, очевидно, відчула себе недобре, і їй, крім того, було трудно й незвично за умов невагомості. Нарешті, вона міцно схопилася за найближчий стояк. Здавалося, тепер вона почувала себе певніше, хоч її обличчя лишалося блідим. На вигляд дівчині було не більш, як сімнадцять-вісімнадцять років. І Ван Лун на довершення всього готовий був присягтися, що на обличчі її, десь у куточках пухких, стражденно скривлених губ і в світлих блискучих очах був якийсь задерикуватий вираз упевненості в собі, щось на зразок “а от ви нічого зі мною і не зробите!”.

— Гадаю, десь навіть бачив вас, — промовив Ван Лун, знову опанувавши себе. — Де це було? Гм… зараз, зараз!

За гострими очима мандрівника Ван Луна наче була схована найчутливіша фотоплівка, на якій його надзвичайна пам’ять автоматично відзначала все, на що бодай випадково натрапляв його погляд. І тепер ця плівка хутко розкручувалася в зворотному напрямі, кадр за кадром. У Китаї, під час подорожей?.. Ні, не годиться, дівчина надто молода. Астроплан, підготовка, Кавказ, долина… Ні, теж не те, хоча вже ближче. Москва… Так, ще, ще! Єсть!

Ван Лун зовнішньо все так само спокійно поцікавився:

— Ваш інтерес до географії дуже похвальний, люба дівчино. Але навіщо ви тут? Ми на Венері не збираємося полювати на тигрів. Пам’ятаю, вони цікавили вас найбільше.

Дівчина розгублено поглянула на нього:

— Як? Ви пам’ятаєте це, товаришу Ван Лун? Але ж нас було багато, і запитували всі…

Не відповідаючи їй, Ван Лун обернувся до Риндіна:

— Ця молода особа була з екскурсією в географічному музеї Академії наук, у Москві, коли оглядав його і я. Дуже сильно цікавилася тиграми. Розпитувала мене наполегливо, скільки мені пощастило вбити смугастих звірків. Не думав, що буду бесідувати з нею в ракетному кораблі. Але й тоді, дозволю собі зауважити, — вів далі він, знову звертаючись до дівчини, — мене також не цікавили зайці. Навіть міжпланетні.

Дівчина зблідла ще більше. І від цього в неї на лобі під сплутаним темним волоссям яскравіше позначилося багрове свіже садно, з якого сочилася кров. Це помітив і Сокіл, який раптом вигукнув:

— Галю, ви сильно розбилися об стінку! Треба промити!

Остаточно спантеличений Риндін запитливо подивився на геолога, який почервонів у свою чергу. Ван Лун хитро присвиснув:

— Дуже-дуже цікаво! Нашу дівчину знає й Вадим. Вважаю, значно краще за мене! Тоді прошу вас, друже, з’ясуйте, в чому тут річ?

Сокіл сердито відмахнувся від нього:

— Нічого я не можу з’ясувати. Для мене це така ж несподіванка, як і для вас.

— Проте ви її знаєте? — заперечив Риндін.

— Знаю, — неохоче погодився Сокіл. — Це Галина Рижко, студентка політехнічного інституту. Я читав там лекції, і вона не раз розпитувала мене про подорож на Венеру і говорила, що їй страшенно хотілося б взяти в ній участь. Але я ніколи не думав…

— Що вона з’явиться тут, наче… як це?.. Як міжпланетний заєць? — безжалісно закінчив за нього Ван Лун. — Розумію… — Він обернувся до дівчини: — Це, сподіваюсь, ваша маленька річ?

На його простягнутій руці лежав знайдений в каюті ґудзик з обривком темно-синьої тканини, — тієї самої тканини, з якої був пошитий комбінезон дівчини.

— Дірку бачу на вашому лівому рукаві, — продовжував Ван Лун. — Гадаю, відірвався, коли ви поспішали туди, в скафандр. Так? Ґудзик легко пришивається. Легковажний вчинок не легко кінчається.

Дівчина опустила очі долу. Глузливо суворий тон Ван Луна впливав на неї, немов холодний душ. Але Ван Луна трудно було розжалобити. Він так само суворо продовжував:

— Так, розумію, ви вирішили взяти участь у нашій подорожі? Дуже-дуже похвально. А хто вас запрошував? Міжпланетний корабель — не трамвай, не автобус. Там завжди може бути зайвий пасажир. Тут — ні! Ви сподівалися, що вас не викинуть з астроплана? Дуже даремно, дівчино.

— Заждіть, Ван Лун, — спинив його Микола Петрович Риндін, який весь час мовчав і тільки уважно слухав. — Ви зовсім перелякаєте її. Відповідайте, дівчино, адже тепер приховувати вже нема чого. Та й боятися також пізно, треба відповідати.

Дівчина рвучко підвела голову. На її очах виблискували сльози, але вона рішуче й сміливо сказала:

— Я нічого не боюсь. І приховувати мені нічого. Мені соромно, що вам доводиться так мені дорікати. І справедливо дорікати! І хай товариш Ван Лун робить, як хоче, якщо… і зрештою ви маєте право, я не повинна була… я все розумію! Тільки це не так, я доведу, я все розрахувала… і просто не могла… от, коли побачила, як випробовували корабель, нічого вже не могла зробити з собою, вирішила, що також полечу… ой!

Вона змовкла, ніби збираючись з силою. Вільною рукою вона торкнулася садна на лобі, зморщилася від болю і непевно знизала плечима, немовби намагаючись звільнитися від якоїсь ваги. Обличчя її зблідло ще більше, вона безпорадно прикрила очі і похитнулась. Ван Лун підхопив її своєю міцною рукою.

— Що таке?

— Мабуть, дуже розхвилювалася, — сказав Сокіл, співчутливо поглядаючи на біле, мов крейда, обличчя дівчини.

— Ні… це не тому, — відповіла вона, ледве вимовляючи слова. — Просто… мене дуже сильно кидало… і стискало там… у скафандрі… і я ослабла… мабуть, уся в синцях… мені дуже соромно, що я не витримала як слід… і ось зараз…

Голова її впала на груди, вона змовкла, важко дихаючи.

— Вадиме, скоріше дайте їй вина! — стурбовано сказав Микола Петрович. — Друзі мої, дівчина перенесла прискорення і величезне перевантаження без будь-яких полегшуючих пристроїв. Ви тільки подумайте, ви були в пружних гамаках, я в м’якому кріслі, а вона — в жорсткому скафандрі, у цій темній ніші… Страшно подумати, що їй довелося зазнати! — Він згадав про свій стан в той час, коли астроплан шалено прискорював рух, спочатку на злітній рейковій доріжці, а потім під впливом своїх потужних ракетних двигунів.

Вадим Сокіл вже подавав дівчині чашку з вином і трубочку. Вона відпила трохи. На її щоках з’явився слабкий рум’янець. Вона зніяковіло глянула на Ван Луна, потім на Риндіна і сказала все ще кволим голосом:

— Я, звичайно, дуже винна перед вами, Миколо Петровичу, але я не могла інакше…

— Зовсім добра знайома! Прямо по імені і по батькові звертається! — підхопив Ван Лун. — Але справді, чого вам тут треба? Що ви тут хочете робити, в нашому астроплані?

— Летіти на Венеру, допомагати вам і повернутися з вами назад на Землю, — незворушно відповіла дівчина.

Риндін знизав плечима.

— Цілком зрозуміло, що летіти. Адже ж не викинемо ми вас тепер дійсно за борт корабля. Проте…

— От і я сподіваюсь, що не викинете, — вже лукаво підтвердила вона.

Риндін, вагаючись, розвів руками.

— Послухайте, мила дівчино… здається, Галя? Це прекрасно, що у вас стільки мужності і сміливості. Проте невже ви справді не розумієте, що ви наробили? Ви перевантажили астроплан — і це вже відбилося на нашому курсі. На щастя, пости керування на Землі помітили це і своєчасно виправили курс. Через це ми тепер маємо перевитрату палива. Але далі: чи подумали ви про ті труднощі й небезпеки, які чекають нас? Чи уявляєте ви собі, як може відбитися і в подальшому на спільній долі експедиції ваша несподівана поява тут? Адже професор Ван Лун по суті має цілковиту рацію!

— Гадаю, так, — підтвердив той.

— Наш корабель розрахований тільки на трьох пасажирів, на трьох розраховані і всі наші запаси. Чим, наприклад, нам годувати вас, а?

— Я, Миколо Петровичу, звикла їсти дуже мало. Весь останній місяць я привчала себе до цього. Мені вистачить найменшої крихітки, — переконливо відповіла Галина Рижко.

Риндін не зміг стримати посмішки: доводилося визнати, що йому починало щось подобатися в цій дівчині, яка вперто трималася свого і на все знаходила відповідь, бодай і наївну. Чого, наприклад, варта ця простодушна, майже дитяча відповідь: “Я звикла їсти дуже мало”!

— Ну, про це потім, — сказав він по можливості суворо. — Хто ви, скільки вам років?

— Мене зовуть Галиною Рижко. Мені дев’ятнадцять років. Студентка другого курсу політехнічного інституту. Комсомолка.

— І все ж таки наважилися на такий недисциплінований вчинок — потай забратися в астроплан? Поставити під загрозу успіх нашої експедиції? — з докором вимовив Риндін.

Галина Рижко збентежилась — чи не в перший раз:

— Миколо Петровичу, я розумію, з цього погляду я зробила негідний вчинок. І, мабуть, дістану покарання… коли повернуся на Землю. Адже ж тут комсомольської організації немає.

— Мда… — погодився Риндін, погладжуючи свою сиву борідку і скоса поглядаючи на супутників. Ні, вона навіть кмітлива й дотепна, ця дівчинка!

— Але в мене справді не було іншого виходу, — продовжувала Галина. — Адже я твердо вирішила, що мушу летіти! Я писала вам, просила взяти мене з собою, доводила, що підготувалася і стану вам у пригоді.

— Писали мені?

— Так, писала, і не один раз. І завжди одержувала відмову. Правда, не від вас особисто, а від вашого секретаря. Ну чого можна чекати від бездушного секретаря? Бюрократ, і все тут!

— Це чому ж, дозвольте спитати? — насторожено промовив Риндін, згадавши свого старанного і нібито дуже чутливого секретаря. — Я, знаєте, щось не помічав.

— Так то ви, а то я, — переконано відповіла Галя. — Як же не бюрократ, коли на всі листи, навіть найдоказовіші, завжди відповідає одне й те ж саме: “Задовольнити ваше прохання неможливо”. Твердить одне й те ж, наче зазубрив. І не звертає ніякої уваги на докази. Типовий бюрократ!

— Та-ак, — розуміюче кивнув головою Риндін. — І його відповіді вас не переконали?

— Звичайно, ні! Правда, спочатку я розгубилася…

— Такого не може бути! — переконано перервав її Ван Лун.

— Чому? Звичайно, розгубилась, — простодушно подивилася на нього Галя. — Все ж таки відповідь від імені академіка Риндіна. А потім я подумала: адже це відповідає не сам академік Риндін, в нього, мабуть, немає навіть часу прочитати мої листи, він такий зайнятий! А от, коли б він прочитав, було б інакше. І тоді я вирішила сама все розрахувати, перевірити.

— І що ж?

— І виявилося, що секретар — бюрократ. Мене можна було взяти. І я остаточно вирішила, що полечу з вами на Венеру і назад.

— Ні, ви чуєте? — сплеснув руками Риндін. — Навіть і назад! Ну, далі?

— І в мене не було іншого засобу, крім того, щоб потай пробратися на корабель. Це було дуже трудно, знаєте.

— Ще б пак! — підтвердив Риндін. — Лишається тільки дивуватися, як можна було це зробити при такій охороні.

Галина посміхнулась — задерикувато й весело:

— Ну, якщо хочеш, то перехитрити завжди можна. Особливо — дівчині. Треба дуже захотіти. Мені допоміг мій комбінезон механіка. От я і пробралась. Залізла в скафандр. А товариш Ван Лун знайшов мене… на щастя, вже тепер, коли корабель летить.

Риндін багатозначно переглянувся з товаришами. Становище й справді було своєрідне: адже дійсно, ні в космічний простір дівчину не викинеш, ні на Землю звідси не повернеш.

Галя Рижко тим часом задумливо крутила в руках ґудзик від комбінезона, який вона одержала від Ван Луна. Підвівши голову, вона помітила погляд Риндіна і цілком спокійно пояснила:

— Це коли я лізла в скафандр, так, правда, дуже поспішала, щоб встигнути. Боялася, що ви повернетесь. Зачепилася рукавом і відірвала ґудзик. Він відскочив і покотився. А мені вже ніколи було вилазити за ним. Ну, нічого, я пришию.

Дівчина розмовляла так невимушено, наче й справді вона не вчинила нічого особливого. Ну, їхала, скажімо, в тролейбусі зайцем. Контролер виявив, примусив купити квиток, і все тут. Можна їхати далі, діло закінчено, слід подумати і про те, щоб пришити ґудзик, який відірвався під час посадки, добро — він знайшовся. Саме так подумав Сокіл. Він скоса поглянув на дівчину:

— Слухайте, Галю, ви, очевидно, не розумієте все ж таки, що ви накоїли. Адже я вам не раз пояснював всю неможливість, всю безглуздість вашого наполегливого прагнення вирушити з нашою експедицією…

— І зовсім не так! — палко вигукнула вона. — Ви, звичайно, заперечували. А пам’ятаєте, як ви сказали, що самі особисто були б раді, коли б я полетіла з вами? Пам’ятаєте? Ні, скажіть, ви пам’ятаєте?

Сокіл безпорадно розвів руками. Ніяково відповів:

— Проте я говорив все це зовсім в іншому плані… так сказати, в особистому.

— А особисте завжди невіддільне від загального і навпаки, — тріумфуюче заявила Галя. — І я тоді ж таки зрозуміла, що коли б не офіціальна заборона взяти ще кого-небудь, то й ви б погодилися… може статися, навіть скоріше від інших, — додала вона, потупивши очі і ледве помітно всміхаючись.

— Прямо дивно! — тепер уже цілком щиро обурився Ван Лун. — Ви вважаєте, все діло в офіціальній забороні? Отак: заборонено, і все? А дозволю собі спитати, — продукти? Ваша, пробачте, вага? І де користь від вас, вибачте, в чому?

— Даремно ви сердитеся, товаришу Ван Лун, — простодушно відповіла дівчина. — Їсти я буду дуже мало, адже ж я вже говорила, що спеціально тренувалася, і не обтяжу вас. Вага у мене маленька-маленька, всього п’ятдесят шість кіло. І за час подорожі я навіть ще більше схудну, от побачите. І до подорожі я підготувалася. Можу, Миколо Петровичу, допомагати вам в роботі з приладами. Спеціально навчалася в обсерваторії.

— Що?

— Моя мама працює в Кримській астрономічній обсерваторії. І я завжди дуже цікавилася астрономією, допомагала їй і раніше. Потім, коли вирішила летіти, ще більше підучилася у мами. Ну, звичайно, я їй нічого не казала про свої плани. Бо мами — вони ще гірші від бюрократів-секретарів, їх ніколи ні в чому не можна переконати, вічно вважають тебе за дівчисько, наче ніколи не були самі молодими. От вам, Вадиме Сергійовичу, допомагатиму шукати на Венері ультразолото. Завжди дуже любила хімію і геологію. І можу також взяти на себе готування їжі на кораблі, адже це жіноча справа, — закінчила вона, скоса глянувши на Ван Луна. Помітивши, що він з цікавістю подивився на неї, Галя додала: — Ще вмію трохи стріляти. Мене хвалили в нашому гуртку. Звичайно, не те, щоб по-справжньому, як ви, товаришу Ван Лун, але трохи можу.

Ван Лун розшукав свою люльку, яка за цей час встигла перепливти до протилежної стінки, з трудом знову розпалив її. Метка дівчина, нічого не скажеш. Вона на все має відповідь. А щодо готування їжі, це, звісно, ідея, хм… дуже-дуже нудне заняття для чоловіка, що там не кажи…

Галя Рижко вже помітила роздум Ван Луна і поквапилася додати ще, ледь-ледь посміхаючись:

— І я не курю, значить, не буду витрачати на себе повітря. Бачите, все зовсім не так погано, як вам здалося.

— Та що це справді, Миколо Петровичу, — майже добродушним тоном поскаржився Ван Лун, відвертаючись од Галі, щоб вона не помітила усмішки, яка мимоволі з’явилася на його обличчі, — вона, зауважу, дозволяє собі вже жартувати зі мною.

— Та заждіть, Ван, — відповів Риндін, — все це надто серйозна справа. Адже її треба буде годувати, розумієте? Де ми візьмемо для неї їжу?

Але замість Ван Луна відповіла сама Галя:

— Астроплан летітиме до Венери, я пам’ятаю, сто сорок шість днів. На спуск на Венеру потрібно буде, припустімо, ще кілька днів. Я пам’ятаю всі розрахунки і цифри в статтях і доповідях, особливо — ваших, Миколо Петровичу. Я їх чи не напам’ять заучувала. От взагалі це виходить близько ста шістдесяти днів. На зворотний шлях будемо рахувати стільки ж таки. Всього — триста двадцять. Перебування на Венері — ще майже п’ятсот днів. А продуктів взято набагато більше, крім того, є ще й резервний запас. Значить, вистачить і на мене, от!

Сокіл, який почував себе трохи незручно, — особливо тому, що він так несвоєчасно і зрадницьки почервонів (і чого б це, власне кажучи?), — вирішив, що час і йому подати голос. Він відкашлявся і сказав:

— Все це гаразд, Галю, припустімо. А от уявіть собі, що нам не доведеться поповнити наші запаси на Венері. Що буде тоді?

— Ніяк не можу уявити собі такого, — рішуче відповіла дівчина, продовжуючи невинно дивитися на Миколу Петровича, немовби це він поставив їй запитання, а не Сокіл. — Ніяк не можу! Вадим Сергійович стільки розповідав мені про різних дивовижних тварин, яких нам доведеться зустріти на Венері. І говорив, що коли б я полетіла, то він переконав би товариша Ван Луна спеціально підстрелити там молоденького ігуанодона і почастувати мене Запевняв, що це буде схоже на телячу відбивну, тільки ще ніжніше. Він дуже красиво тоді розповідав. І я завжди вірила йому, Миколо Петровичу.

Сокіл бурхливо розкашлявся — певна річ, зовсім не для того, щоб замаскувати цим своє збентеження і зрадницький рум’янець, який знову розливався по його обличчю. Потім довелося протирати окуляри, тим більше, що Риндін розсміявся і навіть Ван Лун широко посміхнувся.

— Ні, таки й справді її нічим не проймеш, цю дівчину, — сказав нарешті Риндін. — Вперта, і за словом в кишеню не лазить. Товариші, у мене є пропозиція.

— Яка?

— За її словами, вона знає досить багато. Але це тільки за її словами. Давайте перевіримо, з ким ми маємо справу в дійсності. Хай кожен з нас поставить їй кілька запитань по своїй спеціальності, а вона відповість на них. Чи доведе наша нова знайома свою підготованість до подорожі? Я навіть можу почати.

Йому не заперечував ніхто. Микола Петрович задумливо кашлянув, зібрав у жменю свою борідку, подивився скоса на Галю Рижко і спитав:

— Ви згодні, дівчино?

— Згодна, Миколо Петровичу, — не замислюючись ані на мить відповіла Галя.

— Так. Е… скажіть нам, будь ласка, яка відстань від Землі до Венери?

— Під час так званої сполуки, себто коли відстань між цими планетами найкоротша, — тридцять дев’ять мільйонів кілометрів, — одним духом випалила Галя.

— Гм… а вірно, знаєте, так-так!

Микола Петрович перевів погляд на Ван Луна, немов демонструючи йому своє здивування з приводу такої точної відповіді. Потім знову подивився на Галю: вона впевнено і незалежно підвела голову, короткий її носик виглядав ще задерикуватіше.

— Так-так, — повторив Риндін. — Тепер скажіть, що таке альбедо?

— Це — кількість відбитого планетою світла!

— Чому дорівнюється альбедо Венери?

— П’ятдесят дев’ять процентів.

— А Місяця?

— Сім і три десятих процента.

— Який висновок з цього ви зробите?

— На Місяці немає атмосфери, а на Венері є, і вона дуже щільна, бо відбиває багато світла!

Запитання і відповіді слідували без найменшої затримки, наче постріли з скорострільної гармати. Риндін розвів руками:

— Гм… так-так, — кивнув він схвально головою. — Вона мене, знаєте, переконала, друзі мої. Ану перевірте, Вадиме, тепер ви. І, знаєте, без усяких знижок на знайомство, гм!

Вадим Сокіл ображено знизав плечима. З незалежним виглядом він енергійно поправив окуляри, які і без того цілком правильно сиділи на носі.

— Ну от, ви згадали про атмосферу Венери. Що ви ще пам’ятаєте про це? Хоча б у загальних рисах, якщо не зовсім точно.

— А точних відомостей про атмосферу Венери взагалі ще немає, як ви самі мені сказали. — Галя Рижко цього разу дивилася прямо у вічі Соколу. Це був не іронічний погляд, але здавалося, що десь у глибині її очей ледве помітно спалахують і зразу ж таки згасають насмішкуваті вогники. — За неповними даними, які нам доведеться перевірити, атмосфера Венери значно щільніша від земної.

Риндін посміхнувся. Просто молодець ця дівчина! Звідки в неї стільки сміливості і незалежності? Тим часом Сокіл продовжував запитувати, чомусь дивлячись убік:

— Яка атомна вага радію?

— Двісті двадцять шість цілих і п’ять десятих. Навіть дивлячись у книгу, не можна було відповісти швидше!

— Який геологічний період ви знаєте між тріасовим і крейдяним?

— Юрський геологічний період, — випалила Галя.

Сокіл подивився на Риндіна. Той махнув рукою.

— Вистачить! З хімії і геології вона дещо знає. Ван, ваша черга!

Проте Ван Лун, посмоктуючи люльку, лише усміхнувся:

— В мене немає запитань. Тільки одна маленька перевірка.

— Це відносно готування їжі? — пожартував Риндін.

— Вважаю, серйозніше. Чи знаєте ви, що це таке?

Він вийняв з кишені досить великий чорний пістолет з тонким дулом і високою мушкою. Галя Рижко уважно подивилася на нього і відповіла:

— Схоже на пневматичний пістолет.

— Так, схоже. Електричний тренувальний пістолет. Буду просити вас зараз…

— Хвилинку, Ван, — перервав його Сокіл. — Навіщо вам цей пістолет в астроплані?

— Дозволю собі поспитати також: навіщо у нас в астроплані б мікрофільмова бібліотечка з різними довідниками?

— Ну, це зрозуміло. Нам завжди може бути потрібна та чи інша довідка. Порівняли!

— Вважаю, правильно порівняв. Бо пістолет так само необхідний, як і довідник. Справжній стрілець завжди тренується: треба, щоб рука тримала зброю твердо, добре. Вас з Миколою Петровичем теж проситиму полюбити пістолет. Це стане в пригоді, — багатозначно пообіцяв Ван Лун. — Дівчино, будь ласка, ось ціль.

Він перевернув металічний щит з супертитану, який стояв біля стіни. На його зворотному боці була прикріплена паперова мішень.

— А я все забував спитати, навіщо тут, у каюті, цей аркуш супертитану! — засміявся Риндін.

— Вирішив, так буде краще. Не пошкодиться оббивка каюти, — незворушно відповів Ван Лун. — Так, стріляйте, дівчино. Десять пострілів. Звідси, від цієї стіни, — вимірив, п’ять метрів. Прошу, покажіть, який з вас стрілець.

Галя взяла пістолет. Ван Лун з інтересом стежив за її рішучими жестами. Здавалось, і тепер дівчина не відчувала ані тіні збентеження, немов все відбувалося саме так, як вона й передбачала. Вона стала на вказане їй місце, ще раз уважно оглянула пістолет. Звела погляд на Ван Луна.

— А ви його пристрілювали, товаришу Ван Лун? Адже це дуже рисковано — складати іспит з пістолетом, який вперше взятий в руки.

— Дуже прошу не думати так, — заспокоїв її Ван Лун. — Запевняю: якщо не влучите, пістолетові не докоряйте. Пристріляний правильно.

Галя неквапно, старанно прицілилась. Всі уважно стежили за нею.

Постріл — сухий і ледь чутний. Маленька куля врізалась у чорне яблучко мішені. Але тієї ж секунди і сама Галя Рижко похитнулась і ледве втрималася на місці, схопившись за поруччя.

— Ой! — вигукнула вона. — Яка міцна віддача! Ну і штовхнуло мене!

Риндін розсміявся.

— Ну, ось вам ще одне завдання: що треба зробити, щоб уникнути в подальшому таких неприємностей? Покажіть кмітливість, Галю!

Дівчина замислилась, опустивши пістолет дулом униз.

— А справді, що зробити? — повторив Сокіл. — Ван, як ви гадаєте?

Втім, Галя уже придумала вихід сама:

— Треба добре спертися спиною об стояк. І все.

Так вона й зробила. І знову підвела пістолет.

Постріли залунали один за одним. А коли дівчина закінчила стріляти, Ван Лун підійшов до стіни, взяв мішень і уважно оглянув її. Потім він подивився на Галю Рижко з помітним інтересом, наче відкрив у ній нові, досі невідомі йому риси.

— Так… дайте руку, дівчино. Це дуже-дуже добре, — сказав він зовсім іншим тоном, в якому не було й відтінку іронії. І Галя Рижко збентежено і радісно почервоніла: вона зрозуміла, що завоювала симпатії Ван Луна, найсуворішого з трьох членів експедиції.

А він уже говорив Риндіну і Соколу:

— Дуже буду радий, якщо й ви доб’єтеся таких наслідків. Мабуть, доведеться добре попрацювати. Такі успіхи приходять не одразу. Ця дівчина…

Ван Лун ще раз подивився на розчервонілу, задоволену Галю.

— Ця дівчина послала всі десять куль в яблучко. Немає жодного промаху, немає жодного бокового влучення! Вважаю, вона може називатися снайпером!

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

де читач, якщо він справді цікавиться астронавігацією і не боїться цифр і розрахунків, може при бажанні дістати уявлення про складний, на перший погляд, небесний маршрут астроплана і, крім того, довідатися, як виглядають Земля і Місяць з каюти міжпланетного корабля.

До вечора (звичайно, тільки умовного вечора, бо ракетний корабель, природно, не знав ані дня, ані ночі) Галина Рижко остаточно завоювала симпатії всього екіпажу астроплана. Що стосується Ван Луна, то після стрільби з електричного пістолета, Галя остаточно і беззастережно перемогла його серце, рішуче взявши в свої руки також і обов’язки повара на кораблі. Микола Петрович в свою чергу здався, побачивши, з якою готовністю дівчина намагається бути корисною кожному в першій-ліпшій справі. Дещо натягнутими і дивними залишалися тільки взаємини між Галею і Соколом. Геолог помітно конфузився і уникав розмов; Галя ж, здавалося, просто не помічала цього і поводилася з Вадимом підкреслено байдуже.

Вечеряли всі разом. Галя спробувала чесно виконувати взяті на себе зобов’язання і їсти “найменшу крихітку”. Але Риндін поставив перед нею велику бляшанку консервів і багатозначно сказав:

— Ану, їжте, дівчино! У нас тут треба добре годуватися. Ми мусимо прибути на Венеру міцними і здоровими. А тому — щоб я більше не чув цих ваших розмов про “голодне тренування”, зрозуміло?

— Це розпорядження чи побажання, Миколо Петровичу? — цілком серйозно спитала Галя.

— Звичайно, розпорядження. А що?

— Ну, коли розпорядження, то я, як дисциплінований член екіпажу, не маю права сперечатися. А коли б не розпорядження, тоді…

Втім, Галя не закінчила, зануривши кирпатий ніс до бляшанки: консерви так чудово пахли, особливо для дівчини, яка нічого не їла майже цілу добу.

Умовна ніч минула швидко. Втомлені незвичними відчуттями, мандрівники спали міцно; Риндін, Сокіл і Ван Лун у своїх гамаках, а Галина Рижко — на найм’якшій з перин, прямо в повітрі, прив’язавшися до стіни. Лягаючи, вона ще спитала:

— Кінець кінцем, навіщо зараз оці гамаки? Адже в повітрі спати аж ніяк не гірше.

— Не гірше, але незручно. Найменший рух повітря, який спричиняє наша потужна вентиляція, понесе вас по каюті. Отож, краще прив’яжіться міцніше, — відповів їй Риндін. Проте Галя не відгукнулась. Вона вже спала.

Микола Петрович прокинувся першим. Він розклав у навігаторській рубці рисунки і схеми, включив прилади, щоб ще раз перевірити курс корабля. Власне, цим мусив займатися, як штурман астроплана, Ван Лун. Але Микола Петрович не хотів будити товариша: хай молодь добре відпочине! Адже ж і Ван Лун, і Сокіл несли сьогодні по черзі першу нічну вахту на астроплані.

Він включив екран перископа, який дозволяв за допомогою системи дзеркал оглядати весь небозвід, і насамперед скерував перископ назад, туди, де в міжпланетному просторі залишилася планета Земля. На великому чотирикутному екрані перед ним чітко вималювалася казкова картина.

Чорне бездонне небо, всипане яскравими іскрами зірок. І на ньому — величезний, трохи щербатий з одного боку блакитнувато-зеленуватий диск, вкритий великими білими, неправильної, примхливої форми плямами. Ці плями повільно, ледве помітно пересувалися по диску, то ховаючи за собою деяку його частину, то, навпаки, дозволяючи бачити окремі ділянки. І тоді ставали видимими знайомі обриси суходолів і океанів… Так, це була мила, рідна Земля, від якої астроплан відлітав все далі й далі, линучи до Венери.

Дивне видовище, в реальність якого трудно було повірити! Ось відкрилися на мить і знову затяглися хмарами глибоко порізані обриси Європи. Піренейський півострів… Британські острови… Хмари весь час заважали, — як щільно вони обгортають Землю! Ось Апеннінський півострів… Але головне: де ж наш великий Радянський Союз?.. Де ти, Батьківщино, до якої весь час прагнуть думки і почуття твоїх вірних синів, що летять у космосі?.. І раптом білі хмари розсунулися, відкриваючи за собою виразні обриси Кримського півострова, який гострокінцевим ромбом врізався в темне тло Чорного моря. Батьківщино! Радянська країно!

Хмари пливли й пливли, дозволяючи поглядові лише зрідка зазирнути за їх густу завісу. Наче на великому глобусі, ставали чітко видимими сріблясті ниточки річок, звивисті лінії морських заток на півночі й півдні… Земле, чи ж скоро доведеться знову зустрітися з тобою нам, кого ти надіслала в довгу і трудну подорож у міжпланетному просторі?

Зображення на екрані весь час трохи здригалося, коливалося. Риндін знову взявся за рукоятки, що встановлювали оптичний фокус. Зображення прояснилося. Веселий свіжий голос проговорив за спиною академіка:

— А як же красиво, Миколо Петровичу! Прямо наче в казці! Адже ж це — Земля?

— Так, Галю, так! — відповів Риндін, не зводячи погляду з світлого диска. — Наша мила Земля, обгорнена хмарами, віддаляється від нас — чи ми відлітаємо від неї, хіба не все одно! Одразу впізнали стару знайому?

— Аякже! Коли б не хмари, — зовсім схоже з величезним глобусом… Я вам не заважаю, Миколо Петровичу?

— Ні, ні, дивіться. Мені так чи інакше треба братися за діло.

Перевіряючи свої обчислення за записами автоматичних приладів і стрічок, на яких фіксувалися повідомлення земних пунктів керування астропланом, Риндін упевненою рукою викреслював на зоряній карті шлях міжпланетного корабля. Отак, звідси він почався, цей шлях, з цієї точки земної орбіти. Тепер — полога спіраль майже навколо Землі, відрив, політ у міжпланетний простір… так! Лінія польоту вигинається ліворуч, немовби тяжіючи до Сонця…

Галина Рижко давно вже кинула дивитися на екран перископа. З непідробним захопленням, напіввідкривши пухкі губи, вона стежила за олівцем Риндіна. Кілька разів вона відкривала рот, щоб щось сказати, і все не наважувалася. Нарешті, вона набралася духу:

— Миколо Петровичу! — в її голосі звучало благання.

— Що, Галю?

— Миколо Петровичу… ох, як мені хочеться попросити вас про щось!

— То кажіть, я слухаю.

— А що, коли б ви зараз думали трохи вголос… щоб і я чула! Адже це й вам допомогло б… я завжди, коли що-не-будь складне вираховую, обов’язково думаю вголос. Це ж так сильно допомагає, ніколи не помиляєшся, просто надзвичайно корисно!

Риндін не стримав посмішки: лукавій дівчині, справді, важко було відмовити!

— Гаразд, — відповів він, — вже якщо ви так піклуєтеся про мене, спробую думати вголос. Проте, коли так, тоді включайтеся і ви до праці, Галю. Будете перевіряти мене, згода?

— Ой, та я!.. — у Галини Рижко перехопило подих, їй бракувало слів для висловлення почуттів. Вона — і раптом допомагати академіку Риндіну, та ще й перевіряти!

— Отже, почнемо, — діловитим тоном сказав Риндін. — Що ви можете сказати про цей рисунок?

Галя знову уважно придивилася. Два великі еліпси, суцільні й пунктирні лінії… Ага!

— Посередині, — стараючись не поспішати, заговорила вона, — мабуть, Сонце. І цей кружечок позначений літерою “С”, — значить, Сонце. Перший від нього, ну, внутрішній еліпс — орбіта Венери, правда? Зовнішній, великий еліпс — орбіта Землі. Кружечок унизу, на великому еліпсі, із позначкою “З1” — мабуть, Земля. Так, Миколо Петровичу? А тоді кружечок на меншому еліпсі з позначкою “В0”-мусить бути Венерою. Але чому на кожній орбіті по два й по три кружечки?..

Вона замислилася. Микола Петрович охоче допоміг їй:

— Нижній кружечок, позначений “З1”, — це Земля в той момент, коли з неї вилетіла наша ракета. “В1” — Венера в той самий момент на її орбіті. Бачите шлях нашого астроплана? Він помічений пунктирною лінією і з’єднується з орбітою Венери в точці “В2” — отут, вище. Зрозуміло? Ну, а тепер я вже сам починаю думати вголос, щоб не помилитися. А ви перевіряйте мене.

Галя розгублено поглянула на Риндіна: легко сказати, “перевіряйте”! А раптом усе буде таким складним, що вона нічого не зрозуміє? Що робити? Втім, Микола Петрович, помітивши її збентеження, виручив дівчину:

— Ні, все ж таки спочатку треба як слід пояснити вам.

Галя Рижко полегшено зітхнула. А Риндін уже взяв олівця:

Схематичний рисунок космічного шляху астроплана “Венера-1”.

— Слухайте уважно. Ви, мабуть, уже здогадалися, чому ми обрали такий довгий, на перший погляд, шлях від Землі до Венери, чому ми летимо не по прямій лінії, яка з’єднала б “З1” і, припустімо, “В0”, а вздовж довгого півеліпса, який позначений тут пунктиром і з’єднує кружечки “З1” і “В2”. Це цілком зрозуміло. Обравши перший, зовнішньо “короткий” шлях, ми змушені були б витратити надто багато палива. А тут, на другому шляху, ми весь час використовуємо силу тяжіння Сонця, яка, немов надпотужний двигун, мчить нас уздовж півеліпса, як астероїд, з кожною секундою наближаючи астроплан до його мети. Підкоряючись тяжінню Сонця, ми летимо зараз у міжпланетному просторі, не включаючи зовсім ракетні двигуни. Розумієте, скільки ми заощаджуємо палива? Отже, з того моменту, як ми вилетіли з земної орбіти, наш астроплан сам немовби перетворився на маленький астероїд, який лине вздовж півеліпса “З1”-”В2”, неухильно наближаючись до орбіти Венери… Що вам неясно, Галю? — спинився Риндін, помітивши нерішучий рух дівчини.

— Те, що ви кажете, все ясно, Миколо Петровичу. Але як можна було з такою точністю вилетіти з Землі, щоб одразу опинитися на правильному шляху, летіти до Венери наче до цілі?

— А хто ж вам говорив відносно того, щоб “одразу опинитися на правильному шляху”? Це — нісенітниця, ось що! При всій точності розрахунків і попередньої підготовки просто смішно думати про те, щоб отак — раз, два і готово! — правильно лягти на курс. Насамперед, майже неможливо заздалегідь врахувати наймізерніші відхилення від заданої швидкості в одинадцять тисяч п’ятсот метрів на секунду. А коли змінити її бодай на який-небудь метр на секунду, — тоді радіус дії корабля зменшиться чи збільшиться на десятки й сотні тисяч кілометрів! Розумієте, що це означає? Припустімо, що на астроплані виявилося трохи більше чи менше вантажу, — і його швидкість одразу зміниться, доведеться робити значну поправку до розрахунків. Втім, навіщо припускати щось таке, коли нам уже довелося відчути це в зв’язку з деякими необдуманими і легковажними вчинками? Адже земним постам керування довелося чимало попрацювати для того, щоб виправити курс астроплана, який змінився через раптову добавку вантажу на нашому кораблі…

На щоках Галі спалахнув рум’янець збентеження: вона добре зрозуміла, що мав на увазі Микола Петрович. А він, мовби нічого не помічаючи, продовжував:

— Це — щодо швидкості. А напрям? Та досить відхилитися під час вильоту від курсу лише на одну дугову хвилину, лише на одну шістдесяту частку градуса, щоб ця малесенька невідповідність зросла на відстані Марса до шістдесяти шести тисяч кілометрів. А ви говорите — “одразу”! Не можна так легковажно кидати слова, мила дівчино. Тут потрібна найскладніша і найточніша праця всіх земних постів керування нашим астропланом — і в Радянському Союзі, і в Китаї, і в Індії, — і плавучих океанських постів. В роботі їм допомагають десятки електронних обчислювальних машин. Бо інакше, без таких машин, ніхто на Землі не встиг би нічого підрахувати. А електронні машини дають наслідки своїх обчислень майже вмить — і так само раптово радіоімпульси, які надсилаються з земних постів керування, виправляють курс астроплана, включають у дію його ракетні двигуни. Це зовсім не так просто, як може декому здатися… Вся радянська наука допомагає нам і технікою, і розрахунками, і невсипущим турботливим спостереженням за нами в космосі. Ось що!

Микола Петрович скоса подивився на Галю: здається, дівчина зрозуміла, що сказала нісенітницю.

— Зараз ми, звичайно, як говорять штурмани, вже “лягли на правильний курс”, — примирливо продовжував він, — але коштувало це величезної роботи там, на Землі… Так… Ну, перейдемо до найпростіших розрахунків, пов’язаних з нашим маршрутом. Продовжуючи летіти з такою самою швидкістю, астроплан опише в міжпланетному просторі цей півеліпс протягом ста сорока шести днів і опиниться на орбіті Венери. Але де перебуватиме в цей час сама Венера? Чи потрапимо ми на неї, як куля влучає в ціль?.. Це залежить, головним чином, від того, в якому місці своєї орбіти була Венера в момент нашого вильоту з Землі. Припустімо, що вона перебувала в цей час у точці “В0”. Що тоді? Адже ж Земля рухається по своїй орбіті навколо Сонця повільніше, ніж Венера. Наша планета обертається навколо Сонця за триста шістдесят п’ять днів, а Венера…

— За двісті двадцять чотири дні, — закінчила Галя. Це вона знала добре!

— Так, — підтвердив Риндін. — Яку відстань у дугових градусах пролетить у світовому просторі по своїй орбіті Земля за 146 днів? Щодня вона пролітає… запишемо, щоб було ясніше. Так, щодня вона пролітає 360/365 = 0,987°. Отже, за 146 днів Земля пролетить 0,987°, взяті 146 разів, що складає 144°. А Венера? Щодня вона пролітає 360/224 = 1,607°. Таким чином, за 146 днів Венера пролетить 1,607° Х 146=234,5°. Інакше кажучи, якщо в момент нашого вильоту з Землі Венера буде на своїй орбіті в точці “В0”, то ми вже не знайдемо її в точці “В2”, долетівши до цієї точки її орбіти. Венера випередить, за час нашого польоту Землю, вона опиниться вже в точці “Вx”, перегнавши Землю в своєму русі по орбіті…

— На 234,5° мінус 144°, себто, на 90,5°, — наче відповіла Галя, зрозумівши паузу Риндіна як запитання, звернене до неї. — І ми не потрапимо на Венеру, — додала вона. — От неприємність яка! І вся подорож пішла б нанівець. Астроплан буде в точці “В2”, а Венера — вже в точці “Вx”… Що ж робити, Миколо Петровичу?

Риндін посміхнувся: його потішила юна запальність дівчини.

— Нічого, єсть вихід із становища. Щоб потрапити на Венеру за нашим маршрутом, треба вилітати з Землі дещо раніше, тоді, коли Венера буде ще в точці “В1”. Це визначає — тоді, коли Венера на своїй орбіті буде позаду Землі на 234,5° мінус 180°, себто — на 54,5°, рахуючи в напрямі руху обох планет по їх орбітах. І тоді за сто сорок шість днів Венера, переганяючи Землю, долетить саме до точки “В2”, куди тим часом примчить і наш астроплан, як це показує пунктирна лінія, що з’єднує півеліпсом обидві орбіти. А Земля за той же самий час відстане, вона долетить по своїй орбіті тільки до точки “З2”. Зрозуміло? Земля відстане від Венери на 36°. Уявляєте собі все це, Галю?

— Дуже ясно, Миколо Петровичу. Ми вилетіли з Землі в той самий день, годину і хвилину, коли Венера відстала від Землі на 54,5°, і рисунок показує це: в момент відльоту астроплана Земля була в точці “З1”, а Венера — в точці “В1”. Все в порядку. Спіймаємо Венеру в просторі!

Галя дзвінко розсміялася: такою веселою здалася їй думка про полювання на Венеру в світовому просторі! Але зразу ж вона додала:

— Ми летимо наче комета. Здорово! Шкода тільки, що в астроплана немає такого красивого хвоста, який буває у комет. Було б на що помилуватися з Землі.

Академік Риндін втішив її:

— На нашому небозводі є й без того чимало чудесного, не баченого нами досі. Ось — хіба не чарівне видовище?

І він указав рукою на екран перископа. Галя знову поглянула — і в неї перехопило подих від феєричної картини, яка відкрилася перед її очима.

З-за величезного блакитнувато-зеленуватого, вкритого блискучою білою пеленою хмар диска Землі, що сяяв на непроникливо чорному небозводі, починала випливати невеличка срібна куля. Щойно було видно лише її краї, — і ось вона випливла вже наполовину. Срібна куля поспішала, немов прагнучи відірватися від величезного диска Землі. І на тій кулі чітко розрізнялися примхливі візерунки, знайомі кожній людині, яка бодай один раз піднімала очі до неба в місячну ніч.

— Місяць! — радісно скрикнула Галя.

— Так, старий, незмінний Місяць, — прошепотів Риндін: він також відчув хвилювання.

Споконвічний супутник Землі, що ховався досі за нею, плив в холодному похмурому космічному просторі. Ось Місяць немовби зовсім одірвався від Землі і почав віддалятися від неї. Так здавалося спостерігачам на космічному кораблі… Звичайно, це був цілком природний рух Місяця по його орбіті навколо Землі. Проте не можна було позбутися дивного враження, наче Місяць вирішив, нарешті, залишити свій звичний шлях, відірватися зовсім од Землі і втекти від неї в безмежні простори Всесвіту.

Мов зачарована, дивилася Галя Рижко на екран. їй не хотілося говорити. Виникали спогади дитячих років, — коли вона, ще школярка, годинами просиджувала біля маленького телескопа в обсерваторії, де працювала її мати. Як подобалося їй бачити те, що відкривалося перед нею в маленькому очку окуляра! І більш за все любила вона без кінця роздивлятися Місяць. Зірки, планети — все це було таке крихітне, схоже одне на одне. Зате на Місяці — все чисто рельєфне, все яскраве! Чітко окреслені обриси його гір і долин, уславлених “морів”, кратерів, що ховалися в густих чорних тінях. Галя пам’ятала, як потім вона з неменшою цікавістю розглядала фотографії, зроблені ракетним кораблем “Місяць-2”, який облетів навколо Місяця і повернувся на Землю. Найдивнішим за все для неї в цих фотографіях було те, що знімки протилежного боку Місяця виявилися схожими на звичний вигляд місячної поверхні, завжди відкритої для Землі. Ну, трохи інший малюнок, дещо інші візерунки; але й там — ті ж самі гори, різкі тіні, кратери… а вона ж мріяла, що міжпланетний корабель привезе щось зовсім інше, нове, незвичайне… Фотографії розчарували дівчину, хоча вони були на свій лад дуже красивими і ефектними.

Але ніколи раніше ні на фотографіях, ні навіть у найбільшому телескопі Кримської обсерваторії, куди час від часу дозволяла їй зазирнути мати, Галі не доводилося бачити срібний Місяць таким прекрасним, яким був він зараз! У телескопі Місяць завжди нерухомо і мертво висів між мерехтливими зірками на синьому фоні неба. Іноді здавалося, що він ледве здригався, — і Галя знала: це пояснюється коливаннями повітря в земній атмосфері, це тільки здається так… А насправді — Місяць зовсім-зовсім мертвий, на його срібних горах і чорних долинах немає й не може бути ніякого життя. Місяць завжди справляв на Галю враження холодної, наскрізь промерзлої скляної кулі, яка навіть порепалася від лютого морозу.

Зараз Місяць чомусь виглядав по-іншому. Щоправда, він такий самий холодний, але не мертвий. Мабуть, таке враження складалося від того, що на екрані перископа Місяць рухався, був зовсім близько від Землі і не висів самітно на пустинному небозводі. А може бути — там все-таки є що-не-будь живе?

Але ось Місяць якось зразу майже перестав віддалятися від Землі, видимий рух його уповільнився, він уже не намагався відірватися і піти в простір. Так буває і на Землі, під час сходу Місяця, коли він, щойно показавшись над обрієм, спочатку підіймається швидко-швидко, а потім уповільнює рух по небу і пливе вгору вже ледве помітно.

Академік Риндін щось записував у книзі спостережень. Вчений знав, якими важливими і цінними згодом можуть виявитися навіть найдрібніші деталі його спостережень у польоті. Тому він не пропускав нагоди заглибитися в такі записи. Втім, на цей раз навіть не вченому, а й звичайному спостерігачеві було б що записати, і досить докладно: вперше в історії людства люди спостерігали не з Землі, а з космосу, як сходить Місяць, схований доти за величезним диском нашої планети.

Галя Рижко бачила, як на сторінках грубого зошита, що лежав перед Риндіним, один за одним виникають чіткі рядки записів. Вона думала: з яким інтересом вивчатимуть ці записи на Землі, коли астроплан повернеться з подорожі! І яка шкода, що вчені на Землі не зможуть на власні очі побачити те, що вона з Миколою Петровичем щойно спостерігала на екрані перископа!

Немовби вгадавши її думки, Риндін відірвався од записів і сказав:

— До речі, треба замінити плівку в фотоавтоматі. Галю, стежте уважно, як я це робитиму. У подальшому такою заміною будете займатися ви, а не Ван Лун. Це ввійде до ваших обов’язків.

У Галі знову перехопило подих від радості.

— Мої обов’язки? — не вірячи своїм вухам, перепитала вона.

— Так, звичайно, — незворушно підтвердив Риндін. — І у вас таких обов’язків буде чимало. Якщо ви вже опинилися тут, будемо навантажувати, аж доки не почнете скаржитися.

— Скарг ніколи не буде, Миколо Петровичу, — переконано відповіла Галя. Здійснюються найзаповітніші її мрії: вона братиме участь у науковій роботі експедиції! Ох, мамо, мамо, якби ти тільки знала!

Микола Петрович помітив, яка радість освітила обличчя дівчини.

— Гаразд, гаразд, там подивимося, — буркнув він. — От як завалимо вас роботою, тоді й перевіримо, чи не поскаржитеся ви! А поки що — знайомтеся з фотоавтоматом. Він установлений паралельно з перископом і включається повертанням цієї рукоятки.

У кількох словах Риндін пояснив Галі, як замінювати касети з плівками, якими заряджався апарат. І правда, це було зовсім просто, дівчина засвоїла пояснення відразу.

— Миколо Петровичу, це значить, що автомат сфотографував і вихід Місяця з-за Землі, яким ми милувалися? — спитала вона, коли Риндін закінчив свої пояснення.

— Звичайно. Я включив його зразу ж, тільки-но почався вихід. І автомат акуратно робив своє діло. А для того, щоб докладніше зафіксувати це інтересне явище, я навіть прискорив його дію, автомат робив вдвоє більше знімків на хвилину, ніж звичайно. І тепер тут, у цій алюмінієвій коробці, лежать наслідки його роботи: двадцять п’ять метрів знятої плівки, наполовину присвячені виходу Місяця з-за Землі. Це буде непогана частина великої срії фотографій, зроблених за час нашої космічної подорожі. Буде чим зацікавитися і вченим, і широкій публіці, коли ми повернемося на Землю. До речі, друже мій, що скажуть рідні, довідавшися про ваше зникнення?

Запитання Миколи Петровича торкнулося найболючішого місця Галиної душі. Це було саме те, що мучило її більш за все. Одна справа — зважитися на щось, навіть найвідчайдушніше: тоді зопалу все інше здається неважливим, другорядним. Зате потім, коли все вже зроблене, коли відрізані всі шляхи назад, — тоді зовсім інше діло. Тоді починають мучити інші думки, які ти раніше навмисно відганяла від себе. Рідні… це значить — мама, мила, турботлива, яка не раз тривожно казала їй: “Ой Галинко, бережись, палка ти голово! Не доведуть тебе до добра твої божевільні захоплення то одним, то іншим!”

— Бачте, Галю, — продовжував Риндін лагідно, — я уявляю собі, як хвилювався б я сам, коли б раптом отак зненацька зникла моя дочка. Невже рідні абсолютно нічого не знали про ваші наміри?

— Я розкажу вам, Миколо Петровичу! — Галя вирішила не приховувати нічого. — Моя мама трошечки знала… я багато говорила з нею про те, як мені хочеться полетіти з вами. Ну, звісно, вона тільки сміялася, відповідала, що це, мовляв, дитячі вигадки. Хіба її переконаєш? А від’їжджаючи, я залишила листа, в якому написала, що обов’язково полечу. Вона, я гадаю, все одно не повірила, мабуть. А тепер… тепер вона, звісно, ще теж нічого не знає, думає, що я в інституті.

Микола Петрович підвівся.

— Ні, вона вже не думає так, Галю, — сказав він твердо.

— Що? — дівчина спантеличено поглянула на нього.

— Вона вже не думає так, — повторив Риндін. — Ще ввечері, коли ви з Ван Луном були зайняті готуванням вечері, я в черговій розмові з Землею, з центральним постом керування, розповів про вашу появу у нас. І просив сповістити вашу матір про це. Крім того, я від імені всіх членів експедиції передав наполегливу вимогу, щоб ваша мати приготувала до нашого повернення для вас добрячу порцію березової каші… чули, що це таке — березова каша? Ах, не доводилося? Шкода, шкода! Знаєте, дивлячись на вас, мені хочеться змінити деякі мої старі-старі переконання. Я завжди вважав так звані тілесні покарання варварством. Але зараз мені чомусь здається, що хороша порція березової каші була б для вас корисною… певна річ, не тепер, а значно раніше. Але, може статися, ваша мати задовольнить наше прохання, як ви гадаєте, громадянко?

У жартівливому тоні Миколи Петровича Галя ясно відчула і серйозні нотки. Вона схилила голову: виправдовуватися, захищатися було ні до чого. І Микола Петрович так лагідно докоряв їй, що чимсь нагадував Галі маму.

— Проте досить з цим, — раптом змінив свій тон Риндін. — Будемо сподіватися, що все обійдеться. А тепер ось що. Ідіть, друже мій, до каюти. Якщо Ван Лун і Сокіл ще не прокинулися, будіть їх, досить потурати їм. Поснідаємо — і до праці. Та й ви, мабуть, хочете їсти, чи не так? Зголодніли трохи?

І звідки він усе знає? Адже Галя, прокинувшись, вирішила було продовжувати своє голодне тренування. А зараз — так хочеться їсти, так хочеться!

— Ідіть, ідіть. Як буде готово, покличте мене, я теж їсти хочу.

А коли Галина Рижко зникла за дверима рубки, Микола Петрович подивився їй услід, похитав головою:

— Хороша дівчина, але треба тримати її в руках. Хе-хе, голодне тренування, що ти скажеш?

І він знову заглибився в свої записи.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

який говорить про обов’язки учасників експедиції, про те, чому на Венері, на думку Вадима Сокола, повинні існувати мегалозаври і археоптерикси, а також про те, що навіть у міжпланетному просторі можуть траплятися зіткнення.

Незабаром у ракетному кораблі закипіла робота. Сокіл і Ван Лун почували себе ніяково, коли довідалися, прокинувшись, що академік підвівся значно раніше від них і давно вже зайнятий ділом. Адже і в них так само було чимало роботи.

Як ми вже знаємо, кожен учасник експедиції мав своє коло обов’язків, заздалегідь розроблене під час підготовки подорожі. Але в перші ж таки дні польоту дещо змінилося — насамперед через появу Галини Рижко, яка не тільки з готовністю бралася за першу-ліпшу працю, аби бути корисною, але й старанно, точно її виконувала.

Найскладнішою справою для Ван Луна були обов’язки штурмана астроплана, пов’язані з копіткими обчисленнями: вони забирали найбільшу частину його часу. Безумовно, саме в першому періоді польоту Ван Лун міг би займатися штурманською справою менше, ніж будь-коли в інший час. Адже астроплан з початку польоту перебував під постійним наглядом земних постів керування. Зіркими очима радіолокаторів ці пости стежили за польотом астроплана, відзначали на зоряних картах його шлях, провадили перевірочні обчислення курсу і з допомогою потужних радіоімпульсів примушували ракетні двигуни корабля виправляти найменшу неточність у напрямі. Та після двох-трьох днів польоту і виправляти вже не було чого. Астроплан ліг на бездоганно правильний курс, з якого він без якоїсь особливої причини вже не міг збитися. Цей курс мусив з точністю годинникового механізму привести його через сто сорок шість днів до тієї точки світового простору, де в цей час опиниться на своїй орбіті Венера. Що ж тут робити штурманові?

Але Микола Петрович Риндін дотримувався іншого погляду. Він говорив:

— Все це дуже добре, Ван. Але треба врахувати кілька можливостей. В першу чергу, ми не можемо знати, на якій відстані від Землі радіоімпульси постів керування почнуть слабшати і, внаслідок цього, не зможуть впливати на наші приймальні пристрої. Мене, зокрема, непокоїть космічне проміння — чи не завадить воно прийомові радіоімпульсів? А тоді нам доведеться справлятися власними силами, без допомоги земних постів керування. Це перше. Далі, хто знає, чи не з’явиться якась зовнішня причина, яка вплине на наш курс?

— Але яка саме, хотів би я знати, Миколо Петровичу? — запитав Ван Лун.

— Ви не знаєте? І я також не знаю, — спокійно відповідав Риндін. — Втім, ні ви, ні я не можемо поручитися, що така причина не виникне. І ми зобов’язані бути готовими до подібної можливості. І, нарешті, третє. Я сумніваюся, щоб земні пости керування могли тримати нас на повідку під час відльоту з Венери. Далекувато, знаєте, і знов-таки нам невідомо, як будуть діяти радіоімпульси на такій величезній відстані. Значить, тоді нам доведеться розраховувати тільки на себе. Тому давайте тепер же працювати на повний хід — так, наче земних постів керування взагалі не існує. Тренування, висловлюючись вашою мовою, тут просто необхідне, і я буду з задоволенням допомагати вам, дорогий мій! До речі, Галя де від чого звільнила вас, чи не так?

Таким чином Ван Лун разом з Риндіним виконував штурманські обов’язки паралельно з земними постами керування. Порівняно з цією складною роботою — йому здавалися відпочинком кінозйомки у космосі; та й було їх зовсім небагато.

Вадим Сокіл займався насамперед дослідженням космічного проміння — одного з найменш вивчених фізичних явищ.

Слід визнати, що природа цього загадкового випромінювання, надзвичайно жорсткого, — воно пронизує на своєму шляху майже всі перепони, — лишалася і досі не вивченою наукою. Відомо було, що випромінювання виникає десь у бездонних глибинах Всесвіту — і, мабуть, це все. Розвиток науки і техніки за останні роки допоміг людині оволодіти великими висотами. Прекрасні радянські ракетоплани підіймалися до найвищих шарів стратосфери і починали вже штурмувати іоносферу. Але й вони не допомогли науці розгадати основні таємниці космічного проміння. Безсилими виявились також не лише радіозонди, але й штучні супутники Землі; навіть корабель “Місяць-2”, автоматичні апарати якого зафіксували активність космічного випромінювання на всій відстані між Землею і Місяцем, не вніс нічого вирішально нового в це питання. Встановлено було тільки одне: що вище над Землею, що далі від Землі провадити спостереження, то активніша дія космічного проміння.

Вчені сподівалися, що тепер астроплан академіка Риндіна допоможе, нарешті, з’ясувати природу загадкового випромінювання. Щоправда, дехто з учених висловлював побоювання, що космічне проміння в глибинах міжпланетного простору може вплинути погано не тільки на прилади, а й на організм учасників експедиції. В якій мірі обгрунтованими були такі побоювання, — ніхто, природно, сказати не міг, тим більше, що інші вчені заперечували цю можливість. Все ж таки Ленінградський інститут фізичних проблем настояв на тому, щоб в астроплан були взяті запаси листового свинцю. Космічне проміння в певній мірі затримується свинцем, — в усякому разі, більше ніж іншими матеріалами. Інститут фізичних проблем вважав, що в разі потреби апарати і люди можуть бути захищені такими свинцевими аркушами.

Так чи інакше, але досі ніхто з учасників експедиції не помічав ніяких змін, не відчував ніякого впливу космічного проміння на свій організм, хоч астроплан давно вже перебував у міжпланетному просторі.

Сокіл наполегливо провадив свої дослідження, вимірюючи інтенсивність і напрям потоків космічного випромінювання. Він працював із складними приладами, і Галя Рижко з повагою поглядала на їх циферблати. Чутливі стрілки, здригаючись, відзначали інтенсивність космічного проміння, яке пронизувало весь астроплан. Інші прилади дозволяли встановити напрям, за яким проміння поширювалося у Всесвіті. Справа була в тому, що чимало вчених взагалі заперечували думку про якийсь переважний напрям потоків цього проміння. Дослідження Сокола мали за мету перевірити всі такі догадки і встановити істину.

Нікого, крім Риндіна, Сокіл не знайомив з наслідками своїх спостережень і висновками. Тільки Микола Петрович, керівник експедиції, мав право коли завгодно підходити до Вадима під час його роботи і переглядати розрахунки і записи. Одного разу Галина Рижко випадково почула коротку розмову:

— Чи певні ви, що головний потік іде саме з боку крабовидної туманності Тельця? — запитував стурбованим тоном Риндін.

Сокіл відповів, дещо вагаючись:

— Поки що всі дані говорять саме так, Миколо Петровичу. Але ось півгодини тому гамма-прилад показав, що напрям змінився на шість градусів. Може статися, якраз у цей час пости керування відхилили курс ракети?

— Сумніваюсь. Вони попередили б мене або принаймні сповістили б про це потім. Треба перевірити. Цікавіше за все, що в такому разі головний напрям космічного проміння збігається з одним з головних потоків радіовипромінювання. Ви пам’ятаєте, їх три, такі потоки: від дзети Тельця, від “наднової” зірки в сузір’ї Кассіопеї і від тієї точки в сузір’ї Лебедя, де, як твердять, зіткнулися дві галактики. Перевіряйте, перевіряйте, Вадиме! Це надзвичайно важливо. Невже центри виявляться спільними і для космічного проміння, і для радіовипромінювання?..

І Риндін повернувся до себе в навігаторську рубку, а Сокіл з головою занурився в свої розрахунки.

Галя Рижко зрозуміла в усій цій розмові мало що. Тут було страшенно багато темного й незрозумілого, в цій заплутаній астрономії! З часом вона безумовно зрозуміє все, цього Галя була певна. І якщо б вона не вирішила ні про що не запитувати Вадима Сергійовича, доки він не перестане офіціальничати, — звісно, можна було б дуже швидко довідатися, в чому тут річ. Але Сокіл мовчав — чи то від збентеження, чи чомусь ще… А сама Галя починати не могла: тут уже було питання самолюбства!

Більш за все подобалося Галі допомагати Ван Лунові. Щодо готування їжі і господарських справ, то все це Галя, як ми пам’ятаємо, взяла в свої руки з першого ж таки дня. До речі, Ван Лун аж ніяк не заперечував. У нього лишалося чимало діла. Крім обов’язків штурмана, про які ми вже говорили, він стежив за роботою численних приладів, що автоматично очищували повітря в астроплані, видаляли з нього вуглекислоту, додавали свіжого кисню і регулювали вологість повітря. Схвально поглядаючи на Галю, яка допомагала йому, Ван Лун промовляв:

— Дуже, дуже добре, дівчино! Ще трохи — і Микола Петрович, вважаю, дозволить передати вам все господарство. Шанобливо прошу — придивляйтеся, вивчайте. Воно взагалі дуже інтересно.

Втім, Галині Рижко здавалося неймовірно цікавим буквально все. Микола Петрович заохочував інтерес дівчини до справ експедиції. Посміюючись, він казав:

— Ви, Галю, можете принести нам велику користь. Навіть не нам, а всій науці. Подумайте тільки: все, що ви візьмете на себе, розвантажить Ван Луна і Вадима. У них залишиться більше часу для головних справ. А від цього, безумовно, виграє наука. Звичайно, тут, як і всюди, треба знати міру. Якщо, наприклад, забрати надто багато обов’язків у Ван Луна, то він почне витрачати весь час на тренувальну стрільбу. А це для науки, гм, не найкорисніше.

— Вважаю скромно: все ж таки корисніше, ніж ліричні вправи для геолога, — ущипливо відповів Ван Лун, покосившися в бік Сокола.

Діло відбувалося під час обіду. Сокіл, мабуть, не розчув фрази Ван Луна, занурений у власні думки. Інакше він обов’язково відповів би аналогічною шпилькою на адресу Вана. Такими вже були звичні стосунки двох друзів.

На загальне здивування Сокіл раптом палко заявив, немовби підбиваючи підсумок своїм міркуванням:

— Археоптерикс мусить бути! Неодмінно мусить бути.

Сенс цього вигуку зрозумів тільки Ван Лун, який зразу ж таки охоче підтримав розмову:

— Це, роблю висновок, нове віяння в науці? Дуже цікаво. Згадую: вчора один мій добрий друг наполегливо запевняв, що ми не зустрінемо археоптериксів. Боюся помилитись, але він нібито доводив, що розвиток фауни на Венері ще не дійшов до них.

— Я не говорив так, — ображено заперечив Сокіл.

— Попереджав, боюся помилитись, — ввічливо нагадав Ван Лун, посміхаючись.

— Киньте, Ван! Тут справа не в жартах, та ще сумнівного характеру! Так, я вчора ще не вирішив для себе цього питання. А сьогодні прийшов до певних висновків. На жаль, для вас усе це не дуже важливо.

— Дозволю собі спитати: чому? — насторожено примружив очі Ван Лун.

— А що являє собою для вас цей самий археоптерикс? У кращому разі — чергову ціль для пострілу, і все.

— Можна й так. Вважаю, ваш археоптерикс мене цікавить менше, ніж інші тварини. Як мисливця, підкреслюю.

— А інакше ставитися до нього ви й не можете. Тим часом для геолога чи палеонтолога це питання надзвичайно важливе. Його правильне розв’язання може багато на що пролити світло. Що таке, кінець кінцем, археоптерикс? Ну, скажіть, Ван!

Ван Лун не любив запитань “з підковиркою”, які охоче ставив перед ним Вадим Сокіл. Однак палеонтологією він у свій час трохи цікавився: тут нібито не було нічого підступного. Презирливо скрививши губи, Ван Лун відповів:

— Хм… думаю — такий птах… з різних ваших потвор однієї з ер… як це?.. мезозойської чи плезозойської?

— Ха-ха-ха! — розреготався геолог, переможно поглянувши на Риндіна і Галю. — Як ви зволили сказати? “Плезозойської” ери? Ой, не можу! Ха-ха-ха! Дорогий Ван… ой, не можу! Ха-ха-ха! Ви, мабуть, вважаєте, що назва ери походить від найменування тварини плезіозавра? “Плезозойська”! От насмішив!

Ван Лун помітно образився, хоча голос його звучав, як і раніше, урівноважено:

— Дозволю собі зауважити: ніколи не вважав себе знавцем палеонтології, — сухо відповів він. — Моя спеціальність — енергетика, і ще трохи подорожі та полювання. Назви ер пам’ятаю не дуже, можу помилитися. Сподіваюсь, коли ваші звірі з’являться, знайду для них підходящу кулю. А вам можна буде спокійно працювати, сподіваюсь також. І сказати потім, яка тварина, яка саме ера. І підкреслюю: не дуже добре володію вашою мовою. Можу іноді помилятися. Пробачте!

Микола Петрович вирішив, що йому слід втрутитися в розмову, яка набула дещо гострого характеру. Він м’яко зауважив примирливим тоном:

— На вашому місці, Вадиме, я не звертав би уваги на випадкову обмовку. Цілком ясно, що Ван Лун просто помилився на слові. Зрозуміло, що він хотів сказати не “плезозойська” ера, а “палеозойська”, чи не так, Ван?

— Вадим міг зрозуміти одразу, — стримано і все ще трохи ображено підтвердив Ван Лун.

Микола Петрович так само примирливо закінчив:

— А вам, Вадиме, не завадило б щиро визнати, що ви й досі не взялися як слід за тренувальну стрільбу. Ніби ви не знаєте, що це — ваше слабке місце. Ви зобов’язані оволодіти пістолетом і гвинтівкою не гірше від нашої Галі. Ви йому допоможете, дівчино? У Ван Луна щось нічого не виходить з його другом.

Галина Рижко, зашарівшись (і коли вже вона відучиться від цієї поганої звички?..), мовчки кивнула головою. Сокіл покосився на неї і покірливо відповів:

— Завтра ж таки почну, Миколо Петровичу. Визнаю, що відстав.

— То ж бо й є. І ось що я думаю, Вадиме. Питання про археоптерикса досить цікаве, а мені, на жаль, не довелося чути ваші міркування на цю тему. Чи не погодитеся ви з’ясувати нам ваші погляди? Час зараз є. Це буде корисно нам усім і, зокрема, нашому молодшому товаришеві. — Він указав на Галю.

— Наш молодший товариш, Миколо Петровичу, — відповів Сокіл, протираючи окуляри, — обізнаний на цьому дещо більше і глибше, ніж дехто із старших…

— Вадиме! — докірливо перестеріг його Риндін.

— Та ні, я, право ж таки, нічого не хотів сказати такого. Ви в цьому переконаєтеся самі. Ми чимало розмовляли з Галею на теми геології і палеонтології… ще там, на Землі, — додав він. — І якщо мова зайшла про лекцію, то дозвольте перше слово надати товаришці Рижко. Вона впорається з цим, запевняю вас.

Микола Петрович помітно зацікавився:

— Ви так вважаєте, Вадиме? Ану, прошу вас, Галю. Ми слухаємо.

Галя безпорадно подивилася на Риндіна, на Сокола, який тримався так, ніби все це його зовсім не обходило, на Ван Луна, що співчутливо дивився на неї. Виходить, як на іспиті. Там теж люблять отак запрошувати: “Прошу вас, ми слухаємо…” Ну, гаразд, якщо слухаєте, то слухайте! Галина Рижко ніколи не ухилялася від бою. Будь ласка!

— А про що я мушу розповісти? — вже задерикувато спитала вона саме Сокола.

— Ну… про геологічні періоди, чи що.

Галя набрала повні груди повітря і хутко заговорила:

— Історію Землі поділяють на два часи: догеологічний — це неймовірно довгий період космічного розвитку нашої планети, — і геологічний. Цей останній поділяється на ери, а ери на періоди. Періоди — на епохи. Найстародавніші ери — архейська і еозойська. Вони не залишили нам майже ніяких ознак життя тварин і рослин. Наші знання про розвиток життя починаються з палеозойської ери, з першого її періоду — кембрійського. За ним ішли девонський, кам’яновугільний і пермський періоди цієї ж самої палеозойської ери. Після цього почалася мезозойська ера з її періодами: тріасовим, юрським і крейдяним. Далі — кайнозойська ера. Це вже наша ера. її періоди — третинний і четвертинний. Все!

Вона спинилася, захекавшись, наче після доброї пробіжки на сто метрів. Сокіл демонстративно зааплодував:

— Ну, що я вам казав, Миколо Петровичу? Хіба не зразкове знання теми? Стисло, конкретно і без помилок. А тепер можу дещо додати і я. Між іншим, це, зокрема, може бути корисним і для Вана.

Ван Лун виразно пихкнув люлькою.

— Ні, я зовсім про інше, — мирно пояснив Сокіл. — Я про свої думки. Ви прекрасно знаєте, Ван, що Венера настільки молодша від Землі, що там тепер мусить проходити ера, подібна до земної мезозойської. Чому це так — цілком ясно. Всі спостереження, які провадилися досі з метою вивчити атмосферу Венери, показали, що наша сусідка завжди огорнена суцільною пеленою густих хмар — від полюса до полюса. Це свідчить про бурхливе паростворення на її поверхні. Далі, останні дослідження складу її атмосфери показали дуже своєрідну картину. Я нагадаю вам про це, Миколо Петровичу, це я про нашу бесіду з Акімовим, пам’ятаєте?

— Звичайно, — підтвердив Риндін. — Професор Московського університету.

— Саме так. Я прочитаю вам висновки цього солідного вченого. Я тоді записав їх. Ось вони.

Сокіл перегорнув кілька сторінок своєї записної книжки і прочитав уголос:

— “Незвичайно щільна атмосфера Венери помітна, як відомо, у формі обідочка в період проходження планети по сонячному диску. Я порівнював темні лінії в спектрі Венери з лініями вуглекислого газу в лабораторії. І змушений констатувати, що обидва ряди ліній майже збіглися. Таким чином, можна твердити, що в атмосфері Венери дуже багато вуглекислоти. Без побоювань помилитися, я вважаю, що в повітрі Венери вуглекислого газу майже в десять тисяч разів більше, ніж в атмосфері Землі. Ось чому я дуже радив би вам узяти з собою досить великий запас кисню…” Ну, далі йдуть деякі спеціальні висновки. Проте і прочитаного цілком досить.

— Так, вважаю, досить, — серйозно погодився Ван Лун. — В десять тисяч разів більше? Цікавлюсь: чим же дихають там ваші археоптерикси і бронтозаври?

— Все це доведеться з’ясувати саме нам, — тихо вимовив Риндін.

— Важкувато нам доведеться на Венері, — сказала стурбовано Галя.

— Ми маємо скафандри. Це буде, звичайно, важкувато, але що ж поробиш? А може статися, ці припущення виявляться і перебільшеними.

— От, от ми все це і перевіримо, — заговорив знову Сокіл. — Але я особисто надаю вирішального значення твердженням професора Акімова. Це виключно серйозний науковий працівник. Ви пам’ятаєте, Миколо Петровичу, як він спеціально прийшов до нас, щоб розказати про наслідки своїх спостережень і попередити нас?.. Так от, хай Акімов навіть дещо перебільшує, хай на Венері не так багато вуглекислоти, як вважає він. Все одно, цього також цілком досить для моїх висновків. Будь ласка, Миколо Петровичу, ось об’єктивні дані про умови життя на Венері. Виключна вологість атмосфери, суцільні хмари, середня температура досить стала і без великих коливань, приблизно близько 40 градусів вище нуля, значно збільшений процент вмісту вуглекислоти в атмосфері. Все це свідчить про те, що на Венері нині продовжується не тільки мезозойська ера взагалі, але навіть точніше — юрський її період.

— А поправки на самобутність і своєрідність розвитку форм життя на Венері? — запитливо зауважив Риндін, який слухав Сокола з великою цікавістю.

— Втім, Миколо Петровичу, адже ж це само собою мається на увазі, — трохи ображено відповів Сокіл. — Я просто вживаю звичні для нас терміни.

Галина Рижко захоплено слухала геолога. Перед її очима, що враз заблищали, вже виникали дивні, розкішні картини життя на Венері. Буйні ліси невиданих рослин — гігантських пальм, папороті, примхливих хвойних дерев… і серед цих хащ — неймовірні напівфантастичні страховища, потвори, які так вражали її уяву ще в дитинстві, на сторінках підручників і популярних книжок з геології… Брр!.. і страшно, і неймовірно цікаво!

— Дозволю собі утруднити вас: чому ці умови характерні тільки для юрського періоду? — поцікавився Ван Лун.

— Можу пояснити, Ван, — поблажливо зауважив Сокіл. — Перший-ліпший підручник з геології розкаже вам, що для юрського періоду на Землі були типовими саме підвищена вологість атмосфери і підвищена середня температура. Це загальновідомо. А якщо додати до цього ще значно збільшений процент вуглекислого газу в повітрі, то стає остаточно неминучим саме такий висновок. Бо вуглекислота, себто сполука вуглецю з киснем, дає рослинам у надмірі необхідний їм матеріал для побудови клітин. І саме надмір вуглекислоти в оточуючому середовищі за певних відомих умов може виявитися дуже корисним для розвитку рослин.

— Розумію, — погодився Ван Лун. — А далі? Нагадаю: археоптерикс?

— А справа ось у чому. Якщо ми зробимо висновок, що на Венері зараз триває період, аналогічний земному юрському, то мусимо неминуче пов’язати рослинний світ цього періоду з його тваринним світом. Іншими словами, на Венері мусять тепер існувати тварини, аналогічні тим, які населяли Землю в юрський період. Справді, хіба можна заперечувати взаємозв’язки фауни і флори у першому-ліпшому геологічному періоді? Певна річ, ні! А коли так, то виходить, що на Венері ми зустрінемося з динозаврами, бронтозаврами, атлантозаврами, диплодоками з категорії…

— Рептилій, — вставила і своє слово Галя Рижко. Вона відчувала, як розповідь Сокола дедалі більше захоплює її. Ах, які надзвичайні справи чекають їх на Венері. Скоріше б уже опинитися там! Вона не зводила палаючих від збудження очей з Сокола, який продовжував:

— Далі, ми, очевидно, натрапимо на Венері на хижаків типу…

— Цератозаврів! — знову не витримала Галя. О, вона чудово пам’ятала малюнки, які зображали цих доісторичних велетнів. Та що там малюнки! Дівчина вже ніби на власні очі бачила цих потвор — з довгими шиями, зубастими пащами і величезними гребінцями на спинах. Ось вони виповзають на товстих кривих лапах з лісу, вони наступають на відважних мандрівників, які вийшли з ракетного корабля в своїх скафандрах, — без скафандрів, звичайно, не можна, атмосфера Венери непридатна для дихання людини… Люті хижаки загрозливо роззявляють пащі… але вперед виходить сміливий мисливець Ван Лун! Він спокійно прицілюється… бац! Один з страшних велетнів падає, корчиться, загрібає лапами землю, ламає дерева. Але друга потвора тим часом кидається на Ван Луна з іншого боку. А він — він не помічає цього. “Товаришу Ван, небезпека!” — кричить йому Галя. Проте Ван Лун не чує. Потвора наближається до нього, вона уже ось-ось схопить його, розірве на шматки. І тоді Галина Рижко блискавично діє. Так, прийшла її черга показати, на що вона здатна! Вона прикладає гвинтівку до плеча. Лунає постріл, влучний постріл юного снайпера, який безстрашно зустрів небезпеку. Куля з гвинтівки Галі Рижко вбиває хижака. Як і перша потвора, він падає, звивається в корчах, з нього юшить густа кров… Ван Лун дякує Галі, а вона відповідає йому: “Нічого, це дрібниці!” — і спокійно йде далі, її пильні очі вже шукають іншу ціль… Ех, оце життя!

Захоплена яскравими картинами, які малювала їй уява, Галя забула на мить, що вона перебуває поки що не на Венері, а все ще в астроплані. Давай далі, давай! І вона з силою вдарила кулаком по столу, біля якого відбувалася бесіда.

І зразу ж таки дівчина злетіла вгору, під стелю, відштовхнута власним ударом. Чашка з водою, яку тримала Галя, полетіла, перекидаючись в повітрі, в один бік, виделка в інший. А сама Галя, хапаючись за шкіряні петлі в стіні, з усіх сил брикала ногами, щоб повернути тілу нормальне становище. Вона чула гучний сміх товаришів, але не наважувалася навіть поглянути в їх бік: такий сором, така ганьба! Досі не звикнути до умов життя в невагомому світі! “Юний снайпер”, “відважний стрілець”… просто дурне дівчисько, що не вміє тримати себе в руках, ось вона хто!

Спритним рухом Ван Лун спіймав чашку, яка все ще перекидалася в повітрі, і поставив її на стіл, закріпивши в пружинному затискувачі. Ще через секунду повернулася з повітря і виделка. Цілком спокійно, наче сталося саме те, що й мусило статися, Ван Лун сказав:

— Шкодую, Інститут міжпланетних сполучень не передбачив міцніших затискувачів, щоб добре утримувати на місці експансивних пасажирів. Галю, треба поміркувати. Ремені чи шнурки зав’язувати. Стелю головою пробивати не треба!

Не підводячи очей, зніяковіла Галя Рижко знову примостилася біля столу. Цього разу вона не знайшла слів для відповіді. Які там слова! Ще хвилина — і вона могла б розплакатися з досади на саму себе! Втім, тут, як завжди, доброзичливо відгукнувся Микола Петрович.

— Досить, досить, друзі! Мені здається, що Вадим не закінчив своєї розповіді. Ви спинилися на цератозаврі?..

— Правда, Галю, адже ви самі можете доповнити мене, — приєднався до нього Сокіл, бажаючи розсіяти засмученість дівчини. — Ми не згадали кількох рептилій того ж таки періоду. Пам’ятаєте, з тих, що пристосувалися до життя в повітрі? Галя потроху опановувала себе.

— Птеродактилі і рамфорінхи, — відповіла вона коротко, все ще втупившись у стіл.

— Так, — підтвердив Сокіл. — Отже, я закінчую. Ми, очевидно, зустрінемося на Венері з іхтіозавром, рептилією, яка пристосувалася до життя у воді, забавною такою напіврибиною. І зрештою я певен, що ми знайдемо там і живих археоптериксів — цих дивних напівплазунів, напівптахів. У мене, каюся, є навіть своя мрія…

Він спинився на кілька секунд, ніби обмірковуючи.

— Яка мрія?

— Привезти назад на Землю, як зразок, одного живого археоптерикса. Адже ж він, слово честі, дуже малесенький, і важить мало, і місця займе зовсім небагато. Миколо Петровичу, адже ж археоптерикс за розміром не більший від звичайної нашої ворони, — з благанням додав Сокіл, поглянувши на Риндіна.

— Мабуть, поки що про це говорити ранувато, — відповів той. — Спочатку знайдіть вашого археоптерикса, а тоді вже обговоримо, як бути з ним.

— Візьму сміливість заперечити, — втрутився в розмову Ван Лун, зберігаючи незворушно серйозний вигляд. — Навіщо, вважаю, везти на Землю таку дрібницю? Це не фауна Венери, це просто як ворона… як це?.. Так, обскубана ворона! Ні, ні, — рішуче продовжував він, ніби не помічаючи того, що Сокіл ось-ось готовий був вибухнути від обурення, — пропоную краще дещо переконливіше. — Він виразно приклацнув пальцями. — Наприклад, можна бронтозаврика… поменше розміром, щоб помістився в кораблі. Вважаю, можна тримати його на ланцюжку для безпеки. І привчити їсти з рук… а?

Дружній сміх зустрів пропозицію Ван Луна. Дійсно, це була кумедна думка: везти в астроплані на Землю, та ще привчати їсти з рук “невеличку” тварину — метрів щось вісімнадцять завдовжки!

— Мені здається, ви забуваєте, Ван, що у вас всього-на-всього астроплан, а не океанський пароплав, — зауважив, сміючись, Риндін.

— Дозволю собі з’ясувати: не забув. Пропоную не багато різних зразків, — наполягав Ван Лун, не змінюючи тону, — тільки один бронтозаврик, Миколо Петровичу! Щонайменшу, як це?.. бронтозаврячу дитинку. Вона, мабуть, трошки підросте в дорозі. Прилетить на Землю дуже симпатична!

Певна річ, Ван Лун відверто жартував. Але людина, незнайома з його манерою жартувати, наприклад, Галина Рижко, легко могла б подумати, що він говорить цілком серйозно. Жоден мускул не здригнувся на його незворушному вилицюватому обличчі, не підвелися навіть краєчки його повних губ. Тільки гострі сірі очі, здавалося, примружилися трохи більше.

— Гаразд, гаразд, — відповів Риндін. — Подивимося, виберемо там. У нас попереду ще багато часу для міркувань. У крайньому разі кожен візьме те, що буде йому до смаку. Вам, Ван Лун, — бронтозавряче дитинчатко, Соколові — археоптерикс, ну, а ми з Галею на місці подивимося. Життя на Венері, як я собі уявляю, таке різноманітне і химерне, що…

Він не закінчив. Його голос раптом потонув у гулі і гуркоті. Дзвінко загув метал, астроплан здригнувся, наче від міцного удару.

І зразу після того стало чути, як щось напружено і пронизливо свистіло. Свист був монотонний, він не припинявся ані на мить, він долинав немовби звідкись зверху… Що це таке? Що трапилося?

Зблідла Галя Рижко запитувально дивилася на вчених. Чому вони мовчать? Чому Ван Лун стиснув у кулаці свою люльку, а в Сокола таке стривожене обличчя і тонкі пальці нервово перебирають край піджака? Чому Риндін нахмурився так, що його кошлаті брови майже зійшлися на переніссі?..

А свист не змовкав. Галя глибоко зітхнула, їй раптом здалося, що стало важко дихати. І тут-таки вона помітила, що і Сокіл дихає так само. Що ж це?..

Риндін кинувся до панелей з кнопками і рукоятками, які керували апаратами для очищення повітря. Він повернув одну рукоятку, другу, придивився до циферблатів. Свист не змовкав. Микола Петрович обернувся до товаришів. Його слова лунали, як рішучий наказ:

— Негайно одягти скафандри! Галя зодягне мій. Оскільки четвертий скафандр на складі, я зачинюся в навігаторській рубці. Ван Лун, ви будете керувати роботою. В борту астроплана пробоїна. І крізь неї в простір виходить наше дорогоцінне повітря. Одягти скафандри! Хутко!

Монотонний свист не стихав. Риндін, швидко перебираючи петлі в стіні, пересувався до навігаторської рубки, але ще перед тим, як зачинити за собою наглухо двері, він на секунду спинився і додав:

— Я думаю, що це — метеорит. Будемо сподіватися, що він був один. До роботи, Ван Лун!

Двері м’яко зачинилися за ним. Метеорит?.. Метеорит пробив стіну астроплана?.. Але тоді ж це означає, що все повітря з міжпланетного корабля вийде в простір. Це означає, що… Галя Рижко нервово стиснула кулаки. На хвилину вона зовсім розгубилася. Думки не слухалися її, вона перестала володіти собою. Що може зробити Ван Лун, якщо стіну астроплана пробито?

Астроплан здригнувся ще раз. Це був ще один удар, не такий міцний, як перший, але все ж таки відчутний. І цей другий удар був немовби сигналом: по металічних стінках корпусу астроплана забарабанив цілий дощ, град дрібних відривчастих ударів. Всі вони йшли з одного боку — зліва і зверху.

Галя завмерла, жах охопив її.

Метеорит був не один!..

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

де розповідається про те, як Ван Лун і Вадим Сокіл ліквідували наслідки зіткнення астроплана з метеоритом, а Галя Рижко тим часом знайомилася з скафандром.

Соромно було признатися, проте Галя Рижко відчула неприємну слабкість в ногах. Вона збентежено закусила губу і подивилася в бік Ван Луна і Сокола. Ті були вже в скафандрах і надівали шоломи. А вона все ще стоїть, мов скам’яніла!.. Швидше, швидше!

— Галю, чи не треба вам допомогти? — почула вона голос Сокола, який долинав до неї чомусь глухо, немов крізь вату.

— Ні, ні, я сама впораюсь, — крикнула вона у відповідь.

Як дивно: варто людині, хоч би як вона розгубилася, почати щось робити, — і вона дуже швидко опановує себе! Галя Рижко влізла в скафандр. Пальці в щільних рукавичках робили спочатку якісь незграбні рухи. Але все ж таки вони без особливих утруднень відстебнули пряжки ременів, які прикріплювали скафандр до ніши, де він стояв. Тепер шолом! Галя опустила на голову прозорий закруглений зверху циліндр, який сам щільно ліг своєю нижньою частиною на наплечне вигнуте кільце. Дівчина зсередини замкнула замки. Готово! Циліндричний шолом наглухо ізолював її голову. А дихати як? Але все було передбачено. Замки шолома, закриваючись, самі привели в дію повітряний апарат. Тепер треба було тільки повернути зсередини оцю рукоятку, як навчав її Ван Лун, відрегулювати приток повітря. Єсть! До циліндра шолома почав поступати кисень з резервуарів на спині скафандра, заряджених оксилітом. Так називалася чудесна хімічна речовина, розроблена в Індійському інституті підводних досліджень. Вона поглинала з повітря в шоломі вуглекислоту і шкідливі продукти дихання людини і замість них подавала свіжий кисень.

Галя Рижко виступила з ніші. Вона стояла, намагаючись не рухатися, щоб звикнути до скафандра, і тільки обережно піднімала і опускала руку. Крізь міцне й ідеально прозоре органічне скло шолома-циліндра було добре видно, як Ван Лун наблизився до панелі керування повітряними приладами і виключив їх один за одним. Здивована Галя почула його спокійний голос; він здавався зараз навіть чіткішим, ніж хвилину тому. Хіба шолом пропускає звуки?.. Ван Лун говорив ніби про себе:

— Навіщо дарма витрачати повітря? Все одно його висмоктує з каюти простір! Тиск дуже-дуже впав.

Галя підійшла до барометра-анероїда, прикріпленого до стіни. Його маленька тремтлива стрілка, яка показувала тиск повітря в каюті, повільно пересувалася ліворуч… Вона вже давно залишила позаду червону риску з цифрою 760 і тепер підходила до 740… Ось уже 739… 736… 720… Це означало, що в каюті весь час зменшується тиск повітря. Воно виходило в простір крізь пробоїну в стіні астроплана. Ось стрілка барометра пройшла повз цифру 700, — і продовжувала повзти ліворуч.

Скафандр Галі Рижко трохи роздувся зсередини, його рукава й шаровари нагадували величезні сосиски, перехоплені металічними кільцями, які не давали тканині розтягатися надміру. Так само роздулися і скафандри Сокола і Ван Луна. Галя розуміла: це тому, що всередині скафандра тиск повітря лишався нормальним, а зовні він дуже впав. З мимовільним відчуттям побоювання Галя Рижко помацала пальцями в рукавичках тканину, з якої був зроблений скафандр: а що, як раптом вона не витримає, лусне, що тоді? Одразу кінець! Проте тканина, товста і пружна, навіть не згиналася в складки. Це було щось подібне до надзвичайно міцної гуми.

Знову залунав голос Ван Луна:

— Дуже раджу товаришам включити електричні грілки. В каюті вже стало холодно. Галю, ви пам’ятаєте, як включати електрогрілку?

— Так, так, пам’ятаю, спасибі.

— Все ж таки нагадую: навпроти підборіддя, в нижній частині шолома, є маленька рукоятка. Повертати треба праворуч. Не швидко. Краще повільно. Не так, як їхати на цератозаврі, а? Але включайте, щоб не замерзнути.

Справді, ртутний стовпчик термометра опускався дедалі нижче. Жах який! І повітря виходить, і ще температура падає! По спині дівчини пробігли холодні мурашки, і вона негайно повернула рукоятку електрогрілки. Приємне тепло почало розливатися всередині скафандра. І знову Галя подумала: але як же вона чує голос Ван Луна, а він — її відповіді? Адже справа не лише в тому, що їх розділяють тонкі прозорі стінки шоломів. Якщо крикнути гучно, то звук, можливо, проникатиме крізь них. Але, крім того, в каюті лишається дедалі менше повітря, а саме ним передаються звукові хвилі. Мало повітря — значить і звуки вже поширюватися не можуть… як же, справді…

Але тут в її вухах пролунав голос Риндіна:

— Ну як, друзі? Знайшли? Де пробоїна?

На голос академіка озвався Сокіл:

— Шукаємо, Миколо Петровичу. Я — у лівому відсіку.

Сокола підтримав Ван Лун:

— Я — у правому. Зараз знайдемо.

Галя озирнулася. Ані Сокола, ані Ван Луна не було в каюті. “Можливо, Ван Луну або Соколу потрібна моя допомога?” — майнуло в голові дівчини. Швидко перебираючи руками металічні стояки й шкіряні петлі, вона рушила до дверей.

— Залиштеся! — почула вона наказ Риндіна. — Там і без вас упораються. Стежте за приладами. Що з тиском? Яка температура?

Галя повернулася назад. Маленька стрілка анероїда невблаганно посувалася ліворуч.

— Шістсот двадцять три, Миколо Петровичу… Ні, вже шістсот… п’ятсот вісімдесят… п’ятсот шістдесят… п’ятсот…

— Температура?

— Мінус двадцять вісім… двадцять дев’ять… Тридцять!

— А ви спокійніше, дівчинко. Не хвилюйтеся.

— Слухаю, Миколо Петровичу, — прошепотіла Галя, не зводячи очей з стрілки, яка, здригаючись, повзла далі й далі ліворуч.

Може статися, академік Риндін і справді має рацію — чого вже тут хвилюватися: ще кілька хвилин, і в каюті, де щойно точилася весела, жвава бесіда, не залишиться навіть ковтка повітря… а потім, потім…

— Ну, чого ж ви мовчите, Галю? — запитував Риндін. — Візьміть себе в руки!

— Гаразд, Миколо Петровичу, — намагаючись говорити впевненіше, відповіла Галя. — Тиск чотириста десять… вісім… сім… Температура мінус тридцять три…

Ця невесела розмова лунала і у вухах Сокола. Посуваючись темним коридором, він гарячково шукав пробоїну. Яскравий промінь електричного прожектора, що висів на грудях Вадима, промацував кожен сантиметр корпусу астроплана.

— Як у вас, Ван Лун? Знайшли? — спитав він неголосно, проте його перебило гостре запитання Риндіна:

— Як ви там, Галю? Тримаєтеся? Що нового?

— Триста шістдесят, Миколо Петровичу, — відповіла Галя. — Нічого, тримаюся… триста сорок п’ять… Температура…

Ван Лун, зціпивши зуби, вдивлявся в металічні аркуші обшивки астроплана, освітлені його прожектором. Він добре знав влаштування астроплана, знав, що назустріч йому з протилежного боку посувається Сокіл. Він знав, яка вдосконалена конструкція корпусу міжпланетного корабля. Мабуть, навряд чи комусь спало б на думку вважати Ван Луна, відомого мандрівника і мисливця, боязкою людиною. І все ж таки саме тут, у цьому вузькому коридорі, Ван Лун явно відчув щось подібне до страху. Звідки взялося це відчуття?

Ось тут, наліво, поза супертитановою стінкою міститься їх центральна каюта. Дещо далі починається навігаторська рубка. Там чекає повідомлень від нього Риндін. А в загальній каюті — ця мила експансивна дівчина Галина Рижко. Там, в обох каютах, рівно горить електрика. В центральній каюті, хоча й замало повітря, але все ж таки там — життя. А направо?.. Направо, поза двома щільними шарами мінеральної шерсті і гуми, поза зовнішнім шаром відшліфованого до сліпучого блиску супертитану, — там мертва космічна безодня. Мільйони і мільйони мільйонів кілометрів, світлових років, ще яких завгодно одиниць, якими Людство умовилося вимірювати відстань. Але суть всього цього нагромадження вимірювальних одиниць зводиться до одного: там страхітлива порожнеча, невідома і безконечна порожнеча космосу, крізь яку лине, падає по інерції їх астроплан. Як це любив говорити Микола Петрович? “Аргонавти Всесвіту”? Так, схоже, схоже…

Раптом Ван Лун спинився. Хутким рухом він виключив прожектор. Так, ось вона, пробоїна! Крізь неї рівним незгасаючим світлом сяє яскрава жовтувата зірка. Чудове, взагалі кажучи, видовище: чорний небозвід, і на ньому ця зірка, наче крупний діамант. Ван Лун наблизився до пробоїни, нахилився і зазирнув у чорну безодню. Його прозорий шолом-циліндр притиснувся до пробоїни в стіні, підтягнувся сам до неї, ніби на нього хтось натискував ззаду.

“Так, розумію, розумію, — усміхнувся Ван Лун. — Присмоктує порожнеча!..”

Дивна зв’язаність власних рухів вразила його, немовби він інстинктивно побоювався зробити зайвий крок. Його обличчя відділялося від міжпланетного простору тільки товстим органічним склом шолома-циліндра. Дивно і страшно було думати, що тут-таки, за цим прозорим склом, — температура абсолютного нуля, ніщо, таємнича порожнеча Всесвіту. І він, з трудом стримуючи хвилювання, дивився у пробоїну.

Тепер Ван Лун бачив не одну лише крупну жовтувату зірку, яку помітив спочатку. Чорна безконечна глибина була, здавалося, геть уся рясно засипана іскрами й вогниками. Це були зовсім не такі зірки, до яких звик погляд людини на Землі! Вони палали кожна сама по собі, сплітаючись при тому в барвисті чарівні візерунки; погляд пробігав по них, мимоволі затримуючись на величезних сліпучих зірках, які палахкотіли незгасним яскравим світлом далеких гігантських світил.

Але зараз був не час для спостережень.

— Триста двадцять, п’ятнадцять, одинадцять, — лунав у його навушниках голос Галі.

— Миколо Петровичу, — закричав Ван Лун, — дозвольте сказати, пробоїну знайдено!

— Дуже добре, Ван, — почув він у відповідь нетерплячий голос Риндіна. — Чи легко полагодити це?

— Зараз почну. Гадаю, заварю швидко. Незабаром все буде в порядку… Вадиме, прошу вас, ідіть до мене, в сектор… — він оглядівся, ввімкнув прожектор. А, ось вони, умовні позначення переходів і відсіків астроплана! — В сектор К-14! Інструменти! Одразу!

— Єсть!

Ван Лун знову схилився до пробоїни. Що ж, все ж таки попрацювати доведеться. Оплавлені краї пробоїни свідчили про величезну силу, з якою вдарив невеличкий метеорит. Очевидно, сам він вибухнув під час удару, перетворився на газ.

— Вадиме, довго чекати вас доводиться!

— А я вже тут, Ван!

З темряви з’явився силует Сокола, вірніше — його скафандра. Біле проміння прожектора прорізало пітьму і схрестилося з промінням прожектора Ван Луна. Фантастичні постаті двох мандрівників у Всесвіті схилилися коло пробоїни, пильно розглядаючи її. Метеорит, очевидно, ударив з величезною силою. Він пробив, як той снаряд, оболонку астроплана, та до того ще й кріплення переборки.

— М-да… — пробурмотів Сокіл. — Оце так удар! Мабуть, нам ще пощастило, що в цьому місці було кріплення переборки. Воно прийняло на себе частину удару, інакше метеорит міг би пробити і внутрішню стінку, врізатися в каюту… Гаразд, але чому не спрацювали радіолокаційні шукачі?.. Це не просто цікаво, але й тривожно, Ван. Це визначає, що і надалі…

— Про “надалі”, вважаю, встигнемо поговорити, — сухо відгукнувся Ван Лун. — Давайте працювати, прошу.

Він акуратно виміряв діаметр пробоїни. Потім проміння його прожектора освітило принесений Соколом ящик з інструментами. Ван Лун відшукав у ньому щось схоже на плескату пробку і виміряв її.

— Ні, треба ширше. Він узяв іншу.

— Ця підійде.

Пробка мала конічну форму. Ван Лун устромив її тоншим кінцем у пробоїну — і вона зразу ж таки втиснулася в неї сама майже на третину. Ван Лун задоволено зауважив:

— Отак присмоктувало до отвору і мій шолом.

— Вплив порожнечі, — озвався Сокіл. — Вона висмоктує з нашого корабля повітря.

За ящиком, який приніс Сокіл, тягнувся гнучкий електричний кабель. Сокіл вийняв з ящика невеличкий апарат, з’єднаний шнуром з корпусом ящика, приставив його до пробки і повернув вимикач. Одразу із приладу висунувся масивний металічний стрижень, який дрібними сильними ударами бив по пробці. Це був електричний молоток. Частими ударами він забивав пробку в пробоїну. Вже через півхвилини Сокіл виключив молоток. Пробка міцно увійшла в пробоїну, щільно закривши отвір.

— Тепер заваримо краї!

У руках Ван Луна був уже інший апарат. Він нагадував знайомий кожному виробничнику прилад для електрозварювання, тільки портативніший. Ван Лун включив його. Спалахнула сліпуча, яскрава дуга полум’я. Легкими рухами Ван Лун проводив кінчиком приладу по краях пробоїни. І там, де вогняна дуга з’єднувала корпус астроплана, кріплення переборки і пробку, — метал пробки зразу розплавлявся і заливав стінку ракети, розпливаючись по ній. Пробка зварювалася з металічною стінкою і кріпленням переборки. Ця операція забрала теж небагато часу.

І нарешті Галя Рижко, яка уважно прислухалася до голосів Ван Луна і Сокола, почула радісний вигук геолога:

— Миколо Петровичу, можна включати повітряні апарати. Пробоїну закрито!

Проте Риндін заперечив:

— Рано ще, Вадиме! Двері в коридор відчинені, та й ви ще будете повертатися, повітря даремно виходитиме у відсіки. Йдіть до каюти, ізолюйте її, а тоді вже і включайте апарати постачання повітря.

— Єсть!

Тим часом Галя Рижко, яка остаточно заспокоїлася, з інтересом вивчала свій скафандр. Зроблений він був продумано і дуже дотепно. Товстий шар якоїсь невідомої Галі тканини, міцної й пружної, немов насиченої гумою, вкривав усе тіло; з неї ж були зроблені шаровари й рукава. Зовні ця пружна товста тканина була вкрита ще й тонкою металічною сіткою, яка, мабуть, призначена була захищати тканину від ударів, пошкоджень і подряпин і не давати їй роздуватися зсередини. Для цього ж таки в рукава й шаровари були вставлені металічні кільця.

Високий циліндричний закруглений зверху шолом з прозорого матеріалу міцно закріплювався на наплечному вигнутому кільці з блискучого металу. Це кільце зручно лежало на плечах людини, не заважаючи їй рухатися, і разом з тим надійно прикріплювало циліндричний шолом. Кілька гнучких трубок в металічних спіралях з’єднували нижню частину шолома з апаратами для дихання, які містилися за спиною, нагадуючи ранець.

Потужний прожектор, закріплений на грудях скафандра, давав сліпуче біле проміння. Галя кілька разів вмикала і вимикала його, знайшовши кнопку керування.

Виявилося, що руки рухаються в рукавах скафандра зовсім легко — так само, як і пальці в товстих рукавичках. Відчуття зв’язаності і незграбності, яке було у Галі перший час, виникало тільки спочатку, доки вона не звикла до скафандра. А потім все йшло добре і без найменшої незручності.

Взагалі в цьому надзвичайному скафандрі була безліч дотепних пристосувань. Галя дуже легко навчилася керувати обігріванням. Вона зразу ж намацала маленьку рукоятку в нижній частині шолома, про яку їй сказав Ван Лун, і знайшла потрібний для неї стан. Електрогрілка була, мабуть, десь у тканині костюма, а можливо, нагрівалася та сама металічна сітка, яка вкривала скафандр… В усякому разі, від цієї грілки розливалося приємне тепло, яке рівномірно зігрівало все тіло, від кінчиків пальців на руках до нігтів на пальцях ніг.

Галі дуже кортіло відшукати в скафандрі мініатюрну радіоустановку, яка дозволяла переговорюватися з товаришами і навіть чути всі звуки, що лунали зовні, поза скафандром. Адже для цього треба, щоб у шоломі був свій власний мікрофон і репродуктор і, крім того, окремий мікрофон, виведений назовні. Галя чудово розуміла все це, недарма вона завжди цікавилася радіотехнікою. Але виявити щось у шоломі чи біля нього їй не вдалося: мабуть, і мікрофон, і телефон були дуже маленькими.

Шукаючи радіоустановку, Галя обмацала вже всю верхню частину скафандра, коли прочинилися зовнішні двері каюти і ввійшли в своєму фантастичному для незвичного ока одязі Сокіл і Ван Лун. Останній зачинив за собою двері, перевірив, чи досить міцно прихопили її криві важелі, що висунулися з стіни, чи не залишилося десь щілини. Потім він повернувся до Галі:

— Нудьгуєте, дівчино, так? — лагідно, хоча, як і звичайно, трохи насмішкувато пролунав його голос. — Нічого, нічого, вже кінець. Прошу стежити за барометром, включаю постачання повітря.

— Та я зовсім і не нудьгувала, а слухала, як ви розмовляли, — відповіла Галя. — І потім зайнята була скафандром. Я ніколи не думала, що він так складно влаштований.

— А що, важко справлятися? — спитав Сокіл.

— Ні, зовсім не так! Він складний, а виходить, що вся ця складність допомагає людині відчувати себе зручно й легко.

— Ото ж воно й є, — задоволено сказав Сокіл. — У нас на астроплані все так! Ну, незабаром почнемо дихати нормальним повітрям, товариші. Ван Лун уже включив!

З вихідної трубки балона із стислим повітрям лився потік прозорого газу. Стрілка барометра анероїда повільно поверталась назад, до показників нормального тиску. І знову вона не квапилася, а повільно просувалась по циферблату, обережно проходячи повз кожну цифру.

— Скільки вже? — почула Галя голос Риндіна.

— Шістдесят, Миколо Петровичу.

— Значить, трохи згодом можна вже йти до вас, а то у мене в рубці повітря наче на Гімалаях…

Серце Галі тривожно стислося. Як вона могла забути про це!.. В астроплані, очевидно, було тільки три скафандри. І Микола Петрович віддав їй свій… Ой, як страшно думати про те, що могло б статися!.. А що ж буде після того, як вони прилетять на Венеру? Невже ж такі передбачливі люди, як Риндін і Ван Лун, не захопили з собою запасного скафандра? А якщо один з апаратів вийде з ладу?..

Наче у відповідь її думкам пролунав знову голос Риндіна:

— Ван Лун, як ви могли забути про резервний скафандр? Його давно вже слід було перенести до каюти.

У Галі відлягло від серця: значить, усе гаразд.

— Шкодую дуже, Миколо Петровичу, — відповів Ван Лун. — Дуже-дуже шкодую. Це лише моя провина.

Галя, вагаючись, подивилася на Сокола. Помітивши це, він спитав:

— Що, знову якесь нерозв’язне питання, Галю?

— Так, — сказала вона, — не розумію однієї речі.

— Якої?

— Ось, внутрішнє приміщення астроплана немовби герметично відділене від тих коридорів, які проходять між зовнішньою і внутрішньою стінами астроплана, правда?

— Правда.

— А метеорит пробив тільки зовнішню стіну?

— Ну і що ж?

— Значить, крізь отвір у цій зовнішній стіні могло вийти тільки те повітря, яке було в коридорах… А з внутрішніх приміщень воно не мусило вийти. Втім, повітря весь час виходило, і свистіло… Як же це так?

— А от погляньте сюди, Галю, — відповів Сокіл, вказуючи в куток каюти.

Там, у кількох сантиметрах від підлоги, косим зигзагом зміїлася тріщина. Вона була досить великою, над нею навіть луснула м’яка тканина, що вкривала стіну в цьому місці.

— Від міцного удару метеорита тріснула стіна каюти, — пояснив Сокіл враженій Галині. — Крізь цю тріщину і виходило у відсіки повітря. Воно й свистіло, як ви помітили. Але все обійшлося благополучно, тепер ми з Ваном заваримо і цю тріщину. А ви, Галиночко, в свою чергу, зашиєте і тканину після того, щоб усе було красиво… А ось і Микола Петрович!

Двері навігаторської рубки відчинилися. На порозі стояв Риндін. Обличчя його було похмурим. Жестом він показав: зняти скафандри!

Це було виконано одразу. Мандрівники зняли шоломи і з насолодою, на повні груди вдихнули свіже, холодне повітря. У каюті було холодно, мабуть, усього градусів з десять вище нуля: опалення, ввімкнене Ван Луном водночас з апаратом повітропостачання, не встигло ще підняти температуру до норми.

— Щось трапилося, Миколо Петровичу? — стривожено запитав Сокіл.

Голос Риндіна звучав дуже спокійно, так підкреслено спокійно, як звучить голос відважної людини під час очевидної небезпеки. Академік пощипував вуса.

— Метеорит трохи змінив наш курс, — сказав він.

Три пари очей занепокоєно дивилися на нього. Риндін, усе так само пощипуючи вуса, говорив далі:

— Ви цікавилися, Вадиме, чому не спрацювали наші радіолокаційні установки? Це дуже просто. Вони промацують простір попереду і дещо з боків, щоб в разі появи в їх полі зору метеоритів, негайно автоматично змінити курс астроплана і уникнути зіткнення. Так воно й було весь час. А цього разу радіолокаційні установки не могли помітити метеорит, бо він летів не назустріч нам, а ззаду, наздоганяв нас. І наздогнав. Швидкість нашу він майже не змінив: його маса замала для цього, та і його власна швидкість, хоча й дуже велика, все ж була в значній мірі погашена тим, що ми віддалялися від нього. Але курс він все ж таки дещо змінив, цей міжпланетний снаряд… Земні пости керування вже відзначили неприємну пригоду, запитували мене. Я розповів те, що знав і що міг виснувати. На Землі вже вирахували наше відхилення і зараз почнуть виправляти курс. Але це може спричинитися до затримки… можливо, доведеться знову включати наші двигуни. А поки що ми летимо вбік, трохи ухиляючись в глибину Сонячної системи.

— Але ж це означає… — нерішуче сказав Сокіл.

— Нічого ще не означає, — відрубав Риндін. — Якщо б не існувало земних постів керування, нам було б значно важче. А зараз… Ван Лун, ходімо до карт. Ми мусимо самі точно встановити відхилення і допомогти Землі виправити наш курс. Дорога кожна секунда!..

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

що являє собою щоденник Галини Рижко, в якому вона розповідає про обладнання міжпланетного корабля, про те, чому в подорож можна було взяти дуже мало води, про мініакумулятори і здобуття енергії за рахунок Сонця — і про багато інших важливих речей.

…Чому я вирішила вести щоденник? Не знаю й сама. Може, вплинуло зауваження Миколи Петровича. Вчора, відірвавшись від своїх обчислень і протираючи запалені, почервонілі повіки, він сказав мені:

— А шкода, що ніхто на астроплані не веде свого особистого щоденника. Звичайно, особливих пригод у нас не дуже багато, якщо не зважати на головне — удар метеорита, з наслідками якого ми ніяк не справимося. Так, пригод у нас ще менше, ніж у звичайного корабля, який пливе десь у Атлантичному чи Тихому океані, ані бур, ані штормів… І все ж таки непогано було б потім, у майбутньому, повернувшись додому, на Землю, почитати такий щоденник. Одне діло — офіціальний службовий журнал з його записами, і зовсім інше — записи особисті, від душі, з індивідуальними враженнями. Як ви гадаєте, Галю?

Проте, моєї відповіді Микола Петрович і не чекав, а тут-таки знову заглибився в обчислення. Ось уже третю добу він майже не спить, як і товариш Ван Лун. Вони перевіряють курс, побоюючись найменшої помилки в розрахунках. Це все після зустрічі з гидким метеоритом, про який я не можу думати без люті. Стільки накоїти! Микола Петрович і Ван Лун відриваються від праці тільки на лічені хвилини, щоб поснідати і пообідати.

Яка він надзвичайна людина, наш Микола Петрович, і як я люблю його! Я все ладна зробити для нього, — рішуче все, тільки б він посміхнувся в свої короткі сиві вуса, у нього така лагідна, добра посмішка! І як це він може бути завжди турботливим, як знаходить час навіть думати про наш настрій, жартує, вигадує всякі речі. Наприклад, учора він запропонував нам влаштувати змагання, турнір стрільців з електричного пістолета. “Переможець, — сказав він, — дістане звання кращого снайпера астроплана і цілої Венери, оскільки, — засміявся він, — ми навряд чи зустрінемо там когось, хто спробував би відвойовувати таке звання”. Між іншим, по-справжньому змагатися доведеться тільки мені і товаришу Ван Луну (я ніяк не звикну називати його просто Ваном, як інші, він такий завжди глузливий, хоча теж дуже хороший і піклується про мене). На решту зважати не доводиться, особливо на Вадима Сергійовича, який, на мою думку, зовсім не вміє стріляти. А проте Ван Лун іронічно зауважив, що Вадим Сергійович все ж таки може сподіватися потрапити до кращої четвірки стрільців астроплана! Ну, втім, зараз не до жартів.

Всі ми дуже занепокоєні. Земні пости керування ніяк не виведуть наш астроплан на точний курс. Щось заважає. Микола Петрович побоюється, що це трапляється через перекручення радіосигналів, які ми одержуємо. Щось, пов’язане з космічним промінням, а що саме, я ще не зрозуміла. Як зрозумію — обов’язково запишу. А поки що знаю тільки, що з кожним днем радіозв’язок з Землею стає гіршим і гіршим. Слова ледве чутні, такий гуркіт у репродукторі. А тут іще це відхилення від курсу!..

В усьому винний, певна річ, метеорит, який пробив стіну корабля і вплинув своїм ударом на наш напрямок. Як це могло трапитися? Як могла статися така неприємність?

Адже кожному відомо, що такий випадок під час міжпланетної подорожі взагалі є винятковим. Наукові працівники в переважній більшості вважали, що при розрахунках подорожі на небезпеку зіткнення з метеоритом можна просто не зважати. Ми розмовляли про цей самий наш метеорит з Вадимом Сергійовичем і з Ваном (нарешті я назвала товариша Ван Луна, як і всі!). Ось як проходила наша бесіда.

— Пам’ятаю таке: тільки одного разу під час обговорень майбутнього польоту ми натрапили на одного чи двох песимістів, — похмуро зауважив Ван, — які міркували про метеоритну небезпеку. І як їх тоді розгромили! Особливо того маленького кандидата наук, як його?.. Та ви його знаєте, Вадиме!

— Так, так, — озвався Вадим Сергійович, — маленький, худорлявий, в старомодному пенсне. Як же! Він ще сипав цифрами про середню кількість метеоритів, яку щосекунди викидає космос на Землю. А що ж, і від нього була користь. Адже це після тих суперечок Інститут міжпланетних сполучень та Інститут радіозв’язку вже остаточно вирішили обладнати астроплан протиметеоритними радіолокаційними установками. І дуже добре зробили!

— Так… і незважаючи на ті установки, метеорит все ж таки врізався в нас, — так само похмуро додав Ван.

— Від цього також є користь. У подальшому астроплани будуть обладнані круговими радіолокаційними установками, от побачите! — закінчив свої заперечення Сокіл.

Скажу просто — нам здорово не пощастило. Наскочити в світовому просторі на метеорит вважається майже неможливим. За підрахунками астрономів навіть у найгустіших метеоритних потоках, так званих Леонідах, найближчі тверді частки потоку віддалені одна від одної на сто десять кілометрів!

Більше того, я пам’ятаю навіть таку фразу з однієї астрономічної книжки в маминій бібліотеці: “Кожен метеорит у звичайному потоці віддалений від свого сусіди відстанню принаймні в п’ятсот кілометрів”. І це ж — у потоці!

У мікрофільмовій бібліотеці нашого корабля, у книжці професора Оберта я знайшла такі слова:

”Ракета мусить мандрувати по Всесвіту принаймні п’ятсот тридцять років, доки зустрінеться бодай з одним метеоритом. У цьому розумінні мандрівка в міжпланетному кораблі в усякому разі менш небезпечна, ніж, наприклад, поїздка в звичайному автомобілі. Доводячи це, вчені вирахували навіть, що можливість зустрічі ракети з метеоритом під час подорожі Земля — Місяць обчислюється співвідношенням 1:100 000 000”.

Одна можливість на сто мільйонів, один шанс із ста мільйонів — і цей єдиний шанс випав на нашу долю. От уже справді надзвичайне “щастя”!

Ну, взагалі все обійшлося благополучно, якщо не зважати на те, що астроплан відхилився від свого курсу. Проте й це незабаром ліквідується, — так обіцяє Микола Петрович. Я буду дуже рада, він хоч відпочине трохи.

За ці три доби я ще краще познайомилася з нашим чудовим міжпланетним кораблем, яким не втомлююся захоплюватись. І тільки тепер я зрозуміла, який величезний труд багатьох і багатьох наукових інститутів потрібний був для його створення. Скільки вчених працювало над його конструюванням, як сумлінно і продумано зроблені всі його деталі, все обладнання!

Спробую стисло описати тут астроплан і його конструкцію так, як я встигла зрозуміти.

“Венера-1” — гігантська блискуча, загострена спереду “сигара”. Завдовжки вона має понад тридцять метрів, а в діаметрі, в найширшій її частині, — біля семи метрів. З обох боків астроплана містяться маленькі крильцята, а на них по невеличкому ракетному двигуну. На хвості астроплана — три стабілізатори, схожі на плавці риби; між ними розташований отвір головного ракетного двигуна, так зване сопло.

Оболонка корабля зроблена з найлегшого сплаву металів — супертитану; він легкий, проте дуже міцний і твердий. Шліфований супертитан вкриває весь корпус астроплана. А відшліфований він для того, щоб зменшити тертя астроплана в атмосфері під час польоту чи зниження. Під шаром супертитану прокладені ще два шари — штучної мінеральної шерсті і гуми. Це — теплова ізоляція, бо під час польоту в атмосфері астроплан страшенно нагрівається від тертя. А під час польоту в міжпланетному просторі — ще важче: з одного боку, освітленого Сонцем, астроплан дуже нагрівається, а з іншого, тіньового, навпаки, сильно охолоджується. І, мабуть, гума ще може і пом’якшити удар, коли ми під час посадки вдаримося об щось. Не знаю, це я сама придумала…

Ну, під усім цим є ще шар свинцю. Він якось особливо електрично оброблений, щоб пропускати менше космічного випромінювання. Микола Петрович говорив мені, що він довго заперечував проти свинцю, адже це дуже збільшило вагу корабля. Проте нічого не можна було зробити, і він зрештою погодився, бо космічне проміння може виявитися в просторі небезпечним ворогом.

Така зовнішня оболонка астроплана. На відстані біля півметра від неї іде внутрішня стінка корабля — друга оболонка. Ці дві оболонки з’єднані міцними переборками: так роблять на морських кораблях і підводних човнах, щоб було міцніше. І виходить, ніби два кораблі встромлені один в другий. Це також важливо на випадок аварії. Тільки уявити собі, що могло статися, коли б на астроплані не було внутрішньої оболонки, зробленої, до речі, також з міцного й твердого супертитану!.. Метеорит пробив би тоді обидві стінки корабля, з каюти одразу ж таки вийшло б усе повітря, і ми задихнулися б, навіть не встигнувши одягти наші скафандри. Страшно і подумати про таке! Тепер у світовому просторі летів би мертвий, освітлений зсередини астроплан, а в ньому, за пробитими стінами, лежали б замерзлі трупи мандрівників… Фу, навіть думати про таке не хочу!

За внутрішньою супертитановою стінкою починаються наші володіння. Між іншим, дві каюти — загальна і навігаторська рубка — займають на астроплані найменше місця. Потім я поясню, чому це так. Обидві каюти розміщені в носовій частині зверху (я вживаю цей неточний вислів “зверху” тільки за звичкою). їх з’єднують широкі двері, які можна герметично зачиняти. Круглий люк у підлозі загальної каюти веде вниз (знову неточний вислів!), до приміщення, де зберігаються запаси їжі, води, стисненого повітря і таке інше. Ці складські приміщення куди більші від обох кают. А ще далі, до центра корабля, — запаси вибухового атомного матеріалу. Він служить для роботи реактивних двигунів, він-таки може стати нам у пригоді під час шукань ультразолота на Венері. Поблизу зберігаються інструменти і запасні прилади. Поруч — кладова непорушного харчового запасу.

Ще далі, в нижній частині корабля, розміщено машинний відділ. Там стоять машини, які перероблюють зіпсоване повітря. Вони забирають з нього вуглекислоту і шкідливі гази, які виділяє людина під час дихання, і збагачують повітря свіжим киснем. До речі, це надзвичайні прилади, вперше застосовані на нашому астроплані! Особливо вражаючим є те, що вони дозволили нам взяти з собою неймовірно мало води. Я спочатку навіть не повірила, що таке може бути.

Тільки уявити собі: людині треба на добу близько двох з половиною кілограмів води! Скільки ж це треба було б узяти в подорож води на три чоловіки на сто сорок шість днів, не кажучи вже про зворотний шлях і про непорушний аварійний запас! Та цілі цистерни! А в наших баках — тільки аварійні запаси: нам вода не потрібна! Як так? А отак! Та наші апарати, виявляється, можуть ще й самі здобувати воду… ну, не самі, але начебто самі. Це страшенно цікаво і дуже дотепно.

Особливі прилади, конденсатори, виловлюють з повітря ту вологу, яка випаровується нашими тілами під час дихання чи крізь пори тіла. Потім ця волога насичується повітрям, до неї додаються деякі необхідні організмові солі — і виходить чудова смачна вода. її кількості цілком вистачає для того, щоб, як говорить Вадим Сергійович, “задовольнити добову потребу людини у воді”. Кожному з нас треба на добу, приміром, два з половиною літри води, як я вже сказала; а конденсатори могли б дати навіть більше — чи не три літри на добу.

І тут немає ніякої помилки в цифрах! Я й сама страшенно здивувалася і вирішила, що не розчула, коли Ван пояснював мені це. Я, вагаючись, спитала його:

— Товаришу Ван Лун, тут якась помилка. Ви самі сказали, що кожен з нас одержує на добу два з половиною літри води. Як же конденсатори могли б виловлювати з повітря і давати нам близько трьох літрів? Адже не може бути, щоб організми виділяли вологи більше, ніж одержують її?..

Мабуть, у мене був дуже дурний, спантеличений вигляд, бо Ван Лун розсміявся. Він відповів мені (я не вмію передати його особливу манеру говорити, запишу по-своєму):

— Саме так, Галю! Людина взагалі виділяє більше води, ніж поглинає її з питвом та їжею. Бачте, в надрах організму відбувається весь час хімічне створення води. Деяка частина кисню, який ми вдихаємо з повітрям, і деяка частина водню, який міститься в їжі, сполучаються і створюють воду. В цілому в організмі щодоби синтезується таким чином близько чотирьохсот грамів води. І конденсатори можуть уловлювати її. Зрозуміло?

Звісно, я зрозуміла, чого ж тут не розуміти! І все ж таки це дуже дивно. Я знала досі про колообіг води в природі, а виходить, що такий самий колообіг відбувається і в нашому тілі. Та ще й з хімічним додатком!

Признаюся, спочатку, коли я про все це довідалася, мені було трошечки огидно: як же це — пити ту ж саму воду, яка вже пройшла крізь організм, таку, яка, так би мовити, уже була у вжитку? Як не очищуй її, все одно вона ніби якась не така, не свіжа… А потім я збагнула: адже і в природі точнісінько так само, вода ж до нас повертається знову і знову та сама, яка вже побувала в організмах людей і тварин. Крім того, наша вода з конденсаторів — свіжа, прохолодна і кришталево чиста, — мені дуже подобається.

Так чи інакше, а водою ми забезпечені вдосталь. Ніхто з нас її не економить, та цього й не потрібно, хоча на кораблі немає великих і важких баків з запасною водою.

Не менш смачне в астроплані і повітря. І я не випадково написала слово “смачне”. Адже кожен знає, як легко і приємно дихається в лісі чи в полі після грози! Повітря тоді буває особливо свіжим, навіть трошечки гостреньким, з якимсь незвичайним присмаком. Це тому, що під час грози повітря насичується озоном. Апарати для очищення повітря в каютах додають не лише кисень, але й озон. Тому наше повітря завжди свіже і приємне. А крім того, озон вбиває всякі бактерії — теж непогано!

Щоб покінчити з повітрям і водою, розповім ще, як ми вмиваємося. Це дуже кумедно, хоча до нашого вмивання слід звикати. Справа в тому, що вмиватися, як на Землі, в астроплані не можна: вода просто не литиметься з крана, адже вона невагома. Звісно, її можна було б примусити бити вгору чи вниз фонтанчиком під тиском. Але тоді вона негайно полетить у повітря великими круглими краплинами, — спробуй спіймай її там!

Тому я, як і всі інші, користуюся губкою. Я стискаю губку, занурюю її у воду в тазику і там відпускаю. Вода зразу ж таки втягується в губку: адже тиск повітря в каюті нормальний! Тоді я виймаю губку разом з водою, яка набралася в неї, і умиваюся губкою, а потім витираюся рушником. От до чого доводиться додумуватися за умов невагомості!

Умивання — єдине, мабуть, що у нас не автоматизоване, тут нічого не поробиш.

Ой, зовсім забула, треба ще розповісти про те, як мені доводиться кип’ятити воду! Це теж дуже інтересно і знову стосується тієї ж самої невагомості в астроплані.

Що вийде, коли в астроплані взяти електричний чайник і спробувати закип’ятити в ньому воду, налити окріп у чашку, ну, скажімо, чай, щоб потім пити його? Нібито просто? А насправді нічого б з цього не вийшло.

Неприємності почалися б з того, що вода в чайнику не захоче кипіти. Ось, дно чайника нагрівається, вода біля нього вже кипить, — а вище залишається зовсім холодною. Дивно? А все чому? Та тому, що вода в чайнику невагома, нижня її частина, яка прилягає до дна чайника, не стає легшою, хоча й нагрілася, не підіймається вгору. А холодна, навпаки, не опускається вниз, щоб у свою чергу зігрітися біля дна чайника, як це буває за звичайних земних умов. І щоб закип’ятити воду в астроплані — треба було б весь час енергійно перемішувати воду в чайнику, ані на хвилинку не спиняючись. Веселе заняття?

Але ось, припустімо, вода все ж таки закипіла. Як налити чай з чайника в чашку? Та він просто не захоче литися з носика, — адже він такий самий невагомий, наш чай! Можна струсонути чайник, виштовхнути з нього воду, але тоді окріп великою краплиною вилетить з носика і полине повітрям вздовж каюти. Летючий окріп — теж не дуже приємна річ! Спіймати його в повітрі і не обваритися при цьому — я особисто не берусь.

Тому у нас заведено суцільну механізацію. Наш електричний чайник, в якому я щодня кип’ячу воду, не потребує допомоги, в ньому не треба перемішувати воду і не треба витряхати її з носика. В ньому влаштований маленький моторчик з лопатями, що обертаються у воді. Щойно я включаю чайник, наливши в нього воду, вмикається і моторчик. Лопаті весь час крутяться і перемішують воду. Вона швидко обертається в чайнику, а це створює відцентрову силу. І коли я потім нахиляю чайник, — відцентрова сила витискує воду з носика: тут уже треба спритно підібрати її в чашку, а потім пити крізь трубочку, що не дуже приємно, але нічого не зробиш, іншого виходу немає…

Суп я варю також в особливому казанчику з мотором. Тільки в ньому немає лопатей (адже вони перетворили б на кришиво все те, що я кладу в суп), а замість того обертається весь казанчик. Ось як трудно бути домашньою господаркою чи поваром у невагомому світі!

…Здається, я дуже багато написала тут про нашу кухню. Але все це таке незвичайне і дивовижне, що я просто не могла стриматися. Зате тепер розповім про серйозні речі.

Всі наші машини, все чисто автоматичне обладнання — все електричне. Електрика — душа астроплана. І яка я рада, що опинилася тут, все побачила на власні очі, про все дізналася!

Спочатку я тільки й робила, що дивувалась. Адже всі ці машини, автомати і різні прилади забирають страшенно багато енергії. Звідки взяти стільки енергії, щоб її вистачило на всю подорож з Землі на Венеру і назад, та ще й на весь час життя на Венері? Я й спитала про це Вана (адже саме він відає всім господарством корабля). А він відповів мені, та ще й підморгнув:

— Чого-чого, а електрики в нас досить! Що до цього можете не турбуватися, дівчино.

Чомусь він дуже любить називати мене “дівчино”, каже, що звик так звертатися до студенток, які працювали з ним у різних експедиціях. Ну і хай, мені однаково!

Насамперед він показав мені акумуляторне відділення. Ох, як там багато цих самих акумуляторів, цілі шафи понаставлені, тільки не таких, як ми звикли, а зовсім малесеньких. Вони звуться — мініакумулятори, їх сконструювали в Інституті електропроблем всього кілька років тому. Я думаю навіть, що, коли б не було мініакумуляторів, навряд чи можна було б так здорово, дотепно і економно налагодити все наше електричне господарство. Втім, треба спочатку розказати, що це таке.

Різні акумулятори відрізняються своєю ємкістю, величиною свого електричного заряду. Це зрозуміло кожному школяреві. Але досі у вжитку були тільки незграбні великі акумулятори старого типу. Вони були дуже незручними, з мізерною ємкістю. І от, ще на початку нашого століття, радянський академік Йоффе теоретично передбачив, що можуть існувати акумулятори й іншого типу. А потім учені розробили його теорію і створили мініакумулятори.

Вони завбільшки всього з сірникову коробочку, зовсім малесенькі. А ємкість міні акумулятор а така, що він може живити своєю електрикою машину на двадцять п’ять кінських сил протягом цілих ста годин! Як саме він влаштований, я не можу розказати. Знаю тільки, що в ньому відбуваються якісь складні хімічні процеси, які й дозволяють мініакумулятору зберігати в собі такий великий електричний заряд. Ван Лун почав був пояснювати мені, але тут-таки й кинув, сказав, що це з галузі електрохімії і що для мене це не важливо. Ну й гаразд, буде час — сама розберуся.

Так от, цілі шафи таких мініакумуляторів стоять у нас в особливому приміщенні. Щойно працюючий акумулятор розряджується, автоматичні прилади виключають його і включають свіжий. Таким чином, машини й апарати спиняються лише тоді, коли виснажиться останній мініакумулятор. А коли ж це трапиться? Адже так чи інакше, яким велетенським не був би загальний заряд усіх мініакумуляторів, все одно його не може вистачити на весь час подорожі. Значить, їх треба заряджати. А за рахунок чого? Звідки взяти потрібну для цього енергію?

Звичайно, можна було б одержувати енергію від електрогенераторів, які працюють на якомусь паливі. Але для цього потрібні і самі генератори, і паливо для них. А все це зайвий вантаж для астроплана. І отут я розповім про найвидатніший винахід, зроблений вченими Шанхайського інституту енергетичних проблем, яким керує професор Ван Лун. Цей винахід зроблений був спеціально для нашого міжпланетного корабля!

Китайські вчені розробили новий, оригінальний і абсолютно надійний засіб постійно одержувати все нову і нову енергію протягом всієї подорожі, всього перебування експедиції в міжпланетному просторі. Це прямо геніально по простоті і дотепності: ми дістаємо енергію без будь-яких витрат і зусиль, автоматично! І все це зроблено за ідеєю і під керівництвом нашого професора Ван Луна. Як я його поважаю!

Уже давно вчені мріяли про те, щоб запровадити безпосереднє перетворення променевої енергії Сонця на електрику. Саме безпосереднє, а не за допомогою якихось проміжних процесів, громіздких і незручних. Справді, було відносно легко збудувати потужне велике дзеркало, яке збирало б у фокус сонячне проміння і нагрівало ним котел з водою. Вода, перетворена на пару, могла б рухати генератор і давати електроенергію. Такі установки широко створювалися в першій половині нашого сторіччя і навіть давали деяку користь. Але вони всі були громіздкими, малопотужними — і головне, сонячна енергія в них використовувалася тільки на якихось 5-10 процентів. Мізерна кількість! І легко зрозуміти чому. Адже ж у тих установках променева енергія Сонця спочатку перетворювалася на теплову, потім на механічну, а вже по тому й на електричну.

А от коли б перетворювати променеву енергію безпосередньо в електричну, без неминучих у проміжних перетвореннях втрат, тоді й процент використання обов’язково підвищився б. Втім, як здійснити отаке безпосереднє перетворення?..

Щоправда, наука знала своєрідні речовини, які під впливом світла давали так званий фотоефект, викидали з себе електрони, отже — давали електричний струм. їх використовували вже досить давно для влаштування фотоелементів, — найбільше елемент селен. Проте такі пристрої не вирішували справи, бо вони давали ще менший коефіцієнт корисної дії, перетворювали на електричну енергію зовсім мало променевої енергії Сонця, — якихось 1–1,5 процента.

Отак було довгий час — аж доки наука не відкрила чудесні якості так званих напівпровідників. Саме вони, ці напівпровідники, які досі, здавалося, взагалі були ні до чого в електротехніці, — поклали початок нової ери у використанні променевої енергії Сонця!

Професор Ван Лун пояснив це мені так:

— Виявилося, люба Галю, що напівпровідники мають надзвичайну цінність. Чи уявляєте ви собі, що це таке взагалі? Ну от, є відомі вам провідники, найчастіше — метали. Якщо ми замкнемо батарейку від кишенькового ліхтарика мідною, наприклад, дротинкою, то тією дротинкою піде струм і нагріє її. А що буде, коли ми замкнемо ту ж батарейку дротинкою, скажімо, з скла чи гуми?

— Та нічого й не буде, — відповіла я, — Ніякий струм по ній не піде.

— Цілком вірно. Бо і скло, і гума — не провідники, а ізолятори, як і багато інших речовин, подібних до них. Але є такі речовини, які й струм проводять погано, і в ізолятори не придатні, наприклад, елементи германій, селен, кремній, закис міді й інші. Вони називаються напівпровідниками. До речі, вони мають ще одну цікаву властивість. Якщо їх заморозити, — вони стають добрими ізоляторами; а якщо, навпаки, нагріти, то вони стають такими ж добрими провідниками, як і метали.

— Та як же це може бути? — здивувалася я. — Виходить одна й та ж сама речовина може бути і ізолятором, і провідником?

— Все залежить від умов, Галю, — посміхнувся Ван Лун і почав мені пояснювати, в чому тут річ. Ну, все це дуже й дуже складно, так складно, що я не беруся тут переказати все те, що мені розповів професор Ван Лун. Тому одразу перейду до головного.

Оті самі напівпровідники, якщо їх освітлювати, теж викидають з себе електрони (яких вони мають дуже великий запас!) і дають електричний струм. Спочатку такі напівпровідникові фотоелементи перетворювали на електричну енергію тільки 10 процентів променевої сонячної (хоч і це було чимало — порівняно з первісними, селеновими). А потім їх дуже удосконалили — і вони почали перетворювати аж 20 процентів! Це вже зовсім інша справа!

Отже, професор Ван Лун вирішив:

— Хто заважає нам використати напівпровідникові фотоелементи для того, щоб одержувати електроенергію під час міжпланетної подорожі? Адже стінка астроплана, повернута до Сонця, весь час буде освітлена його яскравим промінням. І це освітлення буде цілком постійним, бо за весь час подорожі жодна хмаринка не закриє від астроплана могутнє сяюче Сонце! Значить, якщо вмонтувати в стінки корпусу астроплана напівпровідникові фотоелементи, — вони весь час даватимуть нам електроенергію, бо весь час на них впливатиме сонячне світло, весь час вони перетворюватимуть променеву енергію Сонця на потрібну нам електричну. Ось де джерело енергії для живлення цілого господарства міжпланетного корабля!

Може, професор Ван Лун говорив і не зовсім так, а більш по-науковому, але я записала по-своєму, як зрозуміла і як умію. Він каже, що в основному все вірно; ну, а вже він у цій галузі все знає!

І от виявилося, що такі розрахунки були правильними.

У зовнішніх стінках нашого астроплана вмонтовані малесенькі напівпровідникові фотоелементи. їх безліч, просто навіть неймовірна кількість. Всі вони з’єднані групами послідовно, щоб дістати від них потрібну нам напругу. А групи вже з’єднані паралельно, — щоб одержуваний струм був потрібної потужності. Нібито просто, — а як трудно було конструкторам розмістити і розподілити всі ті незчисленні фотоелементи, та ще й так, щоб вони не зменшили міцності супертитанової оболонки астроплана!

Так чи інакше, Сонце сяє в міжпланетному просторі цілком справно і так само справно працюють наші напівпровідникові фотобатареї, що являють собою цілу фотоелектростанцію. Струм, який ми постійно одержуємо від неї, весь час заряджає мініакумулятори — і ми не відчуваємо ані найменшої нестачі електроенергії, яка надходить до нас постійно і безкоштовно без будь-яких зусиль з нашого боку. Як у чарівній казці!

Микола Петрович якось сказав:

— Наша енергосистема мусить працювати абсолютно невідмовно, ще точніше, ніж людське серце!

І я розумію, що це саме так. Адже від нашої фотоелектростанції, від незчисленних напівпровідникових батарейок, що заряджають величезну кількість мініакумуляторів, — цілком залежить робота всіх чисто механізмів і автоматичних приладів астроплана. А це — ціле складне господарство.

Ось я виписала тут стовпчиком перелік — з чого складається робота нашого машинного господарства (під диктовку професора Ван Луна):

1. Очищення повітря, конденсація води і вентиляція всіх приміщень астроплана.

2. Освітлення і опалення корабля.

3. Робота всіх допоміжних механізмів — автоматичних запорів, дверей, гамаків, люків, шаф, буфета… та тут усього і не перелічиш.

4. Робота всіх автоматичних приладів і апаратів, пов’язаних з керуванням астропланом.

5. І нарешті, автоматична дія механізмів, які керують ракетними двигунами, подають до них рідке паливо — атоміт.

Втім, про це слід поговорити окремо. І це я знаю вже не з слів Ван Луна, а з розповіді самого Миколи Петровича.

Спочатку мені, признаюся, було страшно уявити собі, що тут-таки, за нашими спинами, за тонкими супертитановими переборками астроплана, — лежить багатотонний запас атоміту, нової атомної вибухової речовини величезної сили. Динаміт, піроксилін, нітрогліцерин, тринітротолуол, — всі ці вибухові речовини не можуть іти в порівняння з атомітом. Ця нова речовина була виготовлена тільки два роки тому Ленінградським і Київським інститутами фізичної хімії — спеціально для нашого астроплана. І, як каже Микола Петрович, тільки це дало можливість здійснити міжпланетну подорож на такому порівняно маленькому кораблі. Микола Петрович пояснив це так:

— От ви вже знаєте, Галю, що без нашої фотоелектростанції і мініакумуляторів ми не могли б забезпечити астроплан потрібною кількістю електроенергії. Без автоматичних механізмів керування і без зірких земних постів, без радіолокаторів і допомоги швидкісних електронних лічильних машин — ми не могли б летіти так певно й надійно, як це відбувається тепер. Але головне все ж таки — атоміт. Послухайте мене уважно, і ви зрозумієте, в чому тут річ.

Виявляється, що наука і техніка до останнього часу не могли здійснити пасажирську міжпланетну подорож тільки тому, що не існувало відповідного палива для ракетних двигунів. Можна було збудувати і відрядити снаряд “Місяць-1” і навіть корабель “Місяць-2”, який облетів навколо Місяця і повернувся на Землю. Але пасажирський міжпланетний корабель — зовсім інше діло.

Адже кожен пасажир — це не лише його власна вага, проте ще й вага продуктів харчування і численних апаратів, які мусять обслуговувати людину в дорозі. Кожному пасажирові треба на день аж ніяк не менше від 600 грамів їжі — це остаточний мінімум. Отож скільки їжі доводиться везти з собою в астроплані трьом пасажирам, що летять на Венеру і назад?.. Який це велетенський вантаж!

Тепер далі. Скільки ж палива мусить витратити корабель, навантажений в такий спосіб? Адже астроплан має не тільки піднятися з Землі і розвинути космічну швидкість, але потім ще й вдруге злетіти — з поверхні Венери. І тут створюється щось дуже подібне до зачарованого кола.

Міжпланетний корабель мусить везти в своїх баках дуже багато палива — і тому його загальна вага стає більшою. Але тоді для його розгону треба витрачати також більше палива, і тому знову збільшувати ємкість баків. А чим більші баки, тим більше треба палива для розгону корабля. І так без кінця! Виходить, що за рахунок палива вага корабля стає неймовірно великою — і головна частина цього палива потрібна тільки для того, щоб розігнати до великої швидкості те ж саме паливо. Де ж вихід? Як зменшити запас палива, потрібного для польоту? Це й було головним завданням багатьох учених і конструкторів упродовж десятків років.

— Певна річ, вони мали свою провідну зірку, — сказав Микола Петрович, розповідаючи мені про все це. — Великий основоположник реактивної техніки і зореплавання Ціолковський залишив науці свою знамениту формулу, за якою можна визначити запас потрібного для міжпланетного корабля палива. За цією формулою кінцева швидкість всякої ракети (отож, і астроплана, який користується ракетними двигунами) залежить від тієї швидкості, з якою продукти згоряння, гази, витікають з двигуна, і від того, яку частину загальної ваги корабля під час зльоту складає вага палива. Чим більша швидкість витікання газів, тим менше можна взяти палива.

Таким чином, вагу палива можна було визначити за формулою Ціолковського, — але від того конструкторам не ставало легше.

— Я на їх місці давно вже вдалася б у відчай і кинула цю справу, — чесно призналась я Миколі Петровичу, слухаючи його.

— Це від того, люба Галю, — відповів він, — що ви не маєте потрібної для вченого наполегливості і терпіння.

Наполегливість і терпіння! Звучить це дуже красиво, проте… ні, варт записати, в чому тут справа, які труднощі стояли перед конструкторами!

Щоб перемогти земне тяжіння і вирушити в політ на Венеру — астроплан мусить розвинути колосальну швидкість — 11,5 кілометра на секунду. Це знають всі. Якщо перекласти ці цифри на більш зрозумілу мову, то вийде, що астроплан мусить летіти з швидкістю понад 40 000 кілометрів на годину, — отже, він може за одну лише таку годину облетіти навколо Землі по екватору.

Втім, виявляється, що коли б робити розрахунки тільки по самій цій швидкості, то з подорожі нічого б не вийшло. І от чому.

Злітаючи з Землі, корабель мусить подолати опір повітря і витратити на це додаткове паливо — це раз. Паливо необхідне і для гальмування астроплана під час посадки на Венеру, інакше він просто розіб’ється — це два. Другий зліт, уже з поверхні Венери, знову паливо — це три. Гальмування під час посадки на Землю — ще паливо — це чотири. Ну, і деякий запас палива на непередбачені випадки, як-от наше зіткнення з метеоритом — це п’ять.

Коли б усе паливо, яке астроплан мусить мати в своїх баках, використати на розгін корабля в безповітряному просторі, де немає опору повітря, — тоді міжпланетний корабель розвинув би так звану “ідеальну швидкість”. Не 11,5 кілометра на секунду, а близько 30 кілометрів на секунду. Таку швидкість і брали в основу своїх обчислень і розрахунків конструктори.

— І багато з них, як і ви, Галю, у відчаї хапались за голови: становище здавалося безвихідним, — додав, посміхаючись, Микола Петрович. — Зрозуміло, що ще в п’ятдесятих роках нашого сторіччя пасажирська міжпланетна подорож була нездійсненною…

Ускладнення полягало в тому, що за тих часів швидкість витікання газів з рідинних ракетних двигунів не перебільшувала трьох кілометрів на секунду. А за таких умов, як показує все та ж сама знаменита формула Ціолковського, для досягнення швидкості астроплана в 30 кілометрів на секунду — потрібний був зовсім фантастичний запас палива. І сказати дивно: вага палива під час зльоту мусила перебільшувати вагу самого астроплана в… 5900 разів! Ясно, що тоді це було абсолютно нездійсненно, просто немислимо.

Конструктори вигадували хтозна-скільки обхідних шляхів, щоб зменшити запас палива під час зльоту. Ще сам великий Ціолковський висував ідею про зліт астроплана не з Землі, а з її штучного супутника — як-от наші “Диск-1” або “Диск-2”. Якщо астроплан злітав би з такого штучного супутника, йому не треба було б долати опір повітря. Та й земне тяжіння значно зменшилось би. Отож, можна було б зменшити і запас палива. А головне — можна було б використати велику власну швидкість супутника. Але поки що така ідея лишається також нездійсненною. Штучні супутники Землі ще надто маленькі, вони непридатні для ролі міжпланетних вокзалів…

Була й інша ідея, — створення ракетних поїздів, складених ракет. У такому поїзді задня ракета служить тільки для зльоту в земній атмосфері. Вона штовхає передню ракету, двигуни якої поки що не працюють, розгонить її. А потім, коли ця задня ракета витратить запас свого палива, вона відпадає від передньої ракети і падає назад, на Землю. Тим часом перша летить далі: вона дістала вже певну швидкість, пройшла крізь щільні шари атмосфери — і її ракетним двигунам доводиться розгонитися вже майже в умовах безповітряного простору. Але й ця ідея виявилася досі практично майже нездійсненною, хоча в нашому астроплані є дещо від неї. Я маю на увазі ракетний візок, який виніс наш міжпланетний корабель у розріджені верхні шари атмосфери під час старту з Землі.

Всі оті ідеї не були повним розв’язанням питання. Лишався тільки один реальний шлях: шукати паливо, в якого швидкість витікання газів була б значно більшою. Над цим конструктори та винахідники й билися багато років.

— Що ж, вони досягли великих успіхів, але всього цього було замало для міжпланетної подорожі, — задумливо похитав головою Микола Петрович. — Для земних перельотів нові види палива прислужилися добре, а для космічних — вони лишалися все ще слабкими…

Ну, щодо земних перельотів, то тут все гаразд, це я сама знаю. Тепер ракетоплани і стратоплани літають з такою швидкістю, яка й не снилась у п’ятдесятих роках. Пасажирський ракетоплан за маршрутом Москва-Пекін, наприклад, покриває весь шлях усього за півгодини!

Я сказала про це Миколі Петровичу. Він ствердив:

— Так, так, це вірно. Швидкість витікання газів у ракетоплані підвищилася до 4–5 кілометрів на секунду. Це велике досягнення техніки. Але — хіба така швидкість може задовольнити конструкторів міжпланетного корабля? Звичайно, ні.

І от, коли, здавалось, були вичерпані вже всі можливості, коли вчені переконались, що із звичайного палива не можна вижати більшої швидкості витікання газів, — на допомогу прийшла радянська атомна техніка! Два науково-дослідних інститути, Ленінградський і Київський інститути фізичної хімії, майже водночас розробили нові типи атомного палива. Один з них, атоміт, вивів конструкторів з безнадійного до того часу стану. Міжпланетна подорож стала реальністю!

Нове дивовижне атомне паливо дало можливість сконструювати ракетні двигуни, з яких гази витікали з швидкістю 12 кілометрів на секунду. Атоміт став чарівним ключем до дверей в міжпланетний простір (це не я вигадала таке красиве порівняння, так сказав Микола Петрович!).

На нашому астроплані “Венера-1” встановлені саме такі ракетні двигуни. Що це дало?

Раніше, при старому ракетному паливі, його вага мусила б перевищувати вагу корабля в 5900 разів (навіть писати не хочеться такі неймовірні цифри!). А при атоміті — вага палива перевищує вагу самого корабля тільки в 12 разів.

Певна річ, це величезне, вирішальне досягнення техніки. Втім, не слід думати, що конструкторам нашого астроплана було дуже легко. Співвідношення 1:12 зовсім не схоже з колишнім, цілком божевільним 1:5900, але й воно практично досить складне. Микола Петрович пояснив мені так — і я одразу зрозуміла, як важко доводилося конструкторам астроплана.

— Чи тримали ви коли-небудь в руках, Галю, звичайну, найпростішу залізну садову поливальницю?

— І навіть воду в ній носила, поливала грядки на нашому городі дома, — здивовано відповіла я. — Але при чому тут поливальниця?

— А от при чому. Звичайнісінька поливальниця важить усього лише в сім разів менше, ніж вода, яка в неї налита. Поливальниця й вода дають співвідношення 1:7. У нас, в нашому кораблі, співвідношення між вагою складного астроплана з усіма його механізмами, устаткуванням, пасажирами і вагою запасу палива досягає 1:12. По відношенню до ваги взятого палива астроплан мусить бути легшим, ніж поливальниця по відношенню до налитої в неї води. Розумієте?

— Але як же цього можна було досягти? — ще більше вразилась я.

Микола Петрович знизав плечима:

— Конструктори виконали своє завдання, тільки й всього. Труднощі, бачте, існують, на мою думку, лише для того, щоб їх перемагати. Цим самим зайняті, між іншим, і ми з вами…

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

в якому Галина Рижко продовжує свій щоденник і закінчує розповідь про влаштування астроплана “Венера-1”; у цьому розділі також йдеться про те, яким підступним і небезпечним ворогом може виявитися в міжпланетному просторі загадкове космічне проміння.

…Кілька днів я не бралась за щоденник — було дуже багато важливих справ. Зате тепер, коли життя в астроплані увійшло, як кажуть, до звичної колії, — хочу швиденько надолужити прогаяне. Тим більше, що Микола Петрович, довідавшись про мій щоденник (я, звісно, сказала йому, що пишу), зауважив:

— Дуже добре, Галю. Досі ваші обов’язки на кораблі були дещо не визначеними. Ні, ні, — поспішив він мене заспокоїти, бо я вже відкрила рота, щоб заперечити, — я знаю, ви робите чимало корисного і важливого. І їжу готуєте, і господарство ведете, і допомагаєте Ван Лунові стежити за приладами повітроочищувальної системи, і стали непоганим фотооператором… Але тепер я вважатиму вашим головним обов’язком — вести докладний щоденник. Ви ж розумієте: потім, коли ми повернемося, можна буде об’єднати мої службові записи і ваш щоденник. Хіба це не буде цікавим? Пишіть, Галю, записуйте все!

Так от, спочатку про найголовніше: ми знову летимо вірним напрямом, правильним курсом. Микола Петрович і професор Ван Лун розрахували і вивірили все. А земні пости керування підтвердили їх розрахунки. Потім ракетні двигуни виправили курс. Тепер все в порядку, метеоритові не вдалося збити нас з шляху! І у всіх нас дуже добрий настрій, хоча виявилося, що метеорит зробив нам ще одну значну неприємність, на жаль, непоправну.

Саме в тому місці, де він пробив зовнішню стінку астроплана, в одній з шаф зберігався запасний четвертий скафандр. Метеорит пробив його навскоси, починаючи з прозорого шолома. Скафандр безнадійно вийшов з ладу — і навіть полагодити його за допомогою запасних частин, які є в головному складі, теж неможливо. Тепер, коли ми будемо працювати на Венері, з астроплана не можна буде виходити всім одразу, бо нас четверо, а скафандрів лишилося тільки три… А може статися, що на Венері і не так вже багато вуглекислоти в атмосфері, як пророкував професор Акімов?.. Не знаю, побачимо…

Минулого разу я не закінчила розповідь про астроплан і його двигуни. Доведеться дописати про це, спробую по-коротше.

Я спинилась на співвідношенні ваги астроплана з вагою атомітного палива — 1:12.

Навіть за умов найбільшої економії палива — зліт з рейкової доріжки за допомогою візка з додатковими ракетними двигунами, початок роботи наших власних двигунів у розрідженому повітрі вершини Казбеку, використання швидкості обертання Землі і багато чого іншого — астроплан довелося завантажити дуже великою кількістю палива. Інакше не можна було!

При зльоті з Землі корабель важив близько 650 тонн. З них — не слід лякатись, адже ж я все пояснила раніше — паливо займає 600 тонн, а з 50 тонн, що залишилися, — близько 40 тонн важить корпус астроплана, двигуни і приміщення для атомі ту. І тільки 10 тонн є дійсно корисним вантажем. Ось з чого він складається (це все без мене, я в розрахунки не входила. Ну, зараз це не важливо, бо все обійшлося), — щоб було ясніше, випишу стовпчиком, так буде зрозуміліше.

1. Три пасажири — 210 кілограмів.

2. Запас продуктів (туди і назад для округлення по 200 днів, а всього на дорогу — 400 днів; перебування на Венері — 465 днів; усього продуктів на 3 чоловіки по 1 кілограму на день — 2 тисячі 595 кілограмів та ще резервний запас їжі — 405 кілограмів) — усього продуктів 3000 кілограмів.

3. Вода — 1000 кілограмів (от як мало води: проте я раніше докладно розповіла про роботу конденсаторів, які повертають назад воду, виділену нашими організмами у вигляді пари).

4. Рідкий кисень — 500 кілограмів (адже й кисень також повертається нам назад з продуктів дихання, отож нам потрібний дуже маленький додаток).

Усього: 4710 кілограмів.

До цього треба додати ще дуже багато: запас рідкого повітря, установки для того, щоб очищувати й переробляти повітря, прилади опалення, охолодження, конденсатори води, енергетична система в стінках корабля, одяг, скафандри, посуд, аптечка, різні інструменти і апарати, радіостанція, радіолокатори, кіно— і фотокамери, різні прилади, зброя та припаси до неї, мікрофільмова бібліотечка, поштові ракети (про них я розповім згодом) і ще всіляке дрібне обладнання. Все це важить понад 5 тонн — дуже мало, якщо врахувати скільки всього необхідно взяти пасажирам для тривалої міжпланетної подорожі. Ну, і ще я. В мені ваги тільки 56 кілограмів, зовсім дрібниця. Звісно, продукти доводиться витрачати й на мене… проте це я вже про інше заговорила.

Отож, 10 тонн корисного вантажу при 40 тоннах ваги самого корабля і 600 тоннах ваги палива — це, кожен погодиться, не дуже вигідне співвідношення. Ми немовби мандруємо на величезній цистерні з паливом, у верхню частину якої вбудовані дві порівняно малесенькі каютки!.. Але й таке співвідношення було нездійсненним для людей, які жили ще в п’ятдесятих роках нашого сторіччя, коли не був винайдений атоміт.

Так, тепер ще про атоміт і наші двигуни, щоб покінчити з усім цим.

Уся центральна і задня частини астроплана являють собою величезний склад нового атомного палива, атоміту. Це — темно-бура масляниста рідина, яка не замерзає навіть під впливом найнижчих температур. І ще вона майже зовсім позбавлена в’язкості: атоміт надтекучий, він вільно просочується крізь найщільніші фільтри, якими б дрібними не були їхні пори. Це дуже важливо!

Атоміт зберігається в баках, з яких тонкими трубками надходить під тиском до камери згоряння. їх у нас три: одна, центральна, в хвостовій частині астроплана, і дві маленькі на кінцях крил. Центральна камера — потужний двигун, який розгонить корабель, а дві маленькі служать для керування, для поворотів і маневрування в міжпланетному просторі.

В атмосфері й стратосфері керувати астропланом можна за допомогою стабілізаторів — це такі крильцята на взірець плавців на хвостовій частині корабля, вони діють зовсім не так, як кермо на воді. Але ними користуватися можна лише там, де є атмосфера, — над Землею чи над Венерою. А в міжпланетному просторі стабілізатори безсилі. Тут кораблем керують за допомогою маленьких ракетних двигунів.

Припустімо, нам треба повернути праворуч. Якщо б ми знаходилися в човні, звичайному річковому човні, то для цього досить було б міцніше натиснути на ліве весло — і човен, підштовхнутий зліва, поверне направо. Примірно так і з нашими маленькими ракетними двигунами, вони ніби замінюють нам весла. Якщо ми хочемо повернути ракетний корабель направо, то приводимо в дію лівий двигун. Він підштовхує ліву частину корабля — і повертає його направо. Дуже просто!

Значно складніше влаштований самий ракетний двигун. Тут конструктори зіткнулися з дуже високою температурою вибухів атоміту. Вона досягає 4000 градусів. Такої температури неспроможні були витримати жодні старі вогнетривкі матеріали, вони плавилися — і двигун виходив з ладу. Тому довелось створити нову жаростійку речовину, особливу пористу кераміку. З неї і зроблені камери згоряння двигунів.

Атоміт просочується крізь найдрібніші пори в керамічних стінках камери і при цьому додатково охолоджує їх. Всередині камер він вибухає з величезною силою і виштовхує з сопла ракети назовні продукти вибуху у вигляді сліпучо сяючих газів із швидкістю близько 12 кілометрів на секунду. Ось що таке атоміт!

…Я дуже втомилась від докладних технічних описів! Мабуть, я ще чимало пропустила, і ті, хто читатиме колись мій щоденник, ще чого доброго скажуть, що їм не все тут зрозуміло. Але я не можу краще розповісти про астроплан і його обладнання, я й так старалася з усіх сил. Попрошу Миколу Петровича передивитися ці сторінки, може, я десь наплутала…

А поки що розкажу про інше. Як я вже писала, астроплан знову ліг на правильний курс. Виявилось, що від удару метеорита він відхилився на кілька градусів усередину від його напівеліптичної орбіти. Адже тут не можна говорити — на південь чи на північ, на схід чи на захід. У нас немає сторін світу. Весь час величезне сліпуче Сонце заливає нас своїм гарячим промінням зліва, з одного боку, не змінюючи свого положення на небозводі, чорному, як вугілля. Далеко позаду од нас ми бачимо нашу любиму Землю, вона весь час зменшується в розмірах і тепер уже перетворилась на спокійну далеку зеленувату планету. Мені дуже хотілось побачити фази Землі — адже вона також, як і Місяць, проходить через різні фази. Але для цього треба було б летіти навколо Землі. А нам вона здається весь час майже повним диском, хоча Микола Петрович і каже, що цей диск мусить потроху ущерблятися, бо ми переганяємо Землю в її русі по орбіті. Але я цього не помічала, хоч як приглядалась.

І північне, і південне небо, вживаючи земні вислови, завжди перед нами. Повертаючи дзеркала перископа, ми можемо бачити на небі перше-ліпше сузір’я в будь-який час: адже нас не відгороджує від половини неба обрій Землі. А сузір’я ми бачимо з такою ясністю, з якою їх не доводилось бачити жодному астрономові з Землі. І це зрозуміло: адже нам не заважає земна атмосфера. Тому ми зробили безліч цікавих фотознімків зоряного неба. Цим займалась я сама як фотооператор астроплана “Венера-1”.

Проте в нас є один ворог, з яким на Землі не доводиться зустрічатись, — принаймні так щільно, як доводиться нам. Це — космічне проміння, яке пронизує майже все на своєму шляху і йде звідкись з глибин Всесвіту. Вадим Сергійович встановив, що головний потік космічного проміння йде з боку крабовидної туманності Тельця, але він не певний, що немає ще й інших напрямів. Цей потік дедалі посилюється і нині спричиняє безліч неприємностей для нас.

Вадим Сергійович провадив свої дослідження з самого початку подорожі. Микола Петрович каже, що ці дослідження — найважливіше його завдання на першому етапі шляху корабля, бо експедиція мусить пролити світло на природу і походження загадкового космічного проміння. Спочатку це проміння день у день ставало активнішим. А тепер, кілька днів тому, воно досягло якогось максимуму. Сокіл сказав тоді:

— Образно висловлюючись, ми летимо серед потоку космічного проміння, який аж ніяк не слабшає. Ніколи не гадав, Що воно може досягти такої інтенсивності!..

Ван Лун жартівливо озвався:

— Шкодую, нема парасольки від такого дощу. Може, треба винайти?..

Він іноді дуже смішно говорить, професор Ван Лун. І по-нашому, і не зовсім по-нашому. І жартує з таким серйозним виглядом, що не відразу зрозумієш. Але мені він страшенно подобається, такий розумний, завжди серйозний і стриманий, не скаже зайвого слова.

Так от, Ван Лун пожартував відносно парасольки, якою можна було б прикритися від космічного проміння; йому і на думку тоді не спадало, як нам доведеться ще згадувати його слова…

Насамперед, космічне проміння позбавило нас радіозв’язку з Землею і відрізало астроплан від земних постів керування. Сталося саме те, чого побоювався Микола Петрович, і тепер нам доводиться уважно стежити за курсом корабля і, якщо треба, то вже самим виправляти його.

Я вже писала, що кілька днів тому радіозв’язок з Землею різко погіршав. Чіткий і ясний до того голос диктора Землі почав тонути в тріскотінні і шумах електричних розрядів. У мене було таке враження, ніби десь поблизу вдарила міцна гроза, яка заважає нам чути радіопередачу з Землі. Спочатку це були окремі потріскування й удари — як від гуркотіння грому. Потім у репродукторі здійнявся суцільний гуркіт, голосу диктора вже не можна було чути, він немов з трудом пробивався крізь хвилі того гуркоту.

Микола Петрович спробував слухати без репродуктора, через навушники, але довелося кинути і їх. Голос диктора зник зовсім, заглушений розрядами.

З останніх уривчастих фраз, які долинули до нас, було зрозуміло, що й на Землі перестали чути нашу передачу. Тільки там не було отих набридливих розрядів, а просто сигнали астроплана почали слабшати, затухати — і зникли зрештою зовсім. Ну, та це зрозуміло, адже ж наша радіостанція відносно слабенька, її потужність не йде ні в яке порівняння з потужністю земних передавачів. І наші сигнали просто заглушилися, вони не змогли пройти крізь потік космічного проміння. А земні сигнали, можливо, і проходили, але цілком перекручувалися космічним промінням, і їх не можна було розібрати.

Так чи інакше, радіозв’язок з Землею зник. Добре, що хоч продовжували справно працювати наші радіолокатори, встановлені в носовій частині корабля для виявлення зустрічних метеоритів. На їх чутливих зеленуватих сяючих екранах кожен, навіть найдрібніший далекий ще метеорит раптом викликає скривлення яскравої лінії, яка перетинає екран. І тоді зразу ж таки автоматично починає діяти той чи інший ракетний двигун на крилах астроплана, корабель трохи повертає вбік, скривлення лінії на екрані зникає, і астроплан знову, так само автоматично, лягає на правильний курс, обійшовши метеорит. Ні, зустрічних метеоритів ми аж ніяк не боїмося, доки працює цей надзвичайний радіолокаційний пристрій, чутливіший від якого завгодно телескопа і діючий, як каже Вадим Сергійович, “швидше думки”.

Нас трохи захищає від космічного проміння шар електрично обробленого свинцю, прокладений в оболонці корабля під супертитаном. Проте виявилось, що цього надто мало, і скоро нам довелося переконатися в цьому.

Вперше ми відчули на собі вплив загадкового космічного проміння цілком несподівано, зненацька, два дні тому, на двадцять третій день подорожі. Сталося це так.

Ми спокійно сиділи в центральній каюті після вечері і відпочивали. Ван Лун закурив свою люльку; він дуже рідко робить це, стараючись економити повітря. Але дві люльки на добу — його норма, дозволена Миколою Петровичем. І всі ми звикли до того, що після обіду і після вечері Ван Лун урочисто закурює при допомозі Вадима Сергійовича чи мене: адже йому надто трудно зробити це самому, бо хтось повинен обмахувати запалений сірник, інакше він. погасне. Завжди така процедура викликає веселі жарти, і ми сміємося; до того ж тютюн Ван Луна дуже приємно пахне. Одне слово, всі ми звикли, і люлька Ван Луна нікого не дратує.

Але цього разу, щойно голубуватий димок люльки поплив у повітрі, Вадим Сергійович раптом розсердився і гукнув:

— Під три чорти вашу люльку, Ван! Набридла вона мені! Не хочу!

Ми здивовано поглянули на нього: це було таким незвичним, таким дивним з боку м’якого, соромливого Вадима Сергійовича. Проте виявилось, що несподіванки тільки починались. Важко уявити собі, які вражені були Микола Петрович і я, коли і професор Ван Лун, завжди такий стриманий і ввічливий, ладний в усіх випадках пожартувати, як він це вміє, тонко і дотепно, — раптом підвівся з-за столу і повернув до Сокола нахмурене, роздратоване обличчя. Він гостро сказав:

— Вважаю, краще замовчіть. Ви мені теж набридли.

Сокіл спалахнув, його обличчя почервоніло. Він закричав:

— Це що за брутальність? Та я…

Але Ван Лун не дав йому закінчити фразу. Він уже стояв біля Вадима Сергійовича з занесеною рукою, великий і грізний. Крізь зціплені зуби він люто прошипів:

— Просив краще замовчати. Інакше знімайте окуляри. Вони можуть зараз розбитися.

Ще мить — і Ван Лун міг вдарити Вадима Сергійовича. Проте цього не трапилося, бо Сокіл раптом зовсім несподівано заплакав… Не можна було зрозуміти, що трапилось. Я, витріщивши очі, дивилася на обох. Сокіл дійсно плакав; в нього на очах з’явилися сльози, він плакав, мов дитина. Потім він опустив голову на руки і монотонно заговорив:

— Мене ображають… загрожують… ображають…

Він повторював одні й ті ж самі слова скривдженим голосом, в якому бриніли сльози. А Ван Лун стояв біля нього з занесеним кулаком і лютим, роздратованим обличчям, — і в нього рухались м’язи на вилицях. Це було прямо страшно, і, головне, нічого не можна було зрозуміти: за що вони розсердилися один на одного, що трапилось?..

— Миколо Петровичу, що це таке? — спитала я. Слово честі, мені було дуже страшно.

Микола Петрович мовчав, — і його обличчя не заспокоювало мене, на ньому було помітне сильне напруження. Він лише зробив мені знак, щоб я не втручалась: нехай, мовляв, вони самі вгамуються! А потім уже нахилився до мене і сказав:

— У кожної людини можуть бути такі моменти, коли на неї зсередини, так би мовити, натискають враження від сильних переживань і розстроюються нерви. Ми надто багато працювали останніми днями. Це, мені здається, бурхлива нервова реакція.

— Але їх треба заспокоїти! — вигукнула я. А Микола Петрович, навіть не відповівши мені, з інтересом вдивлявся в обличчя Ван Луна. І взагалі те, що він сказав мені, було остаточно незрозумілим: ніколи раніше Микола Петрович не залишився б осторонь, якщо б Сокіл і Ван Лун посварились. В цей час Ван Лун нахилився до Сокола і загрозливо сказав:

— Мені дуже гидко дивитись на вас. Ви не чоловік, вас треба вчити. Прошу вставати і відповідати по-чоловічому. Допоможу вам сам!

Ван Лун схопив своєю міцною рукою комір піджака Сокола і рвонув його. Вадим Сергійович навіть не опирався. Безвільно звісивши голову, він усе ще плакав. А Ван Лун сіпав його з боку в бік, і тіло Сокола безживно бовталося в повітрі, як велика мертва лялька.

Я не витримала:

— Та що ж ви робите, товаришу Ван Лун? Киньте! Адже це божевілля якесь!

Але Ван Лун лише похмуро покосився на мене і так само люто процідив крізь зуби:

— Мовчати, дівчино. Коли говорять чоловіки, дівчата — геть! Не їхня справа!

В одчаї я кинулась до Миколи Петровича, — і остовпіла, побачивши дивний, незнайомий вираз його обличчя. Очі його горіли, губи ворушилися і брови сіпались, коли він, немов уві сні, говорив:

— Зрозуміло, Ван Лун наб’є йому… Ну, давай, давай, Лун! Проте… подивимося, може, краще, щоб Вадим?.. Ану, подивимось!

Я схопила його за руку:

— Миколо Петровичу, що з вами? Невже і ви… так само…

Далі я вже не змогла говорити. Ще секунда — і я сама розплакалася б, як Сокіл. До горла підступав щільний клубок, стало важко дихати.

Микола Петрович дуже уважно, ніби з трудом міркуючи, дивився на мене. Але я бачила, що він опанував себе. Він поглянув ще раз на Вадима Сергійовича, на Ван Луна — і, провівши рукою по плечу, немов прокидаючись від важкого сну, кинувся до них:

— Ван Лун, залиште Вадима!

Ван Лун ніби не чув нічого.

— Ван, чи розумієте ви, що я вам кажу?

Ван Лун нарешті обернувся і якимись скляними, невиразними очима втупився в Миколу Петровича. Його залізна рука все ще не випускала Сокола.

— Зараз-таки облиште Вадима, Ван! Я вимагаю цього. Як ви смієте не виконувати мого розпорядження?

Ван Лун мовчав. Я з страхом дивилась на нього: адже так може поводитися хіба що божевільний. Сльози підступали до моїх очей, я міцно стиснула кулаки, щоб не розплакатись. Такі надзвичайні люди — і так поводяться! Як це жахливо, цього просто не можна перенести!..

— Ван, облиште Вадима, я наказую вам!

Рука Ван Луна одірвалась від Сокола, який так і повиснув у повітрі, зігнувшись у неприродній позі, з головою, що ніби впала на руки. І він все ще плакав!

— Ідіть сюди, Ван, — голосно наказав Микола Петрович, вимовляючи слова дуже роздільно і твердо. — Ви не маєте права торкатися Вадима. Я наказую вам, чуєте?

— Чую, — глухо відповів Ван Лун.

— Ви обіцяєте мені?

Мовчання.

— Обіцяєте, Ван? — повторив Микола Петрович наполегливо.

І тільки тоді Ван Лун тихо, якимсь байдужим, чужим голосом обізвався:

— Обіцяю.

Микола Петрович озирнувся. Його погляд спинився на циферблатах приладів, з якими Сокіл працював перед вечерею. Вони все ще лишались невимкненими — адже записи треба було проводити безперервно, — і з автоматичного реєстратора повільно виповзла вузенька паперова стрічка, на якій відзначалась інтенсивність космічного проміння. Брови Миколи Петровича зсунулись. Хуткими рухами він наблизився до приладів, кілька секунд уважно вивчав показання лічильників і запис на стрічці. Потім так само хутко повернувся до мене:

— Галю, як ви себе почуваєте? Добре тямите?

Значить, він думав, що й я також… що й я божеволію, як Сокіл і Ван Лун! Це було неймовірно образливо. Адже ж я сама щойно старалась вивести його з дивного стану. Але я стрималась, хоча сльози душили мене ще більше від незаслуженої образи. Я відповіла:

— Так, Миколо Петровичу. Я тільки не розумію, що у нас тут робиться.

Тоді він ще раз позирнув на прилади, на Ван Луна, який стояв у кутку каюти і щось бурмотів про себе, на Сокола, що, як і раніше, висів у неприродній позі в повітрі. Потім Микола Петрович похитав головою, обвів поглядом каюту, мов розшукуючи щось, — і рішуче покликав мене:

— Ходімо, Галю. Зараз не можна гаяти ані хвилини!

Ми спустились у склад крізь люк у підлозі каюти. Микола Петрович відкрив там великий ящик, вийняв звідти два довгі рулони з щільного сірого і тьмяного металу і сказав:

— Несіть до каюти. Мерщій, мерщій!

Узявши ще два рулони, він поспішив слідом за мною.

Ван Лун і Сокіл не рухалися з місця. Вони нічого не помічали, ні на що не звертали уваги.

За вказівкою Миколи Петровича я розгорнула один з рулонів і вкрила широкою металевою смугою всю бокову стіну каюти. Сірий метал був дуже м’яким і слухняним. Потім поверх цього шару я поклала другий і третій. Сірий метал укрив усю стіну. Микола Петрович надійно закріпляв його. А потім він розпорядився:

— Давайте сюди Сокола, Галю!

Немов дитину, ми перенесли безвільне тіло Вадима Сергійовича до вкритої металом стіни, поклали його там. Микола Петрович полегшено зітхнув і покликав Ван Луна:

— Ван, ідіть сюди.

Ван Лун люто, роздратовано поглянув у наш бік. Видно було, що він не хотів іти. Але заперечувати Миколі Петровичу він не зміг. Повільно, ніби через силу, він наблизився до нас.

— Сідайте тут, поговоримо, — м’яко сказав Микола Петрович, беручи його за руку.

Ван Лун все так само неохоче сів. Всі мовчали. Не говорив нічого й Микола Петрович, мов чекаючи чогось. Так минула хвилина, друга… І ось Ван Лун провів рукою по голові, струсонув нею, наче прокидаючись. Він здивовано подивився на Миколу Петровича:

— Що таке? Думаю, я немов п’яний! Важка голова… Майже в ту ж мить пролунав і голос Сокола:

— Нісенітниця яка, чого це в мене мокре обличчя? Що тут відбувалось? І свинець чомусь на стіні, — додав він здивовано, оглянувши каюту.

— Друзі мої, нам усім треба бути обачнішими, — відповів обом відразу Микола Петрович. — На щастя, цього разу обійшлося без великого лиха. Але ще кілька хвилин — і я не знаю, чим би все це скінчилось. Ми поводились дуже нерозумно… хоча, проте, хто міг передбачити подібні явища?..

— Але що ж трапилось? — повторив здивовано запитання Вадим Сергійович.

Микола Петрович пригладив своє сиве волосся, і я помітила, як тремтіли його тонкі пальці. Потім він повільно заговорив:

— Наша каюта надто слабо захищена від космічного проміння. Воно заливає нас своїм безперервним потоком. І, як це не сумно, впливає на нервову систему, гранично збуджує її. Я ще не уяснив собі всього цього. Але факти лишаються фактами, друзі мої! Пояснення прийдуть потім. А зараз можна встановити тільки ось що. Збудження позначилось найсильніше на міцному, дужому організмі Ван Луна і на нервовому, емоціональному організмі Вадима. Тут діють якісь ще невідомі нам закономірності. На Галі й мені збудження позначилось менше, хоча… хоча відчули й ми, правда, Галю?

Я мовчки кивнула головою. Мені було так хороше зараз, коли минулися всі ці жахи!

— На щастя, — вів далі Микола Петрович, — мені спала на думку одна ідея. Ми з Галею посилили захист каюти, обклали стіну, з боку якої іде головний потік космічного проміння, потрійним шаром електрично обробленого свинцю. Бачите, як він згодився. Свинцеві прокладки зменшують інтенсивність потоку космічного проміння, дозволяють нам перебувати немов у тіні — і це врятовує нас зараз, друзі!

Я глянула на Ван Луна і сказала:

— Парасолька від космічного проміння, товаришу Ван Лун! Пам’ятаєте, ви жартували, що її треба винайти?

Ван Лун лише стурбовано похитав головою.

Кілька хвилин ми знову мовчали. І тут мені спало на думку щось страшне. А що, коли б Микола Петрович не опанував себе тоді, коли він і сам починав уже марити? Якби він не встиг зрозуміти, в чому справа, і не згадав би про цей засіб захисту від жахливого космічного проміння? Тоді ми всі поступово збожеволіли б… Ой, який кошмар!

Немов відповідаючи на мої думки, Микола Петрович заговорив знову:

— Дуже прошу вас, друзі мої, якомога більше часу провадити під захистом свинцевого шару, в тіні від космічного проміння. І якщо хтось з вас помітить у себе чи іншого найменші ознаки збудження, — негайно ж таки йти сюди і сповіщати мене. Друзі мої, небезпека надто велика, щоб можна було не зважати на неї. А вас, Вадиме, прошу пильно вимірити критичний поріг інтенсивності потоку. І, я гадаю, треба ще посилити захист…

…Того ж таки вечора ми використали майже весь запас листового свинцю в рулонах і вкрили стіну справа, звідки йшов головний потік космічного проміння, ще кількома захисними шарами, знявши перед тим з цієї стіни всі прилади.

І я добре зрозуміла: ми врятувалися лише тому, що цей потік лине тільки з одного боку! Астроплан летить немов у широкому потоці космічного проміння. Як добре, що Микола Петрович придумав свинцеву парасольку, під якою ми сховалися!..

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

де Галя Рижко, продовжуючи свій щоденник, розповідає про різні припущення вчених відносно Венери, а також про власні спостереження астронавтів над цією планетою; крім того, читачі дізнаються з цього розділу про корисний винахід, самостійно зроблений Галею.

Наступного дня Микола Петрович разом з Ван Луном склав ще одну карту нашого шляху в міжпланетному просторі. На тій карті було точно визначено становище астроплана щодо головного потоку космічного проміння. І як ця карта допомагала нам потім!

Адже з того часу, як обірвався радіозв’язок з Землею, нам довелося всі обчислення маршруту робити самим і самим виправляти курс. Це доводилося робити по зірках — і багато разів перевіряти такі розрахунки.

І от виходить, що обчислення маршруту можна легше і значно простіше перевіряти за новим постійним і незмінним орієнтиром — потоком космічного випромінювання. Тільки мені здається, що ця зручність не така вже надзвичайна, щоб через неї втрачати радіозв’язок з Землею і опинитись у небезпеці збожеволіти…

Микола Петрович говорить, що все це буде важливо для науки, оскільки ніхто і ніде досі не передбачав такої можливості, щоб космічне проміння створювало фізіологічний чи психічний вплив на живі організми… Ну, я, мабуть, непридатна, щоб бути справжнім вченим, я з задоволенням обійшлась би без усієї цієї історії, яка відбулася на нашому кораблі. Мені щось не подобається, коли я виконую роль морської свинки чи кроля, над яким провадять всілякі експерименти, бодай вони й були страшенно науковими і важливими!..

Ми з Ван Луном кілька днів спостерігали Венеру, — так розпорядився Микола Петрович. Оце мені сподобалось!

Микола Петрович сказав:

— Протягом сорока восьми годин треба уважно стежити за найменшими змінами на диску Венери. Прошу не зводити з планети очей! Тому я й призначаю вас обох, Ван Луна і Галю, щоб ви вартували по черзі і стежили безперервно. Особливо прошу вас відзначити і зразу ж таки сказати мені, якщо з’явиться блакитнувате сяйво в якій-небудь частині диска.

Сам Микола Петрович не відривався від спостережень за маршрутом астроплана. Чомусь він узяв на себе цю додаткову роботу, хоча штурманом корабля залишався Ван Лун. Але, мабуть, так сталося тому, що треба було невідривно стежити за Венерою. А Вадим Сергійович у цей час провадив спостереження над поверхнею Сонця — також за вказівкою Миколи Петровича.

Я зазирнула якось в телескоп Сокола, коли він відійшов для записів. Яка прекрасна, дивна і велична картина відкрилася переді мною в окулярі телескопа!

Та хіба ж це те спокійне, м’яке і лагідне сонечко, до якого ми звикли на Землі? Нічого схожого! Величезний бурхливий вогняний диск. Він безперервно кипить, він викидає з себе весь час високі фонтани сліпучого різноколірного полум’я. Ці фонтани злітають угору, розсипаються, гігантськими барвистими квітами з примхливими широкими пелюстками — і падають назад у вогняне море. На зміну їм вибухають нові й нові стовпи полум’я, як химерні вогняні дерева, які вкривають бурхливу поверхню могутнього світила дивовижними, аж неймовірними візерунками. А ось виривається велетенський вихор розпечених парів, він крутиться і звивається, розриває на шмаття золоту поверхню Сонця. Темна пляма неправильної форми надовго лишається на блискучому колі, і щось клекоче в ній, щось шалено кипить усередині цієї плями, немов хоче видертися з глибокої прірви. Але не варт і пробувати розібрати і розглянути те, що робиться там, усередині, в глибині сонячної плями, яка повільно затягається хвилями вогняного моря…

Вадим Сергійович показав мені навіть сонячну корону. Виявляється, ми можемо спостерігати це явище коли завгодно, і зовсім не треба чекати, як на Землі, рідкісного повного сонячного — затемнення. Вірніше, ми можемо першої-ліпшої хвилини самі зробити таке повне сонячне затемнення.

Сокіл вирізав кружок цупкого паперу і закріпив його на дротинці, закривши цим кружком сонячний диск. І правда, сталося на вигляд майже справжнє сонячне затемнення! В обидва боки від чорного диска на майже такому ж чорному небозводі простяглися дивовижно красиві сріблясті широкі смуги. Вони були ніжні-ніжні, м’якого перлистого кольору; біля диска вони здавалися густішими, а далі поступово бліднули, немов танули на чорному небозводі. А навколо цих смуг яскраво горіли великі спокійні зірки!

— І зовсім не треба поспішати з спостереженнями, як на Землі, — сказав Вадим Сергійович. — Там сонячну корону можна роздивлятися тільки хвилину-дві, доки Місяць не почне відкривати сонячний диск. А ми можемо спостерігати корону цілими добами і тижнями, скільки завгодно, доки будемо закривати диск Сонця екраном з паперу. І все це тому, що нам не заважає земна атмосфера, яка розсіює світло! Ну, Галю, можете зробити серію фотографій сонячної корони. Це дуже цінно для вивчення хромосфери Сонця. Я думаю навіть ось що. Коли б нам не пощастило нічого знайти на Венері…

— Та хіба таке може бути? — перебила я його.

— Ні, я певний, що ми відшукаємо на Венері ультразолото. Але навіть якщо припустити, що ми не знайшли б його, то й тоді наших спостережень у міжпланетному просторі, фотографій і матеріалів кінозйомок досить було б для того, щоб цілком виправдати подорож. От побачите, як зустрінуть усе це на Землі, коли ми повернемося.

”Коли ми повернемося…” Про це, мені здається, думати ще надто рано. Перед нами ще стільки праці! Ну от, я знову відхилилась від теми: і завжди так бувало зі мною, навіть коли я ще писала класні твори. Недисциплінованість це, чи що?

Дуже цікаво дивитися в телескоп Сокола і милуватися Сонцем. Але, слово честі, і в другому телескопі, біля якого чергуємо ми з Ван Луном, видовище не менш красиве. Правда, тут немає величезних і страшних вогняних бур, у нас все значно спокійніше, просто-таки дуже мирне. От я спробую описати те, що ми спостерігаємо вже другу добу (до речі, в мене є час, я зараз відпочиваю, а чергує біля телескопа Ван Лун).

В окулярі телескопа відкривається велике коло, ніби затягнуте найчорнішим оксамитом. Коло спокійне і нерухоме. Якісь далекі-далекі іскорки горять в його глибині. І тільки коли уважно придивишся, бачиш, що цей чорний оксамит розстилається кудись страшно глибоко і далеко, сягає навіть за блискучі іскорки. Але це тільки якщо придивитися. А на перший погляд — коло в окулярі немов зовсім близько. Чорний оксамит здається розісланий прямо перед телескопом.

І на його непроникливій поверхні, як блискучий дорогоцінний камінь, нерухомо й спокійно лежить Венера. її ніяк не можна назвати за земною звичкою ні вечірньою, ні ранковою зіркою. Це — величезне небесне світило, яке ми зараз бачимо, на жаль, не цілком, а тільки у фазі. Тому воно має вигляд серпа з великими довгими ріжками, повернутими у бік, протилежний Сонцю. Ні, я написала невірно: ми бачимо Венеру цілком, але яскраво освітлений на ній тільки цей серп, що охоплює її зліва. Поміж краями серпа — темний диск, оточений ореолом, який слабо світиться. Цей ореол — атмосфера Венери.

Як давно вивчають науковці Венеру — і як вона все Ж таки мало вивчена! Я уважно читала ще на Землі все, що можна було знайти в маминій бібліотеці про Венеру. А тут, в астроплані, знову передивлялася мікрофільмові довідники й книжки, слухала те, що говорили про Венеру Микола Петрович з Вадимом Сергійовичем і Ван Луном. Тепер я могла б і сама прочитати лекцію про Венеру, от правда! І навіть спробую записати тут те, що знаю про нашу сусідку, проте, певна річ, коротко. Інакше мій щоденник буде надто довгим. А коротенько можна, я гадаю.

З дев’яти планет Сонячної системи Венера найближча до Землі і схожа на Землю більше ніж решта. її розмір і маса тільки трохи менші, ніж у нашої планети. І людина мусить почувати себе на Венері майже як вдома, майже зручно.

Ще в 1761 році великий російський вчений М.В.Ломоносов виявив за допомогою телескопа світловий обідок навколо Венери — коли вона проходила по диску Сонця. Ломоносов тоді вже зробив висновок, який свідчив про його велику наукову передбачливість. Він пояснив це явище саме тим, що на Венері існує атмосфера. Справді, коли Венера, підходячи до Сонця, повернута неосвітленим боком до Землі, земний спостерігач бачить її як темний диск, з світлим ореолом, який і є атмосферою планети, освітленої Сонцем.

Це цікаве явище спостерігалося астрономами останнього разу в 1882 році — і повторення його передбачається тільки в 2004 році. Як бачите, ореол Венери можна спостерігати з Землі дуже рідко.

Довгий час вчені думали, що хмари на Венері створені з водяної пари, яка добре віддзеркалює сонячне проміння. Але потім погляди на склад атмосфери Венери дуже розійшлися. Чимало вчених вважало і вважає, що в найвищих шарах атмосфери цієї планети немає ані водяної пари, ані кисню і що вони містять, головним чином, вуглекислоту. Інші вчені твердили, що разом з вуглекислотою в атмосфері Венери є й водяна пара, і кисень. Але всі сходилися на одному, що на Венері дуже багато вуглекислоти.

(От тому наша експедиція і взяла з собою скафандри. Інакше ніхто з учасників, можливо, не міг би взагалі вийти на поверхню Венери. І яка шкода, що один з них, запасний, мовби самою долею призначений для мене, виведено з ладу тим гидким метеоритом! Як я тепер виходитиму з астроплана на Венері без скафандра?..)

Крім того, вчені вважають, що атмосфера Венери за своєю будовою аналогічна земній, хоча, може статися, вона має більшу висоту, ніж земна, і її тиск у повітрі планети може бути в два-три рази більший, ніж на Землі. Це якраз нам і доведеться перевірити.

Не встановила наука досі і період обертання Венери навколо своєї осі. Тут учені все ще сперечаються. Частина астрономів вважає, що цей період складає 68 годин. Інші твердять, що день на Венері дорівнюється земному. А треті заперечують і ті, й інші погляди, заявляючи, що період обертання Венери навколо своєї осі дорівнюється періоду її обертання навколо Сонця, себто — 224 добам. А хто правий, — знов-таки доведеться встановити нашій експедиції!

Не прийшли вчені до спільного висновку і про те, під яким кутом нахилений екватор Венери до її орбіти. А від цього залежать зміни довжини дня і ночі протягом року. Деякі астрономи кажуть, наприклад, що одна півкуля Венери постійно освітлена Сонцем, а зате друга так само постійно занурена у вічну темряву. Зовсім так, як було під час польоту з нашим астропланом.

А якщо це так, тоді виходить, на одній половині Венери завжди спека, а на іншій — дуже низька температура. І лише на вузькій напівосвітленій смужці, яка проходить між освітленою і затемненою півкулями, клімат Венери можна вважати помірним.

Наскільки я розумію, по-справжньому про Венеру ще ніхто нічого не знає. Суперечок більше, ніж дійсного знання, — хоча астрономи, звичайно, дуже образилися б на мене за такі непоштиві слова. Але ж я не винна. Я нічого не вигадувала, а чесно розповіла тут все те, що твердять різні вчені. І виявляються самі суперечки!..

Що стосується відстані Венери від Землі, то тут становище ясніше. Середня відстань між цими двома планетами дорівнює відстані Землі від Сонця — близько 150 мільйонам кілометрів. Але іноді вона буває майже в чотири рази меншою, а іноді приблизно в один і три чверті раза більшою.

Хтось міг би подумати, що наш астроплан вирушив у подорож якраз у той час, коли відстань між Венерою і Землею найкоротша, коли через це на політ піде менше часу? А от зовсім і не так, а навпаки!

Певна річ, можна було б летіти і таким чином, за найкоротшим маршрутом, коли Венера перебуває в так званому “нижньому сполученні” з Землею. І тоді наш астроплан був би в дорозі всього-на-всього 41 добу, а не 146 діб, як тепер. Чому ж не взято цей короткий маршрут, а вибрано наш, довгий, який в десять разів довший від найкоротшої відстані між планетами? Правда, це здається дуже дивним?

А якщо розібратися, то все стає зрозумілим. Щоб полетіти прямо на Венеру за таким коротким маршрутом, — потрібна була б швидкість не 11,5 кілометра на секунду, як у нас, коли ми весь час наче пливемо вздовж течії земної орбіти, лише поступово відходячи від неї, а значно більша — 31,8 кілометра на секунду. І скільки б довелося витратити палива у ракетних двигунах для того, щоб розігнати астроплан до такої швидкості! Я не хочу підраховувати, але скажу тільки, що навіть при потужності атоміту, при швидкості витікання газів 12 кілометрів на секунду, — таку ракету не можна було б збудувати. Ось чому для нас вибрано довгий напівеліпсичний маршрут: на ньому астроплан не мусить погашати величезну швидкість руху Землі по її орбіті навколо Сонця і дуже економить паливо.

Ну хоча наш маршрут і довгуватий, проте астроплан справно лине до Венери, пожираючи велетенські астрономічні відстані і неухильно наближаючи нас до мети. І ми з Ван Луном по черзі стежимо за виглядом Венери у телескопі. Микола Петрович нагадав нам ще раз:

— Темна частина Венери ще важливіша для спостережень, ніж освітлена. Прошу не забувати про це.

Ми, звичайно, не забуваємо, але досі не помітили на тій темній частині нічого цікавого. Вона вся цілком однакова, якогось невиразного попелястого кольору. Рівна сіра поверхня — і більше нічого. На яскравій частиш Венери, на освітленому Сонцем серпі, я справді помітила неясний рух. Здавалося, що там пливли якісь ледве помітні тіні. Ми з професором Ван Луном думаємо, що це пересуваються великі скупчення хмар в атмосфері Венери. Микола Петрович теж на хвилинку задумався — і погодився з нами. Але крім цього — протягом всієї першої доби ми не помітили нічогісінько.

Після вечері, повернувшись до телескопа і замінивши Ван Луна, я знову припала до окуляра, намагаючись роздивитися найменші подробиці. І майже тієї ж хвилини я скрикнула від несподіванки: та, може, мені це мариться? Ні, не мариться, не здається. Це — факт!

На верхньому ріжку серпа Венери виникло ніжне блакитнувате сяйво. Немов тендітна прозора квітка з найтоншими світлими пелюстками розкрилася на самому кінчикові яскравого ріжка. Чи, можливо, це було щось подібне до китички з тонкого шовку. Вона гойдалась, вона тремтіла на чорному тлі небозводу, вигиналася вниз, але кожного разу відхилялась назад, немов боялася торкнутися попелястої поверхні темної частини Венери. Як причарована, спостерігала я це дивне видовище… Ще кілька секунд, — і все зникло, немов і не було цього ніжного примарного сяйва. Воно зникло так само несподівано, як і з’явилося.

Я хотіла було бігти до Миколи Петровича, щоб розповісти йому про загадкове явище, але згадала, як він попереджав, що під час чергування від телескопа відходити ні в якому разі не можна, коли немає заміни.

— Ви стоїте на науковій вахті, — говорив він, — і кожна секунда спостереження може несподівано виявитися найціннішою!

Який він був правий! Як хороше, що я згадала про його попередження!

Минуло не більше півхвилини — і в мене знову перехопило подих від хвилювання. Внизу, праворуч, біля самого краю темної попелястої поверхні Венери, з боку, полярно протилежного тому, де нещодавно виникло і зникло перше сяйво, щось почало світитися. Спочатку я побачила, як під сірим попелом зажевріла тьмяна червонувата цятка, як то буває у згаслому вогнищі, коли під попелом лишаються жевріючі вуглинки. Потім на сірій поверхні ясно позначилася світла червона плямка. Вона світилася зсередини, наче просвічувала крізь попіл. Потому плямка зробилася яскравішою і розширилась, посередині її спалахнув зовсім яскравий червоний вогник. І після цього пляма вже не яскравішала далі. Лишаючись все такою самою, вона наче переливалася хвилями, по ній пробігали темні тіні і світлі відблиски, як буває це у заграві від пожежі.

Не відриваючись від окуляра, я закричала:

— Миколо Петровичу! Миколо Петровичу! Ідіть сюди!

— Що трапилось? — почула я біля себе його стурбований голос.

— Дивіться!

Микола Петрович кілька хвилин уважно вдивлявся, поправляючи наводку окуляра. Я помітила, як нервово стискували його пальці бронзове кільце окуляра.

— Що це, Миколо Петровичу?

Біля нас уже стояли зацікавлені Ван Лун і Сокіл. Микола Петрович з ваганням знизав плечима:

— Не знаю, що й думати… Досі ніхто нічого подібного на Венері не спостерігав. Схоже, ніби на поверхні планети відбувається вибух вулкана — і ми бачимо його відблиски крізь густу атмосферу Венери, крізь хмари. Це єдине, що я можу припустити. Спробуємо перевірити. Вадиме, включіть панорамний радіолокатор!

Я розуміла, чого хоче Микола Петрович. Чудовий прилад, що називався панорамним радіолокатором, давав можливість бачити віддалені речі, навіть наглухо сховані від спостерігача під густими хмарами, пеленою пари чи туману. Але цей прилад добре діяв тільки на якійсь певній, не надто великій відстані. З Землі, наприклад, Венеру за його допомогою спостерігати було неможливо. Значить, Микола Петрович гадає, що тепер, коли ми вже значно наблизилися до Венери, панорамний радіолокатор діятиме і допоможе нам побачити, що саме відбувається під суцільними хмарами.

Але ці сподівання не виправдались. Хоч як ми всі вдивлялися в зображення Венери на екрані панорамного радіолокатора, — нам не пощастило побачити нічого нового. Мабуть, планета була ще надто далеко, прилад не допомагав, — хіба що яскравішою стала освітлена пляма, от і все. Це було дуже прикро, принаймні для мене: адже мені страшенно хотілось, щоб загадкове явище, яке мені вдалося помітити, тут-таки дістало своє наукове пояснення. Тоді я знала б, що саме відкрила на Венері! А так — виходило зовсім не наукове відкриття, а просто якесь випадкове спостереження…

Мабуть, Микола Петрович помітив, що я засмутилась. Він лагідно торкнувся мого плеча і сказав:

— Нічого, Галю, я думаю, що не помилився. Іншого пояснення не може бути. Так я і запишу в нашому журналі спостережень. Ви можете вважати, що вам належить честь бути першою людиною, якій пощастило спостерігати вибух вулкана на Венері!

— І коли-небудь люди, вивчаючи історію Венери, будуть з пошаною читати в астрономічних книжках: “Уперше це явище було помічене в такому-то році молодим, але талановитим науковим працівником Галиною Рижко”, — підхопив насмішкувато Сокіл.

От який він! Обов’язково йому треба пустити шпильку. Це, певна річ, тому, що не він, а я помітила вибух вулкана. Зовсім інша людина — професор Ван Лун. Адже саме йому могло б і справді стати неприємно: скільки він перед тим стежив за Венерою і нічого не виявив. А мені пощастило. І все ж таки Ван Лун нічого такого не сказав, а лише потиснув мені руку. Я навіть зашарілася від несподіванки — ніяк не відучусь від цієї дурної звички!

А зате в мене є така ідея, така ідея, що… Проте не буду зараз говорити. Спочатку зроблю, перевірю, а тоді вже… Ну, тримайтеся, Вадиме Сергійовичу!..

…Два дні підряд я вигадувала час, щоб перевірити свої думки, оту ідею. Дуже важко що-небудь робити по секрету в загальній каюті. Обов’язково зацікавляться і почнуть приставати з запитаннями — не той, так інший:

— Що це ви майструєте, Галю?

— Це що, новий винахід, Галю?

— Товариші, готується сенсаційне наукове відкриття в галузі гумової промисловості!

Звичайно, цю останню фразу сказав Вадим Сергійович. І знов-таки гадає, що дуже дотепно!

Але я нікому нічого не пояснила, а продовжувала робити своє діло. Зараз розповім, яке саме.

Склянки й чашки в нашому буфеті стоять у спеціальних гніздах, у пружних затискувачах. Це для того, щоб вони не розбилися при поштовхах — ну, зрозуміло, не під час польоту, коли все спокійне і навіть не гойднеться, а, наприклад, при зльоті чи посадці. І в тих гніздах є цупкі гумові прокладки. Вони круглі, з одного боку плескаті, а з другого — вдавлені, як маленькі блюдечка, щоб склянка або чашка міцніше трималась у гнізді. От я і взяла два таких гумових кружки і почала робити з ними досліди, щоб перевірити мою ідею. Певна річ, ніхто не розумів, у чому справа. А я не пояснювала. Всі мої припущення виявились правильними! Тоді я розшукала кілька шурупів та викрутку і приховала їх до ночі. А вночі я закінчила свою роботу і перевірила мій винахід уже в дії. Здорово вийшло! Прямо краще й не треба! Можна було спокійно лягати спати, хоча, правду кажучи, мені страшенно важко було дочекатися ранку: хотілося одразу розбудити всіх і показати. Але я, зрозуміло, стрималась.

Зате ранком я підвелась раніше від усіх, зодяглась і трохи ще попрактикувалась, щоб відчувати себе певніше. І якраз, коли я вирішила, що можна будити товаришів, — Ван Лун прокинувся сам. Він сів у гамаку і побачив мене біля дверей. Ні, Ван Лун нічого не сказав, хоч я й помітила, що він дуже здивувався. А я спокійно, немов ні на що не звертаючи уваги, зробила ще крок, другий, третій… Ван Лун простягнув руку і штовхнув Сокола, який усе ще спав у сусідньому гамаку:

— Вадиме, тут якесь чудо! Мабуть, мені сниться. Погляньте, уклінно прошу!

Вадим Сергійович, протираючи окуляри, подивився в мій бік. А я незворушно йшла по підлозі каюти, роблячи широкі кроки. Дійшла до однієї стіни, повернула назад — і знову пішла по підлозі. І навіть жодного разу не посміхнулась, і взагалі не дивилась в їх бік, хоч і боялась, що ось-ось пирсну зо сміху.

Вадим Сергійович надів окуляри і здивовано вигукнув:

— Та що це, насправді? Скінчилася невагомість, чи що? Галю, як це ви умудряєтеся ходити по підлозі? Ван, ви що-небудь розумієте?

— Ні, — відповів Ван Лун. — Прошу вас пояснити.

— Що пояснювати, коли я сам нічого не розумію? Дивіться, іде немов по Землі! Хода, правда, трохи дивнувата, так ходять, кажуть, кавалеристи, похитуючись і широко розставляючи ноги, але все ж таки вона йде! Миколо Петровичу, дивіться, що наша Галя робить!

— Справді, Галю, як це у вас виходить? — здивувався розбуджений голосами товаришів Микола Петрович.

— Нічого особливого, Миколо Петровичу, — скромно відповіла я. — Маленький пристрій, навіть не вартий уваги.

— Оце ловко! — шумно обурився Сокіл. — Винайшла спосіб ходити по підлозі в невагомому світі і каже, що не варто уваги.

— У вас, Галю, вважаю, талант винахідника, — сказав Ван Лун, знизуючи плечима.

— Але скажіть все ж таки, як ви влаштували це, Галю? — повторив Микола Петрович. — Навчіть і нас.

— Дуже просто, Миколо Петровичу. Ось, будь ласка. Я взяла два гумові кружки з гнізд для склянок. Вибрала такі, які підійшли мені за розміром. І пригвинтила їх до каблуків.

— І що ж?

— І ходжу, як бачите.

— Товариші, вона глузує з нас! — вже зовсім обурився Вадим Сергійович. — При чому тут гумові кружки на каблуках? Що у нас, липуча підлога, чи що?

— Стривайте, стривайте, Вадиме, — спинив його Микола Петрович. — Я, здається, починаю догадуватись. Ван, ви розумієте?

— Ледь-ледь. Треба ще послухати Галю, — озвався той.

— Галю, ану, пройдіться ще! — розпорядився Микола Петрович. — І скажіть ясніше, в чому тут річ. Присоски?

Дивно, як швидко він уміє в усьому чисто розібратись! Я зробила ще кілька кроків і відповіла:

— Звичайно, присоски, Миколо Петровичу. Підлога в каюті рівна, гумова. Я натискую однією ногою, тримаючись за стояк. Кружок сплющується, видавлює повітря між своєю ввігнутою поверхнею і підлогою. А тоді зовнішній тиск притискує мою ногу до підлоги. Я ставлю другу ногу, притискую її вже без стояка, тримаючись на одній, першій, нозі. Вона теж немов прилипає до підлоги. Тоді я трошечки відхиляю вбік першу ногу, краєчок гумового кружка відстає, між ним і підлогою входить повітря — і нога відклеїлась, можна робити дальший крок. Ну, звісно, треба трохи попрактикуватися. Але все дуже просто.

— Втім, як ви додумалися до цього, дівчинко? — все ще здивовано допитувався Микола Петрович. — Адже це страшенно дотепно — і розв’язує проблему ходіння за умов невагомості.

— Я згадала недавно, коли ми з товаришем Ван Луном стріляли в ціль, про одну напівзабуту річ. Мені стало шкода кульок, які ми витрачаємо під час стрільби в ціль, і я згадала, як у мене в дитинстві був іграшковий пістолетик з присоском. Він стріляв дерев’яною паличкою з плескатим гумовим кружком на кінці. Той кружок прилипав до стіни, і паличкою можна було стріляти скільки завгодно. От я й подумала, що…

— Молодець, Галю! Це чудова ідея, яка чомусь не спала на думку жодному з інженерів, що займались устаткуванням нашого корабля, — засміявся Микола Петрович. — Надзвичайно простий і дотепний винахід!

— Думаю, ті інженери були надто дорослими. Забули про дитячі іграшки. А треба пам’ятати. Корисно іноді, — висловив свою думку Ван Лун. — Проситиму Галю навчити мене теж, будь ласка.

І навіть Вадим Сергійович цього разу не відпустив ніякої шпильки. Він похитав головою і просто сказав:

— Так, Галю, це ви дійсно здорово вигадали. Доведеться нам усім повчитися у вас. Навчите, Галиночко?

Я кивнула головою. Оце зовсім інша справа! Коли Вадим Сергійович не глузує, я ладна його слухати цілий день: він одразу стає таким милим, гарним… І хай навіть говорить про своє улюблене “особисте”, гаразд…

Того ж таки дня гумові кружки були пригвинчені до каблуків усіх нас. І тепер ми ходимо по підлозі каюти майже так само вільно, як ходили на Землі. А я відкрила ще одну річ.

Виявляється, що в астроплані за допомогою тих гумових кружків на каблуках можна ходити не тільки по підлозі, а й по стінах і по стелі, — звісно, там, де вони не оббиті м’якою тканиною, а тверді і рівні. Зовсім так, як мухи ходять, смішно, але цікаво! Втім, це я так записала, між іншим, нам ходити по стінах і по стелі ні до чого.

А винахід все ж таки у мене вийшов!

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

що розповідає про те, як астронавти відряджали на Землю поштову ракету і які після того в них виникли думки, пов’язані з міжпланетними подорожами взагалі; цим-таки розділом закінчуються уривки з щоденника Галини Рижко.

…Дуже нам погано без радіозв’язку з рідною Землею!

Спочатку Ван Лун (він краще від усіх знає радіо) сподівався, що потік космічного промння не лишатиметься весь час таким рівним і міцним. І якщо ми пролетимо крізь його головне річище, то потім, може статися, радіозв’язок поновиться. Проте ці сподівання не справдились. Потік лишається і далі все таким же міцним, інтенсивним.

Через те, що нам доводиться час від часу виходити з-за свинцевого укриття, кожен змушений уважно сежити за своїм станом. І коли помічає, що відчуває себе неспокійно, наче щось починає роздратовувати його, — доводиться одразу кидати справи і ховатися знову під свинцевими аркушами. Гамаки, в яких ми спимо, давно вже перевішені також під ту стіну, яка вкрита свинцем. Космічне проміння — дуже небезпечний і підступний ворог, про нього весь час треба пам’ятати!

З усім цим ми вже освоїлись і навчились бути обережними. Астроплан летить правильним курсом, це стверджують щоденні перевірки, які робить Ван Лун (Микола Петрович тепер не бере участі в цьому, переконавшись, що він точно й акуратно провадить усі обчислення). Значить, не доводиться включати ракетні двигуни.

Але з того часу, як обірвався радіозв’язок з Землею, ми відчули себе значно далі від Батьківщини. Адже раніше кожного дня, та й по кілька разів на день, ми чули голос Землі, знали, що за нами турботливо стежать і завжди в разі потреби допоможуть. А тепер зовсім інше…

У репродукторі чути саме набридливе тріскотіння і гуркіт розрядів: або немов цілий десяток барабанщиків безладно б’є в сухі оглушливі барабани, або немов прокочуються суцільні удари грому. Репродуктор ми тепер навіть не пробуємо включати.

Ван Лун — дуже наполеглива людина. Він усе ж таки щодня пробує розшукати що-небудь у гуркоті розрядів, хоча репродуктором також не користується, а включає навушники. Звичайно, йому не щастить нічого почути, крім тріскотіння і шумів космічного проміння, але він настійливо знову й знову включає радіоустановку.

І він не лише слухає, а й пробує кожного дня передавати донесення на Землю!

— Навіщо ви робите це, Ван? — поцікавився Вадим Сергійович. — Адже ясно, що Земля все одно не почує нас. Якщо до нас не доходять сигнали потужних земних радіопередавачів, то як можна сподіватися, що до Землі дійдуть сигнали нашої слабенької радіоустановки? Даремна праця!

Ван Лун незворушно відповів:

— Я маю час. Там, на Землі, вдень і вночі вслухаються, чекають. Може, гадаю, бодай на кілька секунд почують нас. Уже добре. Там турбуються. Нам не треба турбуватися: Земля в порядку. Ми знаємо це навіть без її сигналів. Земля ж не знає, що з нами. Турбується дедалі більше. Вважаю, слід пробувати.

— Так, ви маєте рацію, — погодився Сокіл. — Навіть одне-два слова, які на Землі почули б від нас, заспокоїли б Батьківщину. Правильно, Ван, пробачте, не додумав!

Це буває дуже рідко, щоб Вадим Сергійович отак мирно і покірливо погодився, коли чує заперечення. Але Ван Лун, певна річ, міркує вірно.

А Микола Петрович — залізна людина! Я б на його місці давно вже не витримала. Проте я ще не писала нічого про це.

Зараз поясню все.

Ми маємо ще один спосіб дати про себе звістку на далеку рідну Землю. Я вже згадувала, що на астроплані є малесенькі поштові ракети. За планом роботи експедиції — першу поштову ракету ми мусимо відправити з документами, фото-і кіноплівкою, записами й листами на Землю на сотий день подорожі. І Микола Петрович нізащо не хоче порушити цей план. А як же на Землі зраділи б нашій поштовій ракеті! Особливо тепер, після того, як обірвався радіозв’язок і його ніяк не щастить поновити…

Коли я довідалась про поштові ракети, то дуже здивувалась. Справді, як це можна так націлити маленьку ракетку, відправлену з астроплана, щоб вона знайшла в міжпланетному просторі далеку Землю, яка наче загубилася у великому Всесвіті?.. Адже ми не зможемо виправляти її курс на відстані, в нас немає таких складних приладів. Та й з Землі її не побачиш, вона крихітна, всього близько трьох метрів завдовжки. Мабуть, поштову ракету могли б намацати у просторі радіолокатори, — але цьому напевно завадить усе той самий набридливий потік космічного проміння…

Я поділилася своїми побоюваннями з Вадимом Сергійовичем. Сокіл пояснив мені:

— Природно, Галиночко, тут є велика доля риску. Але я особисто певний, що поштова ракета долетить до Землі.

— Чому?

— Та ось чому. Насамперед, їй буде наданий по можливості найточніший напрямок. Це зробити не важко. Потім, ракета полетить не довгим еліпсом, а значно коротшим маршрутом, майже прямо на Землю. її маса невеличка, вона може витрачати відносно мало палива. Швидкість її, зрозуміло, буде також дуже малою, бо вона полетить у бік, протилежний нашому рухові. Але щойно вона відірветься від нас, щойно пролетить невеличку частину шляху, — ракета потрапить до зони притягання Землі, і це буде скеровувати її подальший політ. А як тільки ракета вийде за межі потужного потоку космічного проміння, її зразу ж таки намацають земні радіолокатори і почнуть нею керувати так, щоб вона потрапила саме туди, де на неї чекатимуть. Навіть більше того, її направлять, наскільки я пам’ятаю, у Чорне море, щоб опір води загальмував її швидкість і щоб ракета не розбилась об поверхню Землі. А з моря вона завжди вирине, бо після того, як буде витрачене її паливо, вона стане втроє легшою від води. Розумієте?

Мабуть, усе це так. Втім, коли я думаю про величезну відстань, яку мусить пролетіти малесенька ракета, щоб досягти Землі, — в мене якось паморочиться в голові і я нічого вже не можу уявити собі ясно…

Так от, Микола Петрович категорично відмовився відправляти першу поштову ракету раніше наміченого за планом строку. Тут нічого не поробиш, він керівник експедиції, його слово — закон. І ми терпляче чекаємо, тим більше що й взагалі до пуску першої ракети за планом тепер уже лишилося небагато часу, всього кілька днів. Перший етап нашого шляху кінчається.

Венера сяє на чорному небозводі як ніколи раніше. Вибух вулкана давно вже закінчився — і вся поверхня темної частини планети знову стала однаково попелястою. Чекаючи дня пуску першої поштової ракети, ми весь час повертаємось до однієї найпекучішої теми розмов — відсутності радіозв’язку з Землею.

Сьогодні після сніданку Ван Лун вирішив провести ще один експеримент з радіоустановкою астроплана, яка міститься в навігаторській рубці. Він попросив мене взяти запасний радіоприймач (такий самий, як і в радіоустановці) і розташуватися з ним біля самої задньої стінки центральної каюти. Я мусила уважно слухати передачу Ван Луна і відзначати зміни чутності. А він буде поступово зменшувати потужність передавача — з тим щоб встановити, коли ця сама потужність так зменшиться, що я перестану чути його передачу на цій маленькій відстані. Шляхом якихось складних і малозрозумілих мені обчислень Ван Лун потім встановить, як далеко можуть поширюватися сигнали нашого передавача в міжпланетному просторі, аж доки їх не заглушить і остаточно не викривить потік космічного проміння.

Ми взяли запасний приймач на складі, і я влаштувалася з ним у центральній каюті. Ван Лун подався в навігаторську рубку до передавача, а я настроїла приймач якнайточніше на його хвилю, — ту саму, до речі, на якій працювала завжди і Земля, надсилаючи нам свої сигнали. Тільки тепер вони не доходили до нас, застрявали у павутинні космічних променів.

Спочатку я добре чула голос Ван Луна, хоч і на такій мізерній відстані в навушниках сильно тріщало. Потім Ван Лун почав зменшувати потужність передавача. І одразу його голос почав слабшати: мені здавалося, що він тонув у тріскотінні розрядів. Я акуратно відзначала за секундоміром, як слабшала чутність. Ось голос Ван Луна вже ледь-ледь долинає до мене в навушниках, я насилу можу розібрати окремі слова. Мабуть, далі немає рації слухати.

Все ж таки я ще раз підправила верньєри настроювання, щоб воно було якомога точнішим, і вирішила слухати доти, доки голос Ван Луна не зникне остаточно. А він терпляче подавав сигнали, повторюючи одні й ті ж самі слова, які ледве чутно долинали до мене в навушниках:

— Алло… алло… говорить… “Венера-1”… слухайте… алло… алло… говорить… “Венера-1”… слухайте…

Цей голос то зовсім зникав, то слабо-слабо виникав знову, немов проштовхуючись крізь тріскотіння космічних променів.

— Алло… алло… слухайте… слухайте… слухайте нас, “Венера-1”… слухайте, слухайте… “Венера-1”, говорить Земля… слухайте… слухайте нас…

Що за дивні жарти? Чому це Ван Лун заговорив так, немов це слова Землі? І чому його голос почав звучати по-іншому, немов став зовсім не тим? Так, так, голос дуже змінився, це добре помітно, незважаючи навіть на гуркіт розрядів. Що таке?..

— Слухайте, слухайте, “Венера-1”, говорить Земля… Говорить Земля!.. Алло, Земля викликає “Венеру-1”!..

Ой, чи не збожеволіла я? Може статися, це знову якийсь підступний вплив космічного проміння, адже я зараз не в тіні, не лід укриттям з свинцевих аркушів. Але це ж не голос Ван Луна, а зовсім інший, невже… невже це Земля?

— Галю, люба, що з вами? Ви раптом так зблідли. Прямо на себе не схожі! Що таке?

До мене підійшов стурбований Микола Петрович. Від хвилювання в мене наче язик відняло, я нічого не могла відповісти. Замість того я подала йому другу пару навушників від приймача. Микола Петрович поглянув на мене здивовано і навіть з якимсь побоюванням: мабуть, він і справді подумав, що я марю під впливом космічного проміння! Але він узяв навушники і одягнув їх, прислухався. Тепер уже я дивилася на нього зі страхом: а що, коли мені й справді тільки почувся голос Землі? Що, коли дійсно це наслідок якогось нервового збудження через космічне проміння?..

Але ось на напруженому обличчі Миколи Петровича з’явився вираз безмежного здивування. Обома руками він щільніше притиснув до голови навушники. Він жадібно слухав. Значить, мені не здалось, що я чула Землю?.. Ні, звичайно, ні! От я і зараз чую:

— Слухайте, слухайте нас, “Венера-1”! Говорить Земля, говорить Земля! Слухайте нас, слухайте нас! Дуже турбуємося про вас. Після обриву радіозв’язку деякий час тримали вас у полі зору радіолокаторів… Слухайте нас, “Венера-1”! Потім відмовили й радіолокатори. Намагання відшукати вас за допомогою потужних телескопів не дали успіху. Слухайте нас, “Венера-1”! Сповістіть про ваш стан, самопочуття, курс. Говорить круглодобовий потужний передавач “Земля”! Чи чуєте нас, “Венера-1”?.. Якщо чуєте, відправляйте поштову ракету на Землю з докладним повідомленням про ваші справи. Слухайте, слухайте нас, “Венера-1”! Говорить Земля, говорить Земля! Слухайте, слухайте, відповідайте! Дуже турбуємося про вас…

Передавач Землі повторював весь час одне й те ж саме повідомлення. Адже там, на Батьківщині, не знали, чи почули ми його. І диктор повторював без кінця ті ж самі слова заклику до нас. Турботлива, рідна радянська Батьківщина не забувала про нас! А ми з Миколою Петровичем не відривалися від навушників і слухали, слухали, як причаровані, милий голос Землі. Тепер нам було однаково, що саме він говорив, важливо було слухати, слухати далеку і в той же час таку близьку нашому серцю Землю!..

— Що слухаєте? Зрозуміти не можна! Давно вже виключив передавач, нагадаю, — здивовано сказав Ван Лун, з’являючись у каюті і наближаючись до нас.

Замість відповіді Микола Петрович зняв навушники і простягнув їх Ван Лунові. Той недовірливо взяв, одягнув і… Я ніколи ще не бачила Ван Луна таким збентеженим і зраділим. Він відкрив рот і знову закрив його, конвульсивно ковтнув і застиг на місці, почувши голос Землі. Його рука схопила моє плече і стиснула його.

— Ой, товаришу Ван Лун, мені боляче!

Ван Лун не чув мене. А Микола Петрович уже наказував:

— Вадиме, Ван Лун, готуйте листи і матеріали! Я зараз зберу записи і закінчу коротку доповідь. За годину будемо відправляти поштову ракету.

Яке це щастя, яка радість — слухати далекий голос рідної Радянської країни! Батьківщино, дорога наша Батьківщино! Чи знаєш ти, як ми любимо тебе? Чи знаєш ти, якими міцними, енергійними, такими, що не бояться нікого й нічого, стали ми одразу, щойно почули твій турботливий голос?.. Твій голос — це значить, що ми знову разом з тобою, ми не відірвані від тебе, рідна! Говори, говори ще далі, милий голос Землі! Говори, ми готові слухати без кінця!

А голос у навушниках повторював все одне й те ж саме повідомлення. Він звучав ніби спокійно, розмірено; але в цьому спокійному і чіткому голосі відчувалася тривога. Та й як не тривожитися, якщо там, на Землі, вже стільки часу нічого не знають про нас. Говори, рідний, милий голос Землі, говори, голос Батьківщини!..

Ван Лун, Сокіл і я пройшли до складу, де лежала поштова ракета. Це була блискуча металева сигара три метри завдовжки, зроблена з того ж самого супертитану, як і вест наш астроплан. Та вона і за формою нагадувала його: така ж довга, витягнута, гостроноса, з маленькими крильцята ми в задній частині корпусу. Але на її крильцятах не булі додаткових ракетних двигунів. Поштова ракета мала тільки один, центральний, двигун з отвором на хвості. Вона була повністю заряджена атомітом, лишалося тільки вкласти в неї вантаж і відправити.

Вадим Сергійович викрутив гвинти на боці ракети і відкрив невеличкі дверцята:

— Готово, Миколо Петровичу!

Уважний і зосереджений Микола Петрович, який приєднався тим часом до нас, приніс з собою великий пакет: адже записи і донесення на Землю давно вже були готові! Він пильно оглянув ракету: все було в порядку. І тут я наважилася на те, про що давно хотіла попросити.

— Миколо Петровичу, — звернулась я до нього, — дозвольте мені…

— Що саме, Галю?

— Відправити і мого листа також… він маленький… мені дуже хочеться заспокоїти маму…

Лагідна посмішка освітила обличчя Миколи Петровича.

— А я вже дивувався: і чому це Галя нічого не говорить про лист додому? Почав було думати, що ви забули про маму.

— Ой, Миколо Петровичу, що ви кажете! Значить, можна? Я зараз!

Звичайно, мій лист також був давно готовий. От що я написала в ньому:

“Мила моя, дорога мамусю! Не сердься на свою навіжену дочку! Я знаю і розумію, що зробила дуже погано, приховавши від тебе свої наміри. Мамуню, прости мене! Адже ж тепер все благополучно, і ми незабаром долетимо до Венери. І ще, мила мамусю, знай, що всі в астроплані до мене дуже добре ставляться і я намагаюсь бути корисною. В мене вже є свої обов’язки, і я навіть зробила деякі маленькі відкриття. Тобі не доведеться червоніти за мене, мамуню! А з Венери я привезу тобі надзвичайні подарунки, ось побачиш. Ще раз, не сердься, мамусю, а частіше дивися на Венеру в твій великий телескоп. Коли ти одержиш цього листа, Галинка буде вже на ній. Міцно-міцно тебе цілую.

Твоя Галя”.

Мого листа було покладено разом з великим пакетом і іншими листами на Землю. Вадим Сергійович знову пригвинтив дверцята поштової ракети.

— Ну, будемо відправляти, — розпорядився Микола Петрович. — Одягаймося, Вадиме!

Вони одягли скафандри. А тоді Микола Петрович натиснув кнопку керування підйомником, на якому лежала поштова ракета, — і металева платформа з нею повільно почала підійматися вгору через великий люк, що відчинявся перед нею в стелі складу.

Микола Петрович, простеживши, як двері люка знову зачинилися, подав знак Вадимові Сергійовичу — і вони обидва вирушили назовні, як звичайно, через шлюзові люки.

А ще за кілька хвилин ми з Ван Луном відчули ледве помітний поштовх. Поштова ракета відірвалася від астроплана і полинула на Землю.

Дзеркало телескопа у нас уже було повернуте туди, куди мусив летіти космічний листоноша. І ми з Ван Луном побачили вогняну хмарку, що швидко віддалялась від нас: це працював ракетний двигун нашого листоноші. Лише кілька секунд — і хмаринка зникла, розтанула. Все! І тільки голос диктора Землі в навушниках все ще нагадував нам про надзвичайну подію. Іноді цей голос майже зникав, іноді його було чути краще. Ми слухали все ті ж самі слова і радісно поглядали один на одного.

…Вже вкладаючись спати (я, як і раніше, сплю прямо в повітрі, тільки прив’язуюсь до стінки під свинцевими аркушами, — і це дуже зручно!), я спитала Сокола, який цієї ночі відбував вахту:

— Вадиме Сергійовичу, розкажіть, будь ласка, як ви відправляли поштову ракету і як ви самі не відірвалися від корабля: адже один лише крок… брр, мені страшно думати, що можна було залишитися там, зовні, у холодному, мертвому просторі… а наш астроплан мчить так швидко, хіба його потім доженеш? Розкажіть про відправлення ракети!

У нашій каюті панувала сутінь, але з тону, яким відповідав мені Сокіл, я зрозуміла, що він посміхається.

— Нічого особливого, Галю. Коли ми вийшли на палубу астроплана, поштова ракета вже лежала там, на своїй платформі, між розчиненими дверима вантажного люка, наче в колисці. Ну, ми встановили її в потрібному напрямі, як показав Микола Петрович. Потім включили її двигун, а самі відійшли вбік. І вона майже одразу рвонулася і полетіла назад, до Землі. Тільки і всього.

Я була незадоволена. Така важлива подія — а він так сухо розповів про неї! Проте Вадим Сергійович, трохи помовчавши, додав, ніби розмірковуючи вголос:

— Ні, мабуть, не все. Мушу сказати, Галиночко, що мені й справді стало не по собі, коли поштова ракета викинула з своєї дюзи розпечену хмарку газів. Ми стояли, як я вже сказав, осторонь. І все ж таки мене трохи штовхнуло. Я відчув, що мене відносить вбік від астроплана. Немов щось тягне в простір. І не те, щоб я падав, ні, не так. А немовби відпливаю, відносить мене повільною, проте міцною течією… і схопитися нема за що, і пливти нема в чому… це тобі не вода, а порожнеча! Це було, правда, страшнувате відчуття. Власне кажучи, нічого небезпечного, — вів він далі, ніби виправдовуючись, — адже ми з Миколою Петровичем зачепилися тонкими тросами за гачки біля верхнього люка, отож нам ніщо не загрожувало. Та, крім того, мусило вплинути і власне притягнення астроплана, яке обов’язково потягло б мене назад, до корпусу астроплана. Все це я розумів. Але, як я тепер добре бачу, можна ясно розуміти розумом і все ж таки піддаватися емоційним відчуттям, особливо, коли вони незвичні… Так, мабуть, я довго пам’ятатиму цю хвилину!

Дивно, але цього разу навіть насмішкуватий Ван Лун не відгукнувся яким-небудь жартом. Він задумливо сказав:

— Думаю, це правда. Людина — жива, вона багато відчуває. Розум не завжди зверху. Машина ніколи не боїться, людина може хвилюватися. Це так.

Всі змовкли. А я уявила собі, що стою на корпусі астроплана, в темній порожнечі… навколо тільки далекі холодні зірки… і от мене відносить убік, і трос відчепився… і я лечу в чорний, безконечний простір… і астроплан все далі й далі від мене… і я залишаюсь сама в цій порожнечі… Ні, це надто страшно! Навіть піт на лобі виступив! Краще думати про щось інше. І я спитала Ван Луна:

— А чому все ж таки ми почули сьогодні Землю, товаришу Ван Лун? Чому космічне проміння пропустило до нас передачу Землі, а не заглушило її, як раніше?

Ван Лун, мабуть, знизав плечима.

— Це дуже важко сказати. Вважаю, можливо, Микола Петрович пояснить. Сам не знаю. Тільки якщо Микола Петрович не спить.

Голос Миколи Петровича звучав мрійно, коли він відповів:

— Ні, Ван, я не сплю. Але думаю не про те, про що ви запитували. Мене, мабуть, дуже схвилював голос нашої рідної Землі, який ми так хотіли почути, так чекали весь час. І ось ми почули його, — турботливий, стривожений… Мені згадалися наші розмови перед стартом: це коли ви, Вадиме, говорили про те, що ми надовго прощаємося з Землею, відриваємося від неї. Пам’ятаєте?

— Так, пам’ятаю, — трохи сконфужено відгукнувся Сокіл.

— Як бачите, ви були не праві, Вадиме. Ми не відірвалися від Землі, вона з нами завжди й всюди, наша Батьківщина. Навіть у безмежних просторах Всесвіту. Де б ми не опинились, наш народ і Батьківщина думають і піклуються про нас. Як це прекрасно, друзі мої! Яке щастя бути сином радянської Вітчизни!..

Він замовк. Ніхто з нас не насмілювався порушити мовчання, завадити думкам Миколи Петровича. Та й самі ми були також схвильовані його словами, теплими й зворушливими.

Але от Микола Петрович заговорив знову:

— Тепер відносно вашого запитання, Галю. Відповідь на нього може бути зовсім не такою складною, як вам здається.

— Та що ви!

— Ось послухайте. Це, звичайно, тільки попередні думки, вони ще потребують перевірки. Проте справа уявляється мені такою. Потужний потік космічного проміння, до якого ми потрапили незабаром після вильоту з Землі, має свої межі. Можливо, що космічне проміння поширюється не суцільно, а окремими потоками, такими широкими рукавами. Довгий час ми летіли, прорізаючи один з подібних потужних потоків, який, судячи з спостережень Вадима, іде з боку крабовидної туманності Тельця. І цей потік заглушав усі радіосигнали. А тепер, як мені здається, ми вилетіли з того потоку, принаймні з найбільш інтенсивної його частини. Тут, у цьому районі космічного простору, в якому ми перебуваємо тепер, потік проміння слабший, він менше викривлює і заглушає радіосигнали. Хоча в навушниках і тривають тріскотіння і гуркіт, але, як ви помітили самі, вони стали значно слабшими. І ми дістали можливість розбирати сигнали з Землі. Ну, можливо також, що й у нас на Землі збільшили потужність передавача, точніше його скерували в наш бік… Повторюю, все це тільки мої здогадки: хіба можна сказати зараз щось певне? От завтра Вадим проведе нові спостереження, вимірить інтенсивність, силу потоку космічного проміння. І, може статися, наслідки цих нових спостережень ствердять мої думки. Довідаємося завтра.

— Ще одна загадка, — вставив Вадим Сергійович.

— Назвемо це краще ще одним завданням, яке нам доведеться розв’язати, — поправив його Микола Петрович.

— Будь ласка, хай буде завдання, — погодився Сокіл. — Перед нами їх стільки, що й не злічити… і одне важливіше за інше.

— Вважаю, це дуже добре, — втрутився Ван Лун. — А то навіщо б нам летіти на Венеру? Туристи подорожують без діла, нам треба працювати, розв’язувати завдання.

— Та хіба я сперечаюсь? — жваво озвався Сокіл. — Це само собою зрозуміло, Ван. В мене були зовсім інші думки, і ви їх підкріпили своїм зауваженням, дорогий друже.

— Які думки? Скажіть, прошу.

— Уявіть собі, про фантастику.

— Про яку фантастику? — в один голос здивовано поцікавилися і Ван Лун, і Микола Петрович. Вражена була й я.

— А от про яку, — раптом захоплено заговорив Сокіл. — Ось ми з вами летимо в міжпланетному просторі, летимо на Венеру. Це безумовний факт — і разом з тим, з погляду людей, які жили ще в недалекому минулому, ну, скажімо, у п’ятдесятих роках нашого сторіччя, — це така ж безумовна фантастика.

— При чому тут п’ятдесяті роки нашого сторіччя? — заперечила я. — Вони минулися, ті роки, і ніякої фантастики в нашій подорожі немає.

— Правильно, правильно, Галиночко, і я ж так кажу. Але ось я згадую, як описували в минулому міжпланетні подорожі. І дивуюсь. Мені довелося прочитати чимало науково-фантастичних романів на цю тему — і я завжди дивувався.

— З чого?

— А з того, що коли судити за цими романами, то міжпланетні подорожі завжди виникали і здійснювалися випадково, без всякої потреби. Отак, вирішили — і полетіли. А навіщо? З якою метою? Невідомо. За словами Ван Луна — як туристи.

— Та про що ви, Вадиме? — вже нетерпляче спитав Микола Петрович.

— Зараз усе поясню. Ось я нагадаю вам кілька найпопулярніших у свій час науково-фантастичних романів про міжпланетні подорожі, звичайно. Почнемо з уславленого романа прекрасного письменника Жюля Берна “З Землі на Місяць”. Чудовий роман, ним зачитувалися цілі покоління людей! І можна тільки захоплюватися розмахом сміливої фантазії Жюля Берна. Але…

— Ви що, хочете нагадати про наукові неточності Жюля Берна? — поцікавився Микола Петрович.

— Зовсім ні. Якщо пригадати, що цей роман написаний ще в дев’ятнадцятому столітті, то, навпаки, можна дивуватися, як Жюль Берн спромігся припустити так мало неточностей. Адже тоді навіть ніхто і не думав ще розроблювати питання про міжпланетні подорожі з науковою метою. Ні, я не про те, Миколо Петровичу. От що я маю на увазі: чому герої Жюля Берна полетіли на Місяць? Та просто тому, що артилерійському клубові, членами якого вони були, стало нічого робити після закінчення війни між Півднем і Північчю Америки. А коли нема чого робити, — давай, мовляв, вигадувати заняття! І вигадали: збудуємо велетенську гармату, з якої і надішлемо на Місяць ядро. От і все. Не було чого робити, ну й полетіли, чи не так?

— Правда, — змушені були погодитись ми.

— Візьмемо інший роман, “Перші люди на Місяці” Герберта Уелса. Чому його герой Кевор полетів на Місяць? Та лише тому, що йому спало на думку саме так використати винайдений ним непроникливий для земного тяжіння матеріал (я зараз нічого не кажу про неможливість такого матеріалу з наукового погляду, зараз не в цьому річ). Теж не мали чого робити, так?

— Дійсно, мети не було, — ствердив Микола Петрович.

— І в жодному науково-фантастичному романі минулого мені не вдалося знайти такої мети, такої потреби, причини, завдання, які б довели мені: так, міжпланетна подорож необхідна. Я не хочу перераховувати інші романи. Але мене дивує: чому автори науково-фантастичних романів про міжпланетні подорожі завжди уникали наводити реальні, переконливі причини і завдання таких подорожей? Адже це дуже невірно. Ми з вами летимо на Венеру, це ніяка не фантастика, — і ми летимо з певними серйозними завданнями. А там — знічев’я, без будь-якої мети і причин. Ось що я хотів сказати, — закінчив Сокіл свою несподівану для нас промову.

— Мені здається, Вадиме, що ви самі вже відповіли собі на ваше запитання, — вимовив м’яко Микола Петрович.

— Як? Коли? — щиро здивувався Вадим Сергійович.

— У ті роки, коли писалися згадані вами романи, міжпланетна подорож була не реальністю, а тільки красивою мрією.

— Так що з того?

— А те, що міжпланетна подорож у ті роки не могла бути здійсненою, як ви знаєте, тому що для цього наука і техніка ще не доросли. Не було ані розрахунків, ані теорії, ані матеріалів, ані потрібного палива.

— Не розумію, Миколо Петровичу.

— Ви вважаєте, що в ті роки можна було здійснити міжпланетну подорож?

— Ні, звичайно, не можна було. Але я не розумію, яке це має відношення до мого запитання?

— Пряме, Вадиме. Кожен винахід чи відкриття — і вам слід було б про це пам’ятати! — виникає не випадково. Вони завжди обумовлені розвитком суспільства, його соціальних сил, його науки і техніки. Мрія може існувати в усякі часи; але її здійснення може відбутися тільки тоді, коли для цього будуть певні умови в розвитку суспільства і його сил. Тоді мрія стає реальністю. Хіба можна уявити собі швидкісний літак, навіть не сучасний ракетний, а старий, з мотором і пропелером, до того часу, як наука і техніка розробили двигуни внутрішнього згоряння? Певна річ, ні. Хіба могли б ми здійснити нашу подорож, коли б наука не оволоділа атомною енергією, коли б вчені не створили для нашого корабля атоміт? Також ні. Але розвиток суспільства, його науки і техніки водночас ідуть в усіх напрямах. І виникають ті самі причини і завдання, про які ви говорили. Вони підштовхують науку і техніку далі й далі. Розвиток науки про атом дозволив нам розширити таблицю Менделєєва — і ми задумалися відносно ультразолота. Це примусило нас думати і про шукання його на Венері. Життя висунуло реальну ідею про потребу нашої міжпланетної подорожі і примусило науку посилено шукати шляхів і засобів її здійснення. Все пов’язане, все обумовлене, все переплітається у взаємній залежності. І це називається, як ви знаєте, — діалектикою. Так, Вадиме? Я думаю, що ви й без моєї допомоги могли б отак поміркувати, чи не правда?

— Міг, Миколо Петровичу, — вже сконфужено відповів Сокіл.

— А доки немає умов, — мрія лишається тільки мрією. От тому автори романів, про які ви говорили, просто позбавлені були можливості знайти реальні причини для своїх фантастичних міжпланетних подорожей, що про них вони мріяли. Тепер створені такі умови. І мрія стала реальністю. Доказом чого і є наша з вами розмова в міжпланетному астроплані, друзі мої! Ну, а тепер — спати, спати негайно. Ми й так надто забалакались. Завтра — чимало роботи, як і завжди. Спати! — рішуче закінчив Микола Петрович.

Але я ще довго не могла заснути. Мені хотілося думати далі й далі, уявляти собі, як розвиватимуться наука і техніка в майбутньому і яка мрія тоді здійсниться. Проте я так і не додумалась. Мабуть, тому, що в мене ще немає потрібних умов розвитку, як казав Микола Петрович… Мама також говорила, що мені ще багато треба працювати над собою. Доведеться…

…Знову я дуже довго не бралася за щоденник. Мабуть, це тому, що нічого особливо цікавого не траплялось. Всі були зайняті своїми звичайними справами. І тільки сьогодні вранці все змінилося. Ось як це було.

Рано-вранці (звичайно, тільки за годинником, адже в нас і ранок, і день, і вечір, і ніч — умовні) ми почули веселий голос Миколи Петровича, який, як це частенько трапляється, піднявся раніш за всіх.

— Досить спати, друзі мої! Вставайте, мерщій, мерщій! Ось вона, наша красуня Венера! Сьогодні вона відкрила нам своє обличчя. Можете по черзі підходити до телескопа, знайомитися з нею. Я включив панорамний радіолокатор, — і він діє. Не дуже добре чомусь, але все ж таки діє. Можна роздивитися величезний океан на Венері. А кому не терпиться, — дивіться прямо в ілюмінатор у навігаторській рубці. Аргонавти Всесвіту, перший етап нашої подорожі закінчується!

Аргонавти (це значить — ми!) хутко одяглися. Певна річ, раніш за всіх встиг Вадим Сергійович; він і захопив першим екран панорамного радіолокатора. А ми з Ван Луном пішли до навігаторської рубки, до ілюмінатора.

Велетенська Венера стояла прямо перед нами за прозорим склом. Майже третина її диска, що закривав весь чисто ілюмінатор, сяяла яскравим білим світлом, наче вкрита суцільною сніжною завісою. Так було з лівого боку. А дві третини диска Венери мали зовсім інший вигляд. Тут пливли непроникливі темні хмари, не освітлені Сонцем, похмурі, важкі і безрадісні. Що ховається під ними? Які несподіванки готує нам планета, на яку нам доведеться опускатися?

Микола Петрович покликав мене:

— Галю, ваша черга до екрана локатора!

Признаюся, я була розчарована, коли подивилася на екран! Мені думалось, що панорамний радіолокатор одразу ж таки відкриє мені всі заховані таємниці Венери. А насправді було зовсім не так.

Правда, я майже зразу ж таки знайшла на екрані той великий океан, про який говорив Микола Петрович. Але це була просто величезна темна пляма неправильної форми. Видно було й інші плями, меншого розміру. І більше нічого я не могла розглядіти. Та й над плямами також пливли хмари, звичайно, вже не такі щільні, як це здавалось неозброєному оку, але досить густі, наче сірий туман. Так ось він, океан Венери! От зазирнути б поближче, поглибше, роздивитися, що в цьому океані! Або на суходолі, по берегах океану…

Але це було неможливо, наш панорамний радіолокатор з якоїсь невідомої причини працював погано. А між тим, мабуть, і зараз під цим сірим туманом блукають якісь тварини, незнані нами потвори. Вони і не підозрюють, що до них наближаються люди з далекої Землі… Які вони, ці потвори?..

І мимоволі перед моїми очима виникали химерні силуети дивних потвор доісторичних часів, про які мені розповідав ще на Землі Вадим Сергійович, — про яких ми стільки говорили вже тут, в астроплані. Ігуанодони, бронтозаври, птеродактилі… археоптерикси… Ах, до чого ж хочеться бодай на хвилинку зазирнути туди, на Венеру, хоча б одним оком подивитися, що чекає нас там!

Але панорамний радіолокатор допомагає мало. Суцільною завісою пливуть над загадковою поверхнею Венери густі хмари, не лишаючи ніде навіть найменшого просвіту. І даремно ми намагаємось роздивитися щось на екрані локатора. Нічого, крім тих самих темних плям, розпливчастих, неправильної форми… Наш астроплан, як і раніше, лине вперед і вперед. Скільки ж часу нам ще летіти до Венери?..

Микола Петрович покликав Ван Луна до навігаторської рубки. Вони пробули там досить довго, щось обчислювали і записували, перевіряючи за приладами і записами. А потім Микола Петрович урочисто оголосив:

— Починається новий етап польоту, друзі мої! Ми вже в зоні реального притягання Венери!

Притягання — отож, буде й вага?.. Навіть дивно, що доведеться знову відчувати її. Не можна буде перелетіти одним махом з одного кінця каюти до іншого, доведеться робити зусилля, щоб підняти важку річ, просити кого-небудь допомогти…

Микола Петрович скомандував:

— По гамаках, друзі! Ви, Галю, лягайте в мій, я буду в кріслі навігаторської рубки. І не забудьте добре закріпити запобіжні ремені!

Немов я сама не розумію… навіть образливо!

Ми залишили навігаторську рубку. Я виходила останньою і, озирнувшись, побачила, як Микола Петрович поклав руки на пульт керування. Він сидів у кріслі впевнено і спокійно.

І я мимоволі позаздрила його самовладанню, його спокоєві. Яка він надзвичайна людина, наш Микола Петрович! Ми троє були зараз тільки пасажирами міжпланетного корабля. Нам лишалось тільки чекати, доки астроплан опиниться на Венері. А він, Микола Петрович, вів корабель. В його руках була доля і наша, і цілої експедиції.

Я знала, що в разі потреби за пульт керування могли б сісти і Сокіл, і Ван Лун: вони спеціально навчалися керувати астропланом. Проте, я думаю, навряд чи хтось з них міг би залишатися таким спокійним і стриманим біля пульта міжпланетного корабля під час наближення до Венери, наближення часу посадки, одного з найнебезпечніших етапів нашої подорожі. Так, навряд чи в цьому я була певна…

Микола Петрович тримав у своїх спокійних руках, що лежали на пульті, нашу долю. Починався спуск на Венеру!

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

що описує круговий політ міжпланетного корабля навколо Венери і великі труднощі, які виникли перед астронавтами під час спуску на вкриту непроникливою завісою хмар планету.

Якщо б хтось міг збоку спостерігати наближення міжпланетного корабля до Венери, він побачив би своєрідну, дивовижну картину.

Холодний, прозорий, наче кришталь, простір. Порожнеча без кінця і краю. Тільки простір, тільки безмежний простір в усіх напрямах, який сягає в безконечну чорну глибину, у далеке чорне тло, на якому розкидані незчисленні яскраві діаманти, багатобарвні самоцвіти Всесвіту, зірки.

Буйно розливає своє сліпуче проміння гігантське Сонце — і не можна зрозуміти, чи стоїть на місці ця вібруюча вогняна куля, чи мчить кудись у невідомому просторі.

А в потоках гарячого сонячного проміння з вражаючою швидкістю мчить у просторі друга, ще більша, як здається звідси, куля. Але вона темна, обгорнута в щільні хмари, наче в непроникливий одяг. Куля повільно обертається навколо своєї осі і мчить у невідомість, мчить безнастанно, пролітаючи кожної секунди близько тридцяти п’яти кілометрів. Це — Венера. Загадкова планета, що сховала свої таємниці під густою пеленою хмар.

А недалеко від величезної планети, наче намагаючись перехопити Венеру в її безупинному русі, лине блискуча крихітна порошинка. Вона виблискує в промінні Сонця, мов іскорка, вона явно хоче наздогнати Венеру, перетяти її шлях. Де тобі, мізерна металічна порошинко, і не намагайся! Ти така малесенька, — гігантська планета, неквапно обертаючись в просторі, розчавить тебе своєю масою, знищить, навіть не помітивши цього! Але металічна порошинка все так само летить і летить, наближаючись навскоси до орбіти Венери.

Мільярди зірок здивовано поглядають на дивну, відважну порошинку; навіть Сонце, могутнє блискуче Сонце, здається, з цікавістю позирає сюди.

А порошинка лине далі й далі — впевнено і прямо. Нею керує людський розум. Маленька, ледве помітна металічна рисочка, схожа на крихітну сигарку, — вона вперто летить своїм шляхом.

І ось з одного її боку виникає ледве помітна хмаринка диму, що повільно тане в холодному просторі.

Академік Микола Петрович Риндін, прицілюючись всім корпусом астроплана, не зводячи напруженого погляду з величезного диска планети, пересунув рукоятку керування ракетними двигунами. Заряд атоміту вибухнув; вогонь і розпечені гази вилетіли із сопла ракети на правому крилі. Астроплан здригнувся — і ледве помітно змінив напрям убік.

Хмаринка диму розтанула в просторі. її вже немає. Металічна сигарка майже не змінила свого шляху. Вона все так само вперто лине до обгорненої хмарами планети.

Над гамаками центральної каюти світився великий чотирикутний екран перископа. На ньому яскраво позначався величезний світло-сірий диск Венери. Погляди трьох мандрівників, пасажирів загальної каюти, не відривались від нього. Диск збільшувався, вже ледве вміщуючись в рамках екрана. Сірий загадковий диск, затягнутий суцільною пеленою хмар.

Відстань між планетою і блискучою сигаркою зменшувалась. Здавалось, вони ось-ось зіткнуться. Ще мить — і астроплан розіб’ється, перетвориться на порох, на ніщо… Але саме в цю секунду з його правого боку з’явилась іще одна хмаринка диму.

Академік Риндін відчув, як краплини поту скотилися по його лобі. Вирішальний момент наближався. Ось сюди, сюди треба скерувати корабель, щоб він пролетів якраз над густими хмарами, не вище, але й не нижче, щоб від тертя в атмосфері Венери почалося гальмування. Інакше благополучна посадка буде неможливою. Сюди, сюди… Рукоятка керування двигунами знову легко зсунулась. Вибух атомітного заряду знов штовхнув астроплан. На мить академік Риндін мимоволі заплющив очі: зараз з’ясується все!

Металічна сигарка з льоту ринула до туманної пелени, що обгортала гігантську планету. Ринула — і сховалась в тій пелені. Далекі зірки на чорному небозводі, здавалось, здригнулися, затремтіли…

На великий екран перископа в центральній каюті астроплана насунулись сірі хмари. Мерехтливими прозорими струменями вони з блискавичною швидкістю промайнули перед очима мандрівників… І через якусь долю секунди вони вже зникли. І — дивно! — диск Венери наче повільно повертався перед схвильованими спостерігачами в каюті, відкриваючи їх очам нові й нові шари сірих і білих хмар.

Ні, величезна куля планети не розчавила, не знищила астроплан! Блискуча сигарка проскочила над тією кулею, ледве торкнувшись хмарної пелени. І там, де вона пролетіла, в тумані, що коливався над хмарами, лишилась пряма тонка смужка — слід міжпланетного корабля. А сам корабель уже линув далі, вздовж еліпса навколо планети, яка захопила його силою свого тяжіння. Венера несла тепер з собою в космосі корабель аргонавтів Всесвіту, що почав обертатися навколо неї, мов її супутник.

У центральній каюті астроплана гучно й радісно пролунав голос Миколи Петровича Риндіна, посилений репродуктором:

— Друзі, гіпербола нашого польоту перетворилася на еліпс! Ми летимо навколо Венери! Ми вступили в перший еліпс. Десять годин і п’ятдесят чотири хвилини триватиме наш політ навколо Венери цим еліпсом, — доки ми не опинимося на тому ж самому місці, де вперше влетіли в атмосферу планети. Розрахунки вірні! Можна вийти з гамаків!

Дружні вітальні вигуки були йому відповіддю. Сокіл збуджено потиснув руку Ван Лунові: перемога, атмосфера Венери гальмує астроплан, все в порядку!

Кілька_годин міжпланетний корабель мчав навколо Венери по еліпсу, ніби намагаючись відірватися від планети, знову вихопитися до безкраїх просторів Всесвіту. Але саме тоді, коли астроплан досяг, здавалося, найбільшої відстані, коли Венера лишалась уже далеко позаду, — її тяжіння почало з невблаганною силою дедалі більше вигинати цей еліпс. Астроплан плавно закругляв свій шлях, описуючи широку криву, яка мусила знову привести його до Венери, до пелени її хмар. Перший еліпс закінчувався. Міжпланетний корабель повертався до тієї самої точки над хмарами Венери, де він пролітав першого разу.

Академік Риндін знову сидів перед пультом керування, чекаючи потрібної миті, щоб знову включити ракетні двигуни, якщо це виявиться необхідним. Так, уже перший еліпс показав, що розрахунки маршруту були вірними, — інакше астроплан не перейшов би з гіперболи на еліпс. Усе це так. Але треба бути напоготові до несподіванок: хіба не довелось мандрівникам уже кілька разів стикатися з ними по дорозі на Венеру?.. Людина, яка тримає в своїх руках кермо астроплана під час спуску на чужу планету, зобов’язана бути готовою до всього.

І в центральній каюті астроплана знову настала тиша. Одна думка володіла всіма: наближається другий вирішальний момент! Міжпланетний корабель ще раз рине в атмосферу Венери, виникне нове гальмування від тертя в атмосфері, еліпс зменшиться… Так передбачено, так було розраховано, і все ж таки… ах, скоріше б, скоріше!

Астроплан пролинув над густими шарами хмар з такою ж самою блискавичною швидкістю, як і раніше, — принаймні так здалося всім. І потім хмари знову почали віддалятися. Риндін стурбовано поглянув на циферблат електричного термометра, який відмічав, як змінюється температура корпусу ракети зовні. Так, як і слід було чекати, супертитанова оболонка трохи розігрілась. Але поки що немає нічого загрозливого. Це — нормальне підвищення температури для тіла, яке з величезною швидкістю пронеслося крізь шари атмосфери зі швидкістю близько десяти кілометрів на секунду. А тепер ця швидкість ще зменшилась внаслідок другого гальмування, тертя в атмосфері.

Все відбувається правильно.

Риндін сповістив супутників:

— Вступили в другий еліпс. Швидкість — дев’ять з половиною кілометрів на секунду. Тривалість польоту по другому еліпсу — чотири з половиною години.

— Це виходить, що другий еліпс удвоє менший від першого? — запитала Галя Рижко, яка бажала знати абсолютно все.

— Ні, Галиночко, навіть менше ніж вдвоє, — відповів Сокіл, — бо ми летимо тепер значно повільніше. Незабаром доведеться шукати місце для посадки!

— Зовсім незабаром. Тільки три еліпси, дуже трошечки, — стримано пожартував Ван Лун. — Тоді шукатимемо рівний аеродром.

Шукати? Аеродром? Та ще й рівний?.. Справді, це звучало як насмішка.

Та й взагалі, як це “шукати місце для посадки” на обгорнутій хмарами Венері?

Скільки сягало око, поверхня планети була вкрита все такими ж самими непроникливими хмарами. Вони клубились одна над одною, сходились і розходились, наче велетенські хвилі перекочувалися в сірому хмарному океані. І хоч би це був тільки один густий прошарок хмар! Ні, хмари йшли в кілька рядів. І коли у верхньому шарі створювався розрив, в який з напруженою увагою вдивлялися чотири пари очей, — там виднілися знову хмари, ще густіші, ще непроникливіші…

— А панорамний радіолокатор? Хіба він не допоможе? — вголос подумала Галя Рижко. — Адже він мусить відкрити нам те, що діється за хмарами, на самій поверхні Венери!

Сокіл безнадійно махнув рукою: погано і з локатором! Галя зразу ж сама побачила це.

Так, навіть з цієї, вже зовсім невеличкої за астрономічними масштабами відстані, панорамний радіолокатор допомагав мало. Все було таким самим, як і перед початком гальмування. Ось на екрані великий океан, він немовби збільшився в розмірах. Можна ясніше роздивитись нерівні береги, мов порізані глибокими язиками заток. Ось посеред океану світла пляма, — мабуть, острів. А зліва, на суходолі, — розпливчаста звивиста лінія: чи не річка?.. Але добре роздивитись нічого не можна. Правда, як і раніше, на екрані локатора оку не заважають густі хмари, вони наче розтанули. Але замість них сірими струменями пливе нерівний туман. Іноді він стає прозорішим, тоді можна бачити і острів, і річку. А потім знову набігає щільна хвиля туману — і все зникає за його тремтячою димкою. Панорамний радіолокатор допомагає дуже погано. Чому він кепсько діє?

На це запитання не міг відповісти ніхто.

— Ще одна загадка? — сумно спитала Галя Сокола. Той похмуро кивнув головою.

Отже, розраховувати на допомогу панорамного радіолокатора для вибору місця посадки не доводилось. Це було серйозним ускладненням, небезпечною загрозою. Незабаром астроплан почне описувати рівні кола над Венерою. Тоді треба сідати. Куди?..

Ось тут і мусив показати себе радіолокатор, випробуваний і перевірений на Землі. В земних умовах з його допомогою погляд легко проникав крізь найгустіші хмари — і поверхня Землі виглядала для спостерігача ясною й чіткою, можна було роздивитись найменші деталі. І Риндін, і конструктори корабля вважали, що панорамний радіолокатор буде так само діяти і на Венері, дасть можливість роздивитися її поверхню незалежно від хмарної пелени і вибрати місце посадки. Локатор чомусь відмовив. Що робити тепер? Адже не можна знижуватись наосліп, прямо в густі хмари. Хто знає, що ховається за ними — гори, скелі, урвища… Щаслива посадка за таких умов була б рідкісним випадком.

Зосереджене, нахмурене обличчя академіка Риндіна свідчило про тривогу, яку він відчував. Це розуміли всі — і бачили в той же час, що Микола Петрович старається не виявляти цієї тривоги, ховаючи її за звичайними діловими зауваженнями. Але навіть самий голос зраджував його, коли він, лишаючись зовні цілком спокійним, говорив:

— Ван Лун, Галю, уважно спостерігайте за екраном перископа. Можливо, що в просвіті між хмарами вам пощастить помітити щось. Вадиме, перевірте ще раз напруження на панорамному радіолокаторі. Може, щось там з контактами… або замало обертів у генераторі?

Сокіл слухняно виконував розпорядження Миколи Петровича, перевіряв ще й ще раз. Все було в порядку, але радіолокатор відмовлявся працювати. Більше того, він працював гірше, ніж спочатку, перед першим гальмуванням. І це було найдивнішим.

Виходило так, що на досить великій відстані панорамний радіолокатор діяв, хоча і зовсім не так бездоганно, як на Землі і як сподівались його конструктори. Все ж таки він давав можливість розрізняти на поверхні Венери деякі крупні об’єкти. Проте що більше астроплан наближався до планети, то гірше поводився радіолокатор. Зараз, у кінці другого еліпса, на його екрані не можна було роздивитися навіть тієї звивистої розпливчастої лінії, яку мандрівники вважали річкою на суходолі. Все сховали під собою нерівні, тремтливі струмені туману, який затягнув весь чисто екран. Галя Рижко тихо спитала похмурого, стурбованого Сокола:

— Чому це могло трапитись, що локатор працює дедалі гірше? Хіба ультракороткі хвилі не всюди однакові?

Сокіл роздратовано знизав плечима.

— Хвилі-то однакові, та хто ж його знає, що тут відбувається? Можливо, щось зіпсувалось в апараті, хоча я й не можу виявити найменшої несправності в схемі. Може статися, поверхня Венери чомусь взагалі погано відбиває ультракороткі хвилі…

— Гаразд, але чому ж тоді раніше було видно краще, а тепер значно гірше?

— Чорти його знають! А звідки нам відомо, може, тут є ще якесь невідоме випромінювання, яке шкідливо впливає на дію локатора? Хіба можна сказати щось певне? Так чи інакше, від панорамного радіолокатора користі зараз мало, ось що!

Галя Рижко не стала більше розпитувати. Вона перейшла до екрана перископа в навігаторську рубку. Але ж і тут не було нічого видно, — крім тих самих непроникливих хмар. Галя засмутилася. Правда, що ховається під ними, тими хмарами? Куди доведеться скеровувати астроплан Миколі Петровичу?

Лише на одну коротку мить Галі раптом здалося, що вона помітила між хмарами щось дивовижно червоне. Великий розрив між хмарами верхнього шару відкрив другий нижній шар. І в ньому майнув просвіт — яскраво-яскраво-червоний! Чому саме червоний, а не якийсь інший, скажімо — зелений?.. Проте це тривало тільки одну мить — і просвіт знову зник. Та невже ж це тільки здалося? Ні, було, було щось червоне, Галі варт лише примружити очі — і цілком чітко воскресає яскраво-червоний просвіт!

Вона з боязким сподіванням озирнулася на супутників. Сокіл лишався в центральній каюті, він усе ще пробував розшукати уявлювану несправність у схемі панорамного радіолокатора. Микола Петрович якраз цієї миті заглибився в розрахунки. Але Ван Лун!.. Ван Лун чомусь не менш запитливо дивився на Галю, немов чекав, що вона скаже. Помітивши, що Галя вагається, Ван Лун нахилився до неї і тихо прошепотів:

— Що побачили, дівчино? Скажіть, прошу.

Галя все ще не наважувалася: а якщо їй тільки здалося?

— Дуже прошу, скажіть, — наполягав Ван Лун. — Важливо!

— Я не знаю… здається, побачила там, під хмарами…

— Червоне? Так?

Галя навіть здригнулася від несподіванки: невже Ван Лун також бачив цей дивний колір?

— Так, червоне. Не знаю, що це було. Може, якісь гори… Адже ж тільки на одну секундочку!

— Ні, це не гори, Галю. Вважаю, треба сказати Миколі Петровичу. Мої очі теж бачили червоне. Виходить, що…

Що саме “виходить”? Невідомо… Галя побачила, як Ван Лун підійшов до Миколи Петровича і почав розповідати йому. Риндін дуже зацікавлено прислухався до його слів. Потім Галя почула голос Миколи Петровича:

— Звичайно, це дуже цікаво, дорогий Ван. І ви певні, що то був не якийсь гірський рельєф, а рослинність?

— Саме так, Миколо Петровичу, — переконано відповів Ван Лун. — Знаєте, враження таке, як від пишного оксамитного килима. Безумовно, рослинність. Проте червона. А місцями — оранжева.

Значить, зіркі очі Ван Луна встигли за цю мить щось роздивитися! А перед Галею тільки ніби щось майнуло — і все…

— Тоді доводиться визнати, що наш радянський астроном Тихов мав цілковиту рацію, — промовив Микола Петрович, машинально пощипуючи свою борідку. — Пам’ятаєте, Ван, уже досить давно, ще в сорокових роках нашого сторіччя, він висловив думку про те, що колір рослинності на Венері мусить бути відмінним від земного. Внаслідок жаркого клімату, твердив Тихов, рослини Венери мусять відбивати оранжеве і червоне проміння Сонця. Адже саме це проміння дає зайвий для них запас теплової енергії… Цікаво, дуже цікаво!..

Він ще на хвилинку замислився — і потому знову засмучено махнув рукою:

— Цікаво, звісно… Але чому це може допомогти, Ван, у нашому становищі? — гірко спитав він. — Припустімо, що ви з Галею не помилилися, що рослинність на Венері має оранжево-червоний колір. Гаразд. Припустімо, що ви бачили ліс, або луки, або джунглі. Що з того? Навіть коли б ми вирішили спускатися на них — і це, певна річ, полегшило б наше завдання — навіть тоді, — де шукати це ваше “червоне”, якщо все знову затяглося хмарами? Спасибі, що сказали, Ван, але це не допомагає зараз. — І він рішуче заглибився в обчислення.

Так минали години. Академік Риндін не відходив від пульта керування. Коли Галя несміливо нагадала йому про обід, він тільки коротко, але виразно буркнув:

— Не до того!

Про який обід міг він зараз думати? Астроплан наближався до мети складного і трудного польоту. Пройдено весь довгий і небезпечний шлях у міжпланетному просторі. Ось вона, Венера, з її оранжево-червоною, а не зеленою, як на Землі, рослинністю, ось, рукою подати! Лишається тільки зробити посадку. А як її зробити? Куди? Де шукати місце для неї?

Астроплан, підкорюючись тяжінню Венери, плавно пройшов другий еліпс. Наближалося третє гальмування. Воно вже не було новиною, Микола Петрович знав, що все йде гаразд, — принаймні в цьому розумінні. А далі?.. В усякому разі, він відчував, що думки і надії його супутників звернені до нього: саме він, керівник експедиції, мусить приймати рішення, які усунуть небезпеку. Проте рішення можна було прийняти тільки одне.

— Третє гальмування, — глухо промовив Ван Лун, дивлячись разом з Галиною Рижко на екран перископа.

У лічені секунди астроплан промайнув над скупченими щільними хмарами і знову почав віддалятися від них. Термометр показував, що оболонка корпусу розігрілася тепер значно менше, ніж під час двох перших гальмувань. Це також свідчило про помітне уповільнення швидкості міжпланетного корабля.

Галя помітила, що після третього польоту над хмарами, астроплан, хоч і віддалявся від них, але дуже недалеко. їй здавалося, що корабель описує вже не еліпс, а рівне коло. Але все ж таки це був еліпс, помітно укорочений, такий, що наближався до кола, але все ще еліпс…

Академік Риндін відзначив:

— До четвертого гальмування лишається дві години п’ятдесят чотири хвилини. А тоді…

Що тоді? Невже зниження, посадка? Куди?.. Галя відчувала, що в неї злипаються очі. Нервове напруження переросло у важку втому — і не лише в неї. Рухи Сокола і Ван Луна стали також кволими, уповільненими. А ще Галя помітила, що варт їй поглянути на сіре безконечне море хмар, яке заповнювало весь екран перископа, як її нездоланно охоплює сонливість. Зусиллям волі вона відганяла сон, збентежено поглядаючи на Риндіна: тільки на ньому не була помітна втома, його рухи були такими ж енергійними і рішучими, як і раніше. Сонливість охоплювала Галю дедалі міцніше, її очі мимоволі заплющувалися — “просто хоч сірниками повіки підпирай”, як скаржилася вона колись мамі ще маленьким дівчиськом… І нарешті її голова важко впала на руки. Одразу майнула тривожна думка: не можна спати, не можна! І ніби в ту ж саму хвилину Галя знову підвела голову і озирнулася. Що сталось?

На екрані перископа те ж саме море хмар, сіре, похмуре, — жодних змін. Але чому таке стурбоване обличчя Ван Луна, чому він раз у раз стискає зуби, не кажучи ані слова? Чому Вадим Сергійович безнастанно нервово поправляє окуляри? Що сталось? І в каюті немов стало жарко, навіть руки спітніли…

— Вадиме Сергійовичу, скажіть, що відбувається? — розгублено спитала Галя.

— Закінчилось четверте гальмування. Ми знижуємось.

— Як знижуємось, куди?

Замість відповіді Сокіл тільки знизав плечима. Що він міг відповісти, якщо під астропланом була та ж сама сіра пелена хмар?..

Академік Риндін прийняв рішення.

— По гамаках, товариші, — голосно наказав він. — Надійно закріпіть запобіжні ремені! Негайно!

За хвилину-півтори він почув голос Сокола:

— Єсть, Миколо Петровичу. Виконано!

Риндін глибоко уривчасто зітхнув. Він розумів усю небезпеку становища, в якому перебував астроплан.

Подальше зниження швидкості на круговому польоті було надто рискованим. Корабель першої-ліпшої хвилини міг втратити кількасот метрів висоти і заритися в хмари. І коли там, у хмарах, на його шляху опиниться висока гора, то… Після четвертого гальмування астроплан летів зі швидкістю семи з половиною кілометрів на секунду. Це значне зменшення швидкості, безумовно, проте…

Цифри говорили самі за себе. Літак на Землі робить посадку із швидкістю не менш як сто кілометрів на годину. На годину! І це вважають дуже великою посадочною швидкістю. Адже приземлення — найнебезпечніший момент польоту.

Астроплан летить зі швидкістю семи з половиною кілометрів на секунду. Значить, він робить зараз двадцять сім тисяч кілометрів на годину, летить у двісті сімдесят разів швидше, ніж літак, що приземляється. Останній еліпс навколо Венери він пролетів за годину тридцять шість хвилин.

Треба різко, всіма засобами зменшити швидкість. Іншого виходу немає. Панорамний радіолокатор не діє внаслідок якоїсь загадкової причини. Він не допоможе вибрати місце посадки. Значить, для посадки треба щось побачити на власні очі. Так, іншого виходу немає!

Рука академіка Риндіна рішуче пересунула важіль на боковій стінці пульта керування. Пронизливий тривожний дзвінок пролунав у центральній каюті: увага, увага, будьте напоготові!

І майже слідом за тим тіло Риндіна різко рвонулося вперед. Його стримали тільки широкі запобіжні ремені крісла. Вони врізались у тіло до болю, але не випустили його.

Бокові двигуни на кінцях крил астроплана повернулися на сто вісімдесят градусів, їх сопла скерувалися вже не назад, а вперед. І з них вихопилися хмарки розпечених газів. Вибухи палива в цих двигунах штовхали астроплан назад, гальмували його рух, уповільнювали швидкість. Астроплан сіпнуло назад, швидкість стрімко падала. Міжпланетний корабель ішов уже понад самими хмарами.

Микола Петрович перевів боковий важіль ще далі. Знову тривожний дзвінок, знову різкий поштовх, який кинув тіло вперед. Бокові двигуни дали ще кілька гальмуючих вибухів.

Покажчик швидкості хутко міняв показання. Ось щойно було шість кілометрів на секунду, і вже п’ять… чотири… вже три…

Зблідлий Сокіл мовчав. Обличчя Ван Луна було майже визивно незворушним. Галя Рижко відчувала, як стукотить її серце, і похололі пальці мимоволі чіплялися за краї гамака кожного разу, як астроплан сіпало назад.

Мозок академіка Риндіна працював, як точний механізм, майже автоматично. Микола Петрович уважно стежив за стрілкою покажчика швидкості — це було зараз найголовніше. Три кілометри… два кілометри… один кілометр на секунду! Треба менше, значно менше, але це не в його силах, доки корабель летить носом уперед. Треба змінювати стан, не можна гаяти часу! Він енергійно потягнув на себе руль висоти, який приводив у дію закрилки на горизонтальних стабілізаторах.

Описуючи плавну криву, астроплан почав набирати висоту. Його загострений ніс підводився вище і вище до неба: так літак переходить звичайно з горизонтального польоту в мертву петлю, стаючи при цьому майже вертикально. От астроплан задрав ніс майже до зеніту. Ще трохи — і він почне перекидатися в зворотний бік. Але ж не хоче Риндін примусити свій корабель робити мертву петлю?..

Звичайно, ні! Микола Петрович відвів руль висоти в попередній стан. Астроплан по вертикалі йшов вгору від хмарної пелени, з кожною секундою втрачаючи швидкість. Він ішов тільки за інерцією, яку швидко гасило тяжіння Венери. Повільніше і повільніше стає рух астроплана вгору… ще секунда, дві, три — і швидкість згасла зовсім. Астроплан, що застиг було на якусь мить у повітрі, почав падати по вертикалі хвостовою частиною вниз.

І так само, як на шляху до зеніту, вгору, його швидкість з кожною секундою зменшувалась, так зараз швидкість падіння з кожною секундою збільшувалась. Якщо її не уповільнити, — астроплан проріже хмари, що ховають поверхню Венери, і вщент розіб’ється об неї! Треба включати ракетні двигуни, треба гальмувати ними!

Із сопел обох двигунів на крилах астроплана вихопились струмені розпеченого газу, скеровані вниз, до сірих хмар. Швидкість падіння уповільнилась, але ж зразу-таки почала наростати знову. Хмари наближались. Астроплан падав на них кормою вниз.

Академік Риндін включив автомат бокових двигунів. Він подавав до камер згоряння невеличкі заряди атоміту, вибухи відбувалися один за одним, слабші, але частіші. Ці вибухи затримували падіння корабля, нейтралізували тяжіння Венери: астроплан сковзався вниз з невеличкою відносно швидкістю. Хмари ближче, ближче… І раптом екран перископа став сірим: корабель занурився в щільні хмари, прорізаючи їх по вертикалі вниз.

Тепер усе залежало від того, яка поверхня Венери, що на неї впаде астроплан. Риндін розумів це, але більше він нічого зробити не міг. Панорамний радіолокатор не діяв, знижуватися на горизонтальному польоті він не мав можливості. Лишалось тільки гальмувати вертикальне падіння, гальмувати всіма засобами… Що внизу?

І раптом екран перископа прояснився. Астроплан пролетів крізь товстий шар хмар, лишивши їх вгорі за собою. Вигук здивування вихопився у Галини Рижко. Ось воно, те червоне, яке вона на мить побачила в просвіті між хмарами ще тоді, під час кругового польоту!

Яскраво-червона ковдра буйної рослинності вкривала поверхню Венери. Звідси, з висоти понад кілометр, не можна було одразу зрозуміти, трава, чи чагарник, чи хащі химерно забарвлених первісних лісів виднілися під астропланом. Але червона ковдра застилала собою все, всю нерівну горбкувату поверхню, скільки сягало око. Он срібліє вода. І скелі, гострі скелі підносять вгору свої верхівки з густої оранжево-червоної рослинності. Але як швидко все це наближається, зростає. Астроплан падає надто стрімко!

Микола Петрович вирішив включити водночас і центральний двигун. Це було дуже рисковано. Навіть малі заряди атоміту в центральному двигуні могли своїми вибухами нахилити корпус астроплана, тоді гальмування взагалі стане неможливим… Втім, на все це доводилося йти. Три вибухи в центральному двигуні примусили астроплан майже підстрибнути вгору. І знову почалося стрімке зниження. Пружинна стальна спіраль висунулася з кормової частини корабля. Вона була готова прийняти на себе перший удар об поверхню планети. І все ж таки швидкість падіння надто небезпечна…

Гострі верхівки скель унизу наче летіли назустріч кораблю, готові простромити його корпус. Астроплан здригався від вибухів атоміту в камерах згоряння, гальмував своє падіння, — і нічого не допомагало. Корабель падав.

Микола Петрович відкинувся на спинку крісла. Він відчув неймовірну втому. Тепер уже навіть він не міг допомогти справі нічим. Ще лишалася пружна стальна спіраль. Думки стрибали, перебиваючи одна одну. Спіраль допоможе, якщо корабель упаде кормою вниз. А якщо під кутом?.. І якщо скелі вріжуться в корпус?.. Треба чекати. Зроблено все, що було в його можливостях. Все чисто!

Різкий міцний поштовх струсонув корабель. Все всередині задзвеніло й загуло. В каюті упало щось скляне, розбилося. Гамак, в якому лежала Галя, прогнувся вниз і знову міцно, рвучко підштовхнув її вгору. Астроплан упав на поверхню Венери, — на щастя, не на скелі, а в гущавину первісного лісу. Стальна спіраль прийняла на себе частину удару, стислася, наче пружинна ресора, трохи підкинула корабель угору. Він хитнувся — і з розмаху звалився боком на високі гіллясті дерева.

Ті дерева ламалися під його вагою, наче тонесенькі палички, астроплан своїм корпусом приминав їх; немов жива істота, він хотів умоститися серед них, зупинитися в своєму русі. Але опір дерев був надто слабким, щоб затримати величезний корабель, який упав на пологий схил.

Ламаючи далі й далі дерева, астроплан спочатку сковзався вниз тим схилом, а потім і зовсім покотився під укіс. Тепер уже в центральній каюті не можна було зрозуміти нічого.

На екрані перископа все стрибало, крутилося, миготіло. Астроплан котився кудись униз, перекидаючись і зрідка вдаряючись об каміння. Гуркіт і дзвін, глухий гул не припинялися.

Все переплуталося, перемішалося у свідомості Галі Рижко. Не було вже ані верху, ані низу; підлога, стеля і стіни каюти крутилися навколо неї. Гамак то відкидав тіло від себе, то глибоко прогинався під ним. На екрані перископа мелькало небо, грунт, вкритий химерним мережаним чагарником, червоні дерева, скелі, — все мчало в скаженій скачці. Галя почула, як скрикнув Сокіл. І ось астроплан наче рвучко спинився, вібруючи цілим корпусом. Від цієї вібрації гостро дзвеніло в голові, на свідомість навалювалася якась невиразна нездоланна втома, важкість, немовби все навколо обгорталося в сіру непроникливу ковдру.

Більше Галя Рижко не пам’ятала нічого…

ЧАСТИНА ДРУГА

Перші люди на Венері

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

що розповідає про дивовижного дракона, який заглядав у ілюмінатор корабля, про сумніви Вадима Сокола і про те, чому мандрівники можуть виходити з астроплана на Венері тільки в скафандрах з приладами для дихання.

Бліде фіолетувате світло пробивалося крізь товсте скло ілюмінатора центральної каюти астроплана. У напівтемряві перед очима Галі повільно пропливали химерні голубі, червоні і зелені неспокійні хвилі. Страшенно боліла голова.

Що трапилось? Чому так темно?

Галя Рижко напружено пригадувала. Так, здається, вона тоді знепритомніла. Був гуркіт, пронизливе рипіння, все гуло від ударів. Але ж після того вона ще щось бачила? Значить, свідомість поверталась до неї? Чи це тільки марилось, як буває в кошмарному сні?

Ні, вона добре пам’ятає, надто добре. Було так: вона розплющила очі, і дивна тиша, дивний після гулу і гуркоту, після ударів і штовханів спокій вразили її. Здається, в каюті тоді було світліше… Так, адже ж Галя ще подивилась: як почувають себе товариші? Але вона не встигла побачити нікого.

Її погляд упав на великий екран перископа. А на ньому…

Екран був освітлений, на ньому погойдувались червоні верхівки дивовижних величезних рослин, схожих на пальми, — ніби вітер гойдав їх. Пальми на Венері? Проте Галя не встигла відповісти на це запитання, як її очі широко розкрилися від здивування, і вона застигла, вчепившись руками в краї гамака.

З-за густого оранжево-червоного листя небачених рослин з’явилась голова якоїсь потвори. Наче величезний казковий дракон плазував хащею, підводячи над верхівками дерев свою вугласту хижу голову. Круглі і застиглі тупі очі вдивлялися чи то в Галю, чи то кудись ще повз неї. Гігантські вигнуті щелепи рухалися під цими тьмяними очима, змикалися й розмикалися, мов широкі криві шаблі. Потвора наближалась до корабля, підминаючи дерева своїм блискучим жовто-коричневим тілом. І раптом — вона немов кинулась вбік. Усе зникло, тільки великі червонолисті дерева погойдувались на екрані.

А може, нічого і не зникало, може, це Галя сама опустила втомлену голову, ховаючись від страшного видіння? Приснилось? Адже зараз на екрані перископа немає зовсім нічого, навіть червоних дерев. Усе затягнуте фіолетуватою напівтемрявою, дивною і неприродною, наче від штучного освітлення. І по екрану тільки неясно пропливають світлі і темні хвилі, розпливчасті смуги.

Чи бачила Галя справді цю потвору, чи тільки примарилась вона їй від збудження і втоми? Дівчина підвела руку — і її вразило незвичне відчуття ваги. Рука немовби налита свинцем, її прямо тягло вниз. Ага, значить, все приходить в норму, і насамперед вага. Будемо знову звикати до неї! Цікаво!

Вона слабко посміхнулась, але зразу ж таки спіймала себе на тому, що її погляд весь час повертається до екрана перископа: а чи не з’явиться раптом знову та потвора? Ні, екран порожній, тільки темні і світлі смуги, як і раніше, пробігають по ньому. І це теж дивно: що то за смуги?

У тиші Галя ясно почула далекий стогін. Вона швидко сіла, прислухалась. Хто це стогне? Та як же вона зразу не згадала, не подумала про товаришів? Може, кому-небудь з них погано?

В сутінках вона розгляділа Сокола і Ван Луна. Обидва лежали в своїх гамаках. Сплять? І стогін долинав звідкись здаля, а не звідси. Тоді значить…

Невже Микола Петрович? Ой, не може бути, не можна, щоб з Миколою Петровичем трапилось щось погане!

Дівчина хутко розстебнула пряжки запобіжних ременів, що прикріпляли її до гамака, і зіскочила на підлогу. Як трудно відразу звикати до ваги! Вона із зусиллям, непевно переступала з ноги на ногу: тіло, яке звикло за час довгої міжпланетної подорожі до невагомості, до вражаючої легкості рухів, тепер було неслухняним, обважнілим, незграбним. Але все це дрібниці! Мерщій, мерщій до Миколи Петровича!

Тут, у навігаторській рубці, було трохи світліше. І Галя Рижко з жахом побачила, що Микола Петрович лежить на боці, перегнувшись через пульт керування. Руки його безживно звисли. І час від часу Микола Петрович тихо стогнав.

Галя зблідла. В неї затремтіли руки й ноги. Нещастя, яке нещастя!

— Миколо Петровичу! Миколо Петровичу! Що з вами? — ледве чутно сказала вона, обережно торкаючись плеча Риндіна.

Академік тихо простогнав:

— Води…

Дивно, але почувши голос Миколи Петровича, Галя миттю опанувала себе: адже ж треба було негайно діяти, допомагати дорогому, надзвичайному, любимому Миколі Петровичу!

Дуже обережно, напружуючи всі сили, вона трохи підняла важке, ослабле тіло Риндіна і посадила його в крісло. Голова Миколи Петровича безсило відкинулась на м’яку спинку. На високому чолі закипіла кров, глибокий поріз перетинав його зліва направо. Галя з тривогою дивилася на бліде обличчя Риндіна. Але ось його очі трохи розплющились. Непевний погляд спинився на дівчині. Губи поворушились.

— Води, Галю… — знов почула дівчина.

Вона кинулася до центральної каюти, налила чашку води і принесла її Риндіну. Микола Петрович припав до чашки губами і жадібно осушив її. Тепер він дихав рівніше і не стогнав. З радістю Галя бачила, як Микола Петрович потроху оживає. Він напружено дивився на неї і, здається, хотів щось запитати. Але говорити йому було ще важко. Проте Галя зрозуміла, що турбувало Миколу Петровича, як тільки він почав:

— А як…

— Нібито все в порядку, Миколо Петровичу, — швидко відповіла дівчина. — Зараз я вам все розкажу. Всі живі і здорові. Тільки міцно сплять. Зараз, зараз, я в одну мить!

Вона знову побігла до центральної каюти. Уже в дверях Гала побачила, що Ван Лун виліз з гамака і стоїть посеред каюти, розминаючи руки.

— Товаришу Ван Лун, — заговорила Галя. — З Миколою Петровичем негаразд. Він поранений. І запитує, що з вами і Вадимом Сергійовичем.

— Зі мною все гаразд, — почула вона голос Сокола. — Ось тільки дуже ослаб, ледве рухаюсь.

— Гадаю, нема коли розмовляти, — перебив його Ван Лун. — Треба діяти. Ходімо до Миколи Петровича!

Через кілька хвилин все з’ясувалось. Ще слабким, але вже рівним голосом Риндін розповів товаришам, що сталося з ним.

Академік ані на мить не кидав свого поста біля пульта керування кораблем. В один з моментів, коли астроплан котився вниз, ударяючись об дерева і ламаючи їх, Риндіна викинуло з крісла й жбурнуло на пульт, на важелі. Вдарившись об пульт, Микола Петрович поранив голову. Кров залила обличчя, але про це думати було ніколи. Навпомацки Риндін виключив головний рубильник електросистеми, щоб випадкове замикання, випадкове натиснення на важіль чи кнопку пульта не наробили лиха. Астроплан в цей час жорстоко кидало з боку на бік. Потім, відчувши, що корабель перестав котитися і спинився, що він лежить нерухомо, Риндін хотів підвестися, стати на ноги. Але не зміг. Його охопило нездоланне заціпеніння. Здається, потім він знепритомнів, він не пам’ятає. Скільки часу він пролежав, він також не може сказати.

— Щось я пам’ятаю, ніби хронометр показував під час нашого, так би мовити, приземлення, тридцять чотири хвилини на першу. А скільки тепер? — спитав Риндін.

Погляди його товаришів спинились на циферблаті хронометра. І спільний вигук здивування вихопився в них: хронометр показував чверть на десяту!

— Вважаю, тут щось не так, — похмуро сказав Ван Лун. — Не вірю, що так багато. Якщо правда, тоді виходить, ми спали біля дев’яти годин. Або лежали непритомні.

— А між тим це саме так, — відгукнувся Сокіл. — Мій годинник показує стільки ж. Дивно лише, що ми знепритомніли всі водночас. А потім — прийшли до свідомості також майже разом, ніби змовившись…

Риндін задумливо мовчав. Нарешті він сказав:

— Так чи інакше, але хронометрові доводиться вірити. Ми всі лежали непритомні чи скуті виключно глибоким сном близько дев’яти годин. Як пояснити це? Поки що я можу припустити тільки одне… — Він спинився, роздумуючи.

— Реакція на нервове збудження, яке було в нас під час зниження астроплана? — жваво озвався Сокіл.

— Можливо, і це мало своє значення, — відповів Риндін. — Але головне, мені здається, — реакція людського організму на стрімке повернення ваги.

— Ваги?

— Так. Мабуть, це найголовніше. Майже раптове виникнення ваги — дуже серйозний фактор. Я й зараз ще відчуваю незвичну розслабленість, кволість. Трудно поворушитися, зробити рух… А втім, перевірити таке припущення ми поки що не можемо. Доведеться відкласти перевірку до повернення на Землю. Тоді, під час другого зниження, все з’ясується.

— А, та це коли ще станеться, — стрепенулася Галя Рижко. — До повернення на Землю мине стільки часу! А тепер, зараз — ми на Венері, і все в порядку, ура, ура, ура! — Вона відступила на крок назад, підвела руку і тоном справжнього промовця урочисто заговорила: — Дозвольте вітати вас, дорогі товариші, з історичною подією. Перші люди прибули на Венеру! Невідома планета, правду сказати, прийняла ас у свої обійми дещо негостинно. Але ми не звертатимемо на це уваги. Я, звісно, мушу висловити жаль з приводу того, що нас не зустріли ані делегації, ані окремі представники насеення цієї планети…

Вона раптом змовкла, ніби вражена чимось. На обличчі дівчини з’явився вираз розгубленості.

— Що таке, Галю, чому обірвалася ваша промова? — поцікавився, посміхаючись, Микола Петрович. — Такий пишний, урочистий початок — і несподівана зупинка. В чому річ? Ми чекаємо продовження, товаришу промовець!

Але Галі вже не хотілося жартувати. Вона згадала про те, що їй довелося побачити: наяву чи уві сні? Вона не знала цього. Проте бридка голова фантастичного дракона так ясно вималювалася перед її очима, що дівчина здригнулася. Сокіл помітив це.

— Галю, ви нездужаєте? — турботливо спитав він. — Сідайте, заспокойтеся, ми всі надто багато пережили протягом цієї останньої доби. Я зараз принесу вам води, гаразд?

— Ні, дякую, не треба, — відповіла Галя, опановуючи себе. — Спасибі, Вадиме Сергійовичу, я хочу… я хочу розповісти про одну річ. Тільки не смійтеся, будь ласка!

Вона стисло розповіла про те, що бачила на екрані перископа, описала вигляд потвори, її голову, що визирала з-за червоних верхівок дерев, не забула навіть про вітер. Всі слухали її уважно — і ніхто не сміявся. Коли Галя закінчила, Сокіл запитав:

— Ви певні, що бачили вигнуті, криві щелепи?

— Безумовно, певна. Це був гидкий дракон!

Сокіл розвів руками:

— Тварини з такими прикметами невідомі науці. Те, що ви розповіли, Галиночко, не нагадує жодної з істот юрського періоду.

— А якщо не юрського? — втрутився Ван Лун. — Дозволю собі висловити подив. Палеонтології, припустімо, невідомий такий дракон: погоджуюся, ви добре знаєте це. Палеонтологія — це ще не Венера. Чому не може бути подібного дракона на Венері?

— Я не казав такого, — запротестував Сокіл. — Я сказав тільки, що описаної Галею тварини не може бути серед ящерів, характерних для юрського періоду. Не може бути її і серед гігантських ссавців.

— Чому? — наполягав Ван Лун.

— Голова, яку так виразно намалювала Галя, могла б належати хіба що якомусь представникові комах. Так, так, не дивуйтеся! Саме для них характерні подібні вигнуті, криві щелепи.

— Виходить, ви гадаєте, що то була комаха? — іронічно спитав Ван Лун.

— І цього я також не говорив. А якщо ви бажаєте знати мою думку, то я скажу ось що. Це була не комаха, проте й не ящір, а також і не ссавець…

Сокіл витримав ефектну паузу під нетерплячими поглядами товаришів і насмішкувато закінчив:

— Це був плід буйної фантазії нашої експансивної Галиночки! Цікаве сновидіння, не більше того. — Він продовжував, не дивлячись у бік Галі, яка вже знищувала його обуреним, палаючим поглядом. — Певна річ, дуже цікаво простежити з психологічного погляду — як саме створюється в уяві людини, що спить, фантастичний образ, складений з різнорідних, цілком не пов’язаних між собою рисочок. Мабуть, колись на Галиночку справив велике враження вигляд якоїсь комахи під збільшувальним склом.

Отож виходить, що Вадим Сергійович вирішив знову глузувати з неї? Ну, гаразд, Галина Рижко навіть не покаже вигляду, що це впливає на неї. Побачимо, в кого більше витримки! І Галя цілком незалежно відповіла:

— Не знаю, не пам’ятаю такого випадку. І взагалі не люблю комах.

Сокіл запитливо подивився на неї:

— Таким чином, ви наполягаєте на тому, що описану вами потвору ви бачили насправді? Доведеться записати до анналів науки нове відкриття, зроблене молодою, але талановитою…

Його насмішкувату репліку раптово перебив серйозний, без натяку на іронію голос Ван Луна:

— Квапитися не треба, Вадиме. Можу трошки додати від себе. Побоююся здивувати вас, проте мені також… ну, скажімо, приснився такий звір. Разом з Галею приснився. Цілком такий самий. Що скажете, цікавлюся?

Тепер був спантеличений Сокіл. Він з ваганням дивився на Ван Луна: чи не жартує той, як це частенько бувало? Але серйозність Ван Луна не лишала місця для сумнівів. І Вадимові довелося чесно признатися:

— Тоді я просто не знаю, що вам сказати. Дуже дивно… Можливо, Микола Петрович висловить свою думку?

Втім, і Риндін лише розвів руками:

— А що ж я можу сказати, друже мій? Очевидно, доводиться погодитись, що страховище не приснилося нашій Галі, якщо його бачив також і Ван Лун. Сперечатися зараз безглуздо. Можу зробити тільки один висновок: нас чекає тут ще багато несподіванок, багато загадок, які потребуватимуть розв’язання. Поживемо — побачимо. Тим часом чи не пора братися за діло? Ми щось надто забалакалися з вами. Звичайно, зараз, як ми бачимо, ніч, і виходити з астроплана навряд чи варт, — особливо після розповіді Галі. Але ми можемо, не відкладаючи, встановити, наприклад, чим дихає на Венері ота потвора та інші тварини, яких тут, мабуть, чимало. Вадиме, прошу вас, дослідіть склад повітря зовні, чи придатне воно для нас, чи зможемо ми безперешкодно виходити з корабля… хоч я заздалегідь сумніваюся в цьому, — додав він невесело.

— Єсть, Миколо Петровичу, — відгукнувся Сокіл. Він вийшов до центральної каюти.

Риндін через силу підвівся з крісла і непевними ще кроками пішов слідом за ним, тихо сказавши про себе:

— Мабуть, це зараз найголовніше для нас…

Ван Лун підійшов до Галі, лагідно обійняв її за плечі і незвичайно тепло промовив:

— Дівчино, все цілком ясно. То був не сон. Той звір був-таки поза стінами корабля. Справді, дуже подібний до дракона.

— І ви бачили його? І те, як він ліз між деревами?

— Так, бачив. Потім знову заснув. Мабуть, дуже сильно втомився, вважаю.

— А який же він величезний! Ви ж бачили? — наполягала Галя, якій дуже хотілося почути ще щось про дракона саме від Ван Луна. Але він ухилився від дальшої розмови на цю тему.

— Микола Петрович сказав: ще багато побачимо. Гадаю одне: треба добрі нерви й витримку. Відзначу: радий, що ви влучно стріляєте, дівчино. Вам і мені буде чимало діла. Ходімо, довідаємось, як з повітрям. Також дуже цікаво і важливо.

У центральній каюті Сокіл зосереджено працював біля невеличкого приладу, вигнуті трубки якого зникали в стіні. Автоматичний насос нагнітав повітря до дослідних резервуарів у каюті крізь крани в зовнішній стінці астроплана. Геолог навіть не озирнувся в бік Галі і Ван Луна, що увійшли. Побачивши, що Риндін перев’язує рану на лобі, Галя підбігла до нього:

— Дайте, я забинтую, Миколо Петровичу! Адже мені зручніше, ніж вам!

— Тихше, тихше, Галю, — спинив її Риндін. — Якщо хочете, будь ласка, мені таки й справді незручно бинтувати самому. Тільки не заважайте Вадимові, не відвертайте його увагу, це дуже серйозне дослідження.

Проте аналіз повітря Венери відібрав зовсім не так багато часу. Галя ледве встигла закінчити перев’язку, зроблену за всіма правилами швидкої медичної допомоги, як Сокіл уже виключив прилад. Він мовчки подав Риндіну аркушик паперу з своїми висновками. Микола Петрович так само мовчки продивився ті висновки. Галя і Ван Лун з нетерпінням дивилися на нього. Втім, нахмурене обличчя академіка не обіцяло ніяких радісних новин. Він перечитав чіткі рядки, написані Соколом, ще раз і підвів на товаришів занепокоєний погляд. Галя вся зіщулилася від тривожного чекання.

— Аналіз, певна річ, дуже приблизний, — сказав нарешті Риндін. — У деталях ми його ще уточнимо. Але, друзі мої, вже тепер ясно одне. Не можу вас порадувати. З астроплана можна буде виходити тільки в скафандрах!

Він трохи помовчав, в роздумі покусуючи губи, і закінчив:

— За цими попередніми даними — в атмосфері Венери й справді надто багато вуглекислоти. Не якісь там частки процента, як на Землі, а близько п’ятнадцяти процентів! І це створює для нас дуже утруднені умови, друзі мої. Для нас це забагато. Людина не може дихати таким повітрям. Добре ще, що ми маємо скафандри… хоча їх і залишилося всього три…

Важке мовчання товаришів було йому відповіддю. П’ятнадцять процентів вуглекислоти! Скафандри, без яких не можна виходити назовні, лише три скафандри на чотирьох… Але як же трудно тоді провадити вивчення Венери! Як трудно буде шукати ультразолото!

— Може, це ще не зовсім так? — несміливо, з прихованою надією припустила Галя. — Може, ще раз перевірити?

Ніхто не відповів їй, та вона й сама одразу зрозуміла, що це прозвучало несерйозно: хіба ж міг би отак грубо помилитися в своєму аналізі досвідчений вчений Сокіл?..

Ван Лун сердито проговорив:

— Гадаю, все одно зробимо своє діло. — Він хотів продовжувати, але тут-таки спинився і прислухався разом з усіма.

Пролунало глухе рипіння, наче хтось ззовні шкрябав металічний корпус корабля. Астроплан здригнувся, гойднувся. Передня його частина трохи піднялась і потім знову стала на своє місце. Здавалося, що якийсь велетень намагається перевернути корабель на бік. Корпус астроплана був надто важким і не піддавався, хоча поштовхи були дуже відчутними. Галя бачила зблідле обличчя Сокола, нахмурені брови Ринді-на. Ван Лун міцно тримався за поруччя біля стіни каюти і оглядався, наче шукав щось. І раптом він указав мовчки на ілюмінатор. Галя глянула — і, скрикнувши від несподіванки, схопила Миколу Петровича за руку.

Неясна, туманна тінь заслонила собою весь ілюмінатор, в якому ще за мить до того можна було роздивитися розпливчасті обриси незнаних рослин. Потім тінь зникла. Потому величезна лапа шкрябнула по товстому склу. А ще через мить за ілюмінатором розлилося примарне блакитнувате світло, мінливе, невірне. Воно наближалося, посилювалося, це світло!

Круглі, мов тарілки, зеленкуваті витріщені очі невідомої тварини тупо дивилися в ілюмінатор. Не видно було ані носа, ані чогось іншого, — крім отих очей та ще зморшкуватого великого рота, оточеного твердими наростами. Блакитнувате світло розливалося саме від цього рота. Широко розмикалися і змикалися криві зубчасті щелепи, схожі на вигнуті шаблі.

Це тривало всього кілька секунд. Потім усе зникло.

Невідома гігантська тварина наче розчинилася у фіолетових сутінках за ілюмінатором, — сутінках, що ховали в собі таємниці загадкового світу Венери.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

де мова йде про радянський прапор на Венері, першу вилазку академіка Риндіна і професора Ван Луна на поверхню дивної планети, а також про те, як у каюті астроплана з’явилися кліщі-кровососи.

Двоє людей в скафандрах з закругленими зверху прозорими циліндричними шоломами вийшли із зовнішнього люка астроплана. Слідом за ними висунулась легка пересувна металічна драбинка — і люк одразу зачинився. Люди в скафандрах установили драбинку так, що її нижній кінець уперся в грунт, і спустилися з астроплана. Це були Риндін і Ван Лун; перший ніс якусь довгасту загорнену в тканину річ, другий тримав у руці коротку автоматичну гвинтівку.

Микола Петрович першим зіскочив з драбинки на грунт — грунт Венери, на який ще не ставала ніколи нога людини. Він оглянувся.

Дивний, незвичайний ранок зустрічав їх на чужій планеті. Вони стояли в міжгір’ї. Гострокінцеві скелі, величезні брили бурого каміння здіймалися праворуч і ліворуч з густої оранжево-червоної рослинності. Високо над скелями повільно пливли важкі сірі хмари, одна за одною, одна за одною. Сонце, мабуть, ніколи не пробивало своїм промінням щільний хмарний покров планети. Але світла було багато навіть у глибокому міжгір’ї, де лежав астроплан.

Ван Лун уважно оглядав скелі. Після нічної пригоди з невідомою гігантською твариною він не довіряв Венері. Хто знає, чи не висунеться з-за першої-ліпшої скелі якесь страховище? Треба було бути готовому до всього. Автоматична гвинтівка на взводі, в ній тридцять надійних розривних куль; електричний, вже не тренувальний, а бойовий пістолет при боці, під лівою рукою; дві атомітні гранати на поясі; запасні обойми з патронами для гвинтівки — в кишені. Що ж, Ван Лун готовий до якої завгодно зустрічі!

Риндін дивився на верхів’я скель, на хмари, що повільно пливли в небі. Ван Лун почув його схвильований голос:

— Здрастуй, невідома плането! — урочисто говорив академік, простигши вперед руки. — Здрастуй, Венеро, загадкова плането таємниць і несподіванок, на яку досі ще не ступала нога людини! Ми прийшли сюди — і ми відкриємо твої таємниці, хоча б як негостинно ти зустріла нас!

Він обернувся. Його сиву голову було напрочуд добре видно в прозорому шоломі: часом здавалося, що й шолома взагалі ніякого немає, а лише навколо голови переливаються сяючі бліки.

— Так, я схвильований, Ван, — промовив Риндін, побачивши, як уважно дивиться на нього Ван Лун. — Схвильований цією хвилиною, якої ми так довго чекали, до якої ми так наполегливо, незважаючи ні на що, готувалися роками. Ми з вами — перші люди на Венері! Ван, та висловте ж ви бодай як-небудь ваші почуття! Зараз ваша прославлена стриманість просто протиприродна. Ну, Ван!

Ван Лун сконфужено розвів руками:

— Не вмію, Миколо Петровичу, — відверто признався він. — Всередині дуже багато. Зовні нічого немає. Всередині кипить, зовні спокійно. Така погана вдача, Миколо Петровичу, — засміявся Ван Лун, — навіть батько з матір’ю так казали. Але нічого, ви хвилюйтеся, я буду спокійним. Разом складемо, поділимо на два, гаразд?

— Добре, добре, Ван, — також сміючись, відповів Риндін. — Вже з вашого незвично довгого монологу бачу, що й ви зараз не такий спокійний, як здається з першого погляду. Гаразд, ходімо, друже мій. Он та висока скеля, по-моєму, краще від інших підходить для нашої мети.

Швидкими, легкими кроками Микола Петрович вирушив до скелі, на яку вказав. Ван Лун ішов за ним слідом, уважний і весь зібраний. Він зірко оглядався на всі боки, не пропускаючи жодного підозрілого місця. Академік Риндін перебував під надійним захистом!

Вадим Сокіл і Галя Рижко стежили за обома дослідниками крізь боковий ілюмінатор каюти. Вони щиро заздрили Риндіну і Ван Луну, особливо Галя: дівчині так хотілося скоріше вийти з міжпланетного корабля і опинитися на Венері, власними ногами ступити на неї. Проте вона розуміла, що саме Миколі Петровичу Риндіну, керівникові експедиції, належить честь першому розпочати вивчення планети. А Ван Лун зобов’язаний був супроводжувати Риндіна в першій вилазці і охороняти його.

Певна річ, на астроплані був ще один вільний скафандр, — з трьох, що лишилися непошкодженими. Втім, і тут Галя зрозуміла, — ще один учасник першого виходу до невідомого світу Венери був би зайвим тягарем для Ван Луна, якому довелося б думати не про самого Миколу Петровича, а відразу про двох підопічних. Тут нічого не вдієш! Лишалося тільки терпляче чекати своєї черги, тим більше, що Риндін перед виходом з корабля сказав підбадьорююче:

— Ви самі розумієте, друзі, що корабель не можна залишати всім, навіть коли б у нас було і чотири справних скафандри. Зате обіцяю вам, що наступного разу в астроплані зостануся я сам, а ви всі підете в колективну розвідку.

Це було сказано так тепло, так по-дружньому, що і Галя, і Сокіл примирилися з своєю долею. І тепер вони, не відриваючи очей, стежили за Риндіним і Ван Луном, які підіймалися схилом міжгір’я.

Микола Петрович раптом спинився. Він нахилився і подивився собі під ноги.

— Чи доводилося вам бачити щось подібне, Ван? — спитав він голосом, в якому звучав явний подив.

— Ні, — коротко відповів Ван Лун, відступивши на крок.

Частина схилу перед ними була вкрита міріадами комах. Істоти найрізноманітніших форм — довгі, короткі, круглі, плескаті, з шістьма, десятьма і сотнями ніг, різні завбільшки, розміром з муху і величезні, мов гігантські жуки-рогачі, — комахи рухались одним суцільним потоком вздовж улоговини, на краю якої опинилися мандрівники. Цей живий потік спускався з одного схилу, перетинав улоговину і потім підіймався на другий схил. Комахи рухалися кількома шарами, один над одним; вони квапилися, переганяли одна одну, немов хтось їх гнав. І жодна з істот не ухилялася вбік, усі трималися в одному річищі, наповненому до країв.

Ван Лун обережно опустив ногу в гумовому чоботі скафандра в цей живий потік. Він відчув, як під його підошвою хрумкотять сотні комах. Але потік не спинявся, він обтікав ногу і продовжував свій рух.

— Дуже дивне явище, мушу сказати, — з неприязню процідив Ван Лун. — Однак можна йти далі, Миколо Петровичу.

І він кількома кроками перейшов через живу річку, занурюючись майже по коліно. Риндін ішов слідом за ним.

Група високих дерев, що нагадували пальми з широкими віялами довгастого червоного листя, перетинала їх шлях. Микола Петрович показав на неї Ван Луну:

— Як бачите, Ван, Сокіл мав рацію, коли запевняв нас, що на Венері ми зустрінемо рослинність, схожу з флорою нашого земного юрського періоду. Ці дерева немов і справді нагадують рослинність юрського періоду.

— Щодо рослин — сперечатися не можу, хоча вони й оранжево-червоного кольору, — озвався Ван Лун. — Зате тварини тут, зауважу, інші. Не такі, як красномовно описував Вадим. Ось, зверну вашу увагу, чудовий зразок!

Рука Ван Луна вказувала кудись між стовбурами дерев. Тепер побачив і Риндін. На грубезних блискучих нитках величезного павутиння, яке густою сіткою простяглася між двома високими деревами, сидів великий ситий кошлатий павук. Він був завбільшки з голову людини або навіть більший. Павук уже помітив людей, що наближалися, його маленькі оченята люто втупилися в них, довгі криві лапи збуджено переступали по павутинню. І не можна було зрозуміти, чи хоче він утекти, зляканий незвичними пришельцями, чи, навпаки, готовий кинутися на них.

— Як він вам подобається? — спитав Ван Лун Риндіна, звівши на всяк випадок вгору гвинтівку.

— Досить огидна істота, — пробурмотів Микола Петрович. — Проте, Ван, зустріч з цим. як ви висловилися, “чудовим зразком” аж ніяк не спростовує припущень Вадима. Цілком можливо, що павуки існували і серед земних юрських тварин. Наші зустрічі ще не розбивають теорії Вадима, знаєте…

— Дозволю собі спитати: а як з тією тваринкою, що заглядала вночі до ілюмінатора? — скромно, але досить іронічно спитав Ван Лун.

— Так, це поки що лишається загадковим, — визнав Риндін. Справді, нічний відвідувач нічим не нагадував істот земного юрського періоду, навіть сам Сокіл змушений був погодитися з цим.

— А ось іще приємна компанія! — вигукнув Ван Лун, оглядаючись. — Ні, Миколо Петровичу, тут інша фауна!

З-за великої скелі назустріч їм вилетіла ціла хмара крилатих істот. Великі, розміром з долоню комахи пронизливо дзижчали, обліплюючи шоломи й скафандри мандрівників. Ван Лун бачив, як вони звивалися, чіпляючись за складки скафандра і намагаючись ужалити товсте скло шоломів; бачив, як згиналися гострі жала, ковзаючи по склу, як виступали з жал маленькі краплинки каламутної жовтуватої рідини. На щастя, навіть ці гострі жала нездатні були пошкодити скафандри, вкриті поверх гумової тканини ще й густою металічною сіткою.

Відмахуючись від настирливих комах вільною рукою і гвинтівкою, Ван Лун виступив з тіні, яку відкидала скеля, на світло. І відразу комахи зникли, відлетіли від нього. Зацікавлений Ван Лун знову увійшов в тінь скелі — і комахи знову люто накинулися на нього.

— Миколо Петровичу, — крикнув Ван Лун Риндіну, який все ще відмахувався від невгамовних крилатих ворогів, — ідіть сюди, прошу! Вони не люблять світла. Нападають тільки в тіні!

Він продемонстрував Риндіну ще раз, як хижі комахи обліплюють його в тіні і як негайно зникають, відлітаючи з освітленого місця.

— Цікавий приклад світобоязні в комах, — зробив висновок Микола Петрович, стоячи на світлі. — Гаразд, Ван, усе це дуже добре…

— Дозволю собі не погодитися, — заперечив Ван Лун. — Мені не дуже подобається. Не дуже добре — ці комахи.

— Так, так, це я сказав машинально, що, мовляв, добре, — погодився Риндін. — Скоріше, зовсім недобре, ви маєте рацію, Ван. Проте все ж таки, як нам рушати далі? Тут, у проході між скелями, ці люті комахи. Там, між деревами, той павук. А більше проходів угору я не бачу. А, Ван?

— Цілком просто, Миколо Петровичу. Можна йти куди завгодно. Комахи тільки дзижчать і нападають. Не страшно. Можемо не звертати уваги, вони не пошкодять. Скафандри досить міцні. Але між деревами ближче. Вважаю, зніму павука, і підемо там.

І, не відкладаючи діла, Ван Лун підвів автоматичну гвинтівку. Втім, Риндін спинив його.

— Заждіть хвилинку, Ван, — сказав він. — Це поки що дуже рідкісний екземпляр. Якщо вже знімати, як ви сказали, то краще спочатку зніму його я, а вже потім ви, гаразд?

Він вийняв свій малесенький фотоапарат і сфотографував величезного павука, який все ще неспокійно перебирав лапами.

— Тепер діло за вами, Ван!

Сухий звук пострілу розірвав повітря. Павук підскочив і впав на вологий грунт. Власне кажучи, впав уже не павук, а тільки окремі шматки його кошлатого тіла. Струс повітря порвав павутиння, яке звисало тепер клоччям з дерев, відкриваючи прохід.

Шлях був вільний. Мандрівники пройшли між деревами і опинилися біля підніжжя скелі, до якої вони простували. Ще кілька хвилин — і обидва мандрівники стояли на її вершині. Звідси відкривалася значно ширша панорама, ніж знизу.

Міжпланетний корабель лежав у вузькому міжгір’ї серед скель. Це міжгір’я, завглибшки метрів п’ятдесят, нагадувало річище висохлої річки; подекуди воно було усіяне крупним камінням, принесеним сюди, мабуть, бурхливою водою. Але якщо тут колись і протікала річка, то це було дуже давно, бо тепер міжгір’я густо заросло деревами, які підносили свої стрункі глянсуваті стовбури між камінням і скелями. Дивні, незвичайні дерева! Вони були схожі водночас і на пальми, і на гігантську папороть. Деякі з них високо здіймали свої червоні віялоподібні верхівки, інші, навпаки, були скривленими і приземкуватими, наче плазували по грунту, обвиваючись навколо скель…

Микола Петрович Риндін засмучено похитав головою:

— Поганувате місце ми обрали для посадки астроплана, Ван! Ну як вибиратися звідси? Адже корабель так застряг, що не можуть допомогти навіть його колеса… вони не підуть по тому величезному камінню. А стартувати за допомогою ракетних двигунів прямо з цього вузького міжгір’я також неможливо. І скель, скель як багато! Ні, поганеньке місце ми обрали!

— Зауважу: не пам’ятаю, щоб нам довелося вибирати його, — незворушно озвався Ван Лун.

— Ну це, звичайно, так, проте… Втім, гаразд. Про старт з Венери думати ще ранувато.

— Вважаю, так. Ще встигнемо поміркувати.

— А як ви гадаєте, Ван, товариші бачать нас тут?

Ван Лун посміхнувся:

— Ми ж бачимо астроплан. Значить, вони також бачать нас. — І він зробив вітальний жест рукою в бік астроплана, який тьмяно виблискував шліфованим корпусом в глибині міжгір’я.

Справді, Вадим Сокіл і Галя Рижко бачили все. Лише на кілька хвилин Риндін і Ван Лун зникли з їх очей, — тоді, коли на людей в скафандрах в тіні скель нападали розлючені хижі комахи. Потім Сокіл і Галя бачили, як Ван Лун кудись стріляв.

— Ось Ван уже й тішиться, — весело, хоча й з ноткою заздрості в голосі сказав Вадим. — Бачите, полює!

— Здорово, Вадиме Сергійовичу, — відгукнулася Галя, пильно дивлячись в ілюмінатор. — А раптом — щось схоже з оленем або зайцем? От буде смачний обід! І як же мені набридли консерви та морожене м’ясо, так уже хочеться свіженької їжі!..

— Не думаю, — заперечив Сокіл. — Ані олень, ані заєць не підходять для юрського періоду, і ви це добре знаєте, Галю.

— Ну, хай тоді буде молодий ігуанодон. Як ви казали мені колись: “засмажимо філе молодого ігуанодона”?

Сокіл тільки відмахнувся:

— Чи довго ще ви згадуватимете про те, що я говорив жартуючи? Ну й характер у вас, Галю! Хоча… — замислився він, — хоча… хто знає, може статися, що ігуанодони і їстівні, це питання палеонтологією не розроблювалося. Власне кажучи, в цьому немає нічого неймовірного… Проте вони вже забралися на гору, дивіться!

Тепер було чітко видно: Риндін і Ван Лун стояли на вершині скелі, яка панувала над міжгір’ям. їх силуети різко вирізнялися на тлі неба. Ван Лун з силою бив по скелі своєю похідною киркою, Микола Петрович розгортав принесену ним довгасту річ. Через кілька хвилин Риндін установив на вершині скелі якийсь широкий товстий стрижень. Від нього відходили міцні стальні відтяжки. Ван Лун укріплював їх на вбитих в скелю кілках.

Ось Микола Петрович обернувся до астроплана і помахав рукою, наче закликаючи до уваги товаришів, які залишилися в міжпланетному кораблі. Ван Лун також дивився в їх бік.

— Та бачимо, бачимо! — нетерпляче вигукнула Галя. — Давайте вже мерщій!

Микола Петрович нахилився, Він щось робив із товстим стрижнем, укріпленим вертикально в скелі. І раптом стрижень почав зростати! Здавалося, він витягався вгору, як підзорна труба, одне коліно за одним. Так воно було і в дійсності. Стрижень зростав, підіймався вгору, дедалі тоншаючи. Але найвища його частина все ще залишалася товстою, широкою. Ось мачта, на яку поступово перетворився стрижень, досягла заввишки метрів п’ять-шість — і на мить застигла так. І тоді раптом на її верхівці розкрився великий червоний прапор! Прапор рідного Радянського Союзу, тонкий шовковий яскраво-червоний прапор з золотим серпом і молотом у лівому горішньому куті! Мачта трохи погойдувалася в повітрі, підтримувана стальними відтяжками.

Радянський червоний прапор, прапор любимої Радянської Батьківщини маяв на високій скелі Венери!.. Над ним у небі пливли важкі сірі хмари, внизу і навколо нього розливалося оранжево-червоне море примхливої рослинності невідомої планети, — але прапор Батьківщини гордовито майорів у цьому новому світі, куди прилетіли відважні посланці радянського народу!

Урочисто і нерухомо, як у почесній варті, застигли біля прапора на скелі Риндін і Ван Лун. Галя Рижко схвильовано схопила руку Сокола. Вона вигукнула:

— Як чудово! Наш, радянський прапор на Венері, Вадиме Сергійовичу!

Сокіл мовчки палко потиснув її руку. І вони заспівали могутній, урочистий Гімн Радянського Союзу. Вони співали його голосно і радісно, випроставшись на весь зріст, з сяючими очима. Гімн лунав у каюті астроплана, проте їм здавалося, що його мелодія охопила ціле міжгір’я, що разом з ними співає все: і скелі, і дерева, і густий оранжевий чагарник, вся Венера, увінчана гордовитим червоним прапором…

Відлунали останні слова Гімну. Галя відчувала, як прискорено стугонить її серце. Як усе прекрасно! І Вадим Сергійович такий милий, хороший, близький! їй не хотілося говорити, хотілося ще довго-довго переживати ці надзвичайні хвилини, неповторні хвилини радості й щастя.

Але ось Сокіл першим порушив мовчання. Він стурбовано дивився в ілюмінатор, а потім обернувся до Галі.

— Мабуть, буде сильний дощ, Галю. Погляньте, яка насувається важка чорна хмара!

Справді, з-за гори випливала величезна важка хмара синьо-чорного кольору. Вона насувалася дедалі ближче, опускаючись нижче й нижче, майже торкаючись верхівок дерев, які затріпотіли й забилися під поривами вітру.

Наближення дощу помітили і Риндін з Ван Луном. Хутко перевіривши наостанку кріплення мачти, вони поспішили зі скелі вниз. Хмара закривала вже майже все небо.

Важко впали перші великі краплини. Вони скотилися по склу ілюмінатора, лишаючи на ньому широкі мокрі смуги. І тоді майже одразу ринув заливний дощ. В його потоках уже не можна було розгледіти окремих краплин чи навіть струменів. Здавалося, що це й не дощ зовсім: з низького почорнілого неба лилися суцільні потоки води, наче хтось там, угорі, перегортав один за одним величезні баки, наповнені вщерть пінявою водою. Бурхливі потоки ринули між скелями вздовж схилів міжгір’я.

— Нелегко буде нашим добиратися до корабля під такою неймовірною зливою, — із співчуттям промовив Сокіл. Галя, не відповідаючи йому, прислухалася: їй здалося, ніби вона чує, як відчиняється верхній шлюзовий люк. Так, так, вона чує!

— Ідуть, ідуть! — радісно закричала дівчина.

Справді, за хвилину відчинилися двері каюти, і на порозі з’явилися Ван Лун і Риндін. Вода ручаями збігала на підлогу з їх скафандрів. Галя кинулася до Миколи Петровича і допомогла йому зняти шолом.

— А ми вже турбувалися тут, Миколо Петровичу, — збуджено примовляла вона, — така жахлива злива, я ніколи не бачила нічого подібного!

— Ага, прямо-таки тропічна, — відповів їй, посміхаючись, Риндін. — Яка ваша думка, Ван?

— Вважаю, навіть понадтропічна. Гадав раніше, у нас, на півдні Китаю, сильні дощі. В Індокитаї ще сильніші. Цей дощ — найсильніший. Добре, встигли дійти. Інакше було б важкувато, — сказав Ван Лун, указуючи на ілюмінатор. — Дивитися звідси добре, іти там погано.

Схили міжгір’я перетворилися на суцільні кипучі водоспади. Разом із шаленою водою, що ринула вниз, неслося, перекидаючись, крупне каміння, вивернуті з корінням дерева. І по дну міжгір’я бурлила і клекотіла гірська річка, яка створилася тут за час зливи.

— Може статися, потік води міг би винести нас звідси? — промовив задумливо Риндін, але тут-таки безнадійно відкинув це припущення: — Куди там! Корабель затиснутий між скелями, та й важить він стільки, що вода зможе підняти його лише в тому разі, якщо заповнить ціле міжгір’я аж до країв…

Галя прилинула до товстого скла ілюмінатора. Якщо навіть Ван Лун, який об’їздив півсвіту, не бачив ніколи раніше такої страшної зливи, то що ж було сказати їй! Ані в тропіках, ані в субтропіках Галина Рижко не була, якщо не зважати на Чорноморське узбережжя на Кавказі. Але хіба там може бути що-небудь подібне? Ой яка жахлива, неймовірна злива! Від самого вигляду тих безнастанних потоків клекочучої води вже ставало холодно. Так холодно, що по спині забігали мурашки і навіть задубіли кінчики пальців на ногах. Це, певна річ, тільки здається, адже в каюті, як і раніше, тепло. Але чому в Галі неприємно затерпла ліва нога, наче вона її пересиділа? Що то за дурні новини?

Мимоволі Галя помацала ногу біля коліна, де вона нібито трошки навіть опухла, — і скрикнула від несподіванки. її пальці наштовхнулися на якусь ґулю завбільшки з кулак.

— Ой! — пролунав її зляканий голос.

— Що трапилося, Галю?

Дівчина мовчки дивилася на свою ліву ногу. Біля коліна на ній сиділа дивна незграбна істота. Вона була кругла, наче булька, але темно-червоного, навіть вишневого кольору, що різко вирізнявся на синій тканині її шаровар. Істота сиділа нерухомо, її короткі товсті лапи вп’ялися в тканину.

— Струсоніть ногою, Галю, звалиться! — крикнув Сокіл, підбігаючи до неї.

Ні, це не допомогло: огидна істота цупко трималася на нозі. Ван Лун узяв шомпол, яким чистив гвинтівку, і спробував зіштовхнути неприємного гостя з ноги. З цього також нічого не вийшло. Але Ван Лун за цей час устиг роздивитися шестиногого незнайомця.

— Вважаю, це кліщ, — спокійно промовив він. — Насмоктався крові, дуже роздувся. Галю, прошу, не хвилюйтеся. Зараз усе зроблю.

Шомполом він підчепив і відірвав від тканини шаровар одну лапу кліща, потім другу, третю, не даючи їм знову вчепитися. Нарешті, кліщ упав на підлогу, безпорадно перебираючи в повітрі лапами. Бліда, наче крейда, Галя нервово і злякано терла ногу обома руками: як же вона не почула, коли кліщ почав кусати її?..

Ван Лун вмілими спритними рухами закотив шаровари на лівій нозі дівчини. Ось вона, малесенька ранка біля коліна! Звідси кліщ смоктав кров.

— І ви не відчували нічого, Галю? — здивовано спитав Микола Петрович.

Галя сердито трусонула головою: коли б то вона відчувала!

— Немає нічого дивного, — заспокійливо промовив Сокіл. Він уже взяв з аптечки дезинфікуючу рідину і обмивав нею ранку на нозі Галі. — Цілком можливо, що ця порода кліщів насамперед випускає якийсь сік, виділення своїх залоз. Такий сік анестезує тіло в місці укусу, робить його нечутливим до болю. Свого роду пристосування організму…

Він говорив веселим, життєрадісним тоном, мабуть, бажаючи заспокоїти Галю, відвернути увагу дівчини, яка дуже розхвилювалася. Галина розуміла це: звичайно, Вадим Сергійович дуже дбайливий і милий!

— Я і потім також не помітила б, — сказала вона збентежено, — коли б не затерпла нога. От тоді я й звернула увагу… А він не отруйний, цей кліщ?

— Ні, ні, що ви! — заспокоював її Сокіл, заліплюючи ранку пластирем. — От і все, для хвилювання вже немає причин. Звичайно, кліщ не отруйний. Згадується мені, в природі взагалі не існує отруйних кліщів… на Землі, я маю на увазі. Але й тут, мабуть, також немає. А от як ця погань з’явилася тут в каюті? Адже не з Землі ми його привезли?

— Можливо, пробрався крізь люк, коли ми з Ваном виходили чи поверталися, — висловив припущення Риндін.

— Хм… трудно уявити собі, адже кліщі дуже малорухливі істоти, — заперечив Сокіл. — Ну, Галиночко, розвеселіться, люба! Зрозумійте, нічого особливого по суті не сталося. Трохи вкусив вас кліщ. Ван зняв його. Ранку промито, заліплено. І все, більше нема чого думати. У житті й не таке трапляється. Навіщо звертати увагу на такі дрібниці? Та я на вашому місці вже забув би про все. Подумаєш, вкусив якийсь мізерний кліщ! Дрібниця!

— Дозволю собі зауважити: ще одна така дрібниця сидить на вашій власній нозі, Вадиме, — пролунав незворушний голос Ван Луна, який спокійно закурював свою улюблену люльку, тепер уже без сторонньої допомоги.

— Де? Де? От мерзота! — аж підскочив стривожений Сокіл. Він люто вдарив себе рукою по нозі. Обличчя його перекосилося від гримаси огиди. З-під руки бризнула кров. Різкий удар роздавив кліща, який сидів на нозі. Вадим заметушився: — Де дезинфекція? Куди я поставив пляшку? Мерщій треба промити! Чорти ж його знають, що то за кліщі… насправді, як неприємно, бридко…

— Гадаю, не варт звертати увагу, друже, — попихкуючи люлькою, так само спокійно говорив Ван Лун, явно копіюючи попередню мову Сокола, звернену до Галі. — Трохи вкусив вас кліщ, трохи ви вбили його. Дрібниці. Зовсім, гм, дурниця, чи не так?

Сокіл сердито поглянув на Ван Луна, проте змовчав. Зате Галя сміялася на весь голос. Вона розуміла чудово, що не має права сміятися, адже Вадим Сергійович говорив тоді все це, щоб заспокоїти її, підбадьорити… Але вже надто смішно він одразу змінився, коли діло торкнулося його самого. А тут іще Ван Лун глузує з таким страшенно серйозним виглядом… І ось веде ще й далі, хоча б на хвилинку посміхнувся: як він може так — жартувати і оком не моргнути!

— Кліщ не дуже юрська істота нібито. Нічого, ще побачимо багато. Будемо вивчати. Два досліди є: Галя і Вадим. Цілком добре, можна перевіряти враження, чи не так, Вадиме? Проте вважаю, кліщі не самі залізли до нас, Миколо Петровичу, — звернувся Ван Лун до Риндіна. — Скоріше, ми принесли їх сюди. Зараз перевіримо.

Уважний огляд скафандрів довів, що Ван Лун мав рацію. На одному скафандрі, причаївшися, сиділо три кліщі, на другому — один. Вони неспокійно ворушилися, сухі і плескаті, чуючи запахи живих істот, кров’ю яких могли заспокоїти голод. Всі непрохані гості були зараз же знищені.

Злива за ілюмінатором вщухала. Але про вихід з астроплана годі було й думати. Бурхливі водоспади все ще линули по схилах міжгір’я, хоча й не так нестримно, як раніше. Річка, що створилася внизу, навпаки, помітно збільшувалася, її потоки перекочували важке каміння і кружляли його у коловоротах. Микола Петрович відійшов од ілюмінатора, пощипуючи борідку, що завжди говорило про його стурбованість.

— Слухайте, друзі мої, — сказав він, звертаючись до всіх разом. — Нам слід обміркувати, як поводитися далі. Які першочергові завдання стоять перед нами? Насамперед, треба встановити: чи зможемо ми якимсь чином витягти звідси наш астроплан? Ми знаємо вже, що він лежить між скелями. Умови для зворотного старту майже неможливі. Але як міцно тримають його скелі? Чи не зможе потік води, скажімо, від такої зливи, визволити його? Ясна річ, якщо ми перед тим вживемо певних допоміжних заходів… Це перше завдання, яке підлягає вивченню і розв’язанню, тим більше, що заливні дощі тут відбуваються, очевидно, нерідко. Друге завдання — вивчити найближчий до нас район Венери, його геологічні особливості, його рослинний і тваринний світ. Я вирішив зробити ось як. Щойно зійде вода, Вадим і Ван Лун вийдуть… так, так, і ви, Галю, можете вирушати з ними, — поквапливо додав Риндін, помітивши, як стрепенулася засмучена дівчина. — Ви оглянете астроплан, вивчите, як саме він лежить. Потім, якщо залишиться час, Вадим накреслить геологічну схему міжгір’я. З цього ми й почнемо. Це буде першою нашою серйозною розвідкою, чи не так?

— Можна збиратися, Миколо Петровичу? — запитала Галя. Вона вже горіла від нетерпіння. Риндін мимоволі розсміявся:

— Ні, Галю, на жаль, доведеться трохи зачекати, не поспішайте. Я бачу, ви ладні вибігти просто під зливу? Така прогулянка не дасть потрібних нам наслідків.

— Та ж злива вже вщухла, Миколо Петровичу, — упиралася Галя, якій таки й справді дуже хотілося вийти якнайшвидше.

— Навіть тоді, коли вона зовсім вщухне, коли зійде вся цілком вода з міжгір’я, і тоді треба буде спочатку придивитися. Адже ми ще не знаємо й приблизно, яка тривалість дня на Венері. Чи ви бажаєте вирушити в подорож, так би мовити, проти ночі, прямо на побачення з нашим нічним відвідувачем?

Певна річ, Микола Петрович мав рацію. І дощ ще не припинився, і вода ще сходитиме довго, і, можливо, вже наближається вечір, таємнича ніч Венери з її неприродним для людей Землі фіолетуватим присмерком. Ніч Венери з блукаючими серед примхливих жовтогарячих і червоних рослин дивними і страшними потворними тваринами… брр, і згадувати про них неприємно!

Галя Рижко мовчки зітхнула. Доводиться чекати!

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

який описує подорож Вадима Сокола, Галі Рижко і Ван Луна по нетрях Венери, знайомство мандрівників з химерним рослинним світом планети і закінчується тривожними сигналами, які подає академік Риндін, що залишався в астроплані.

— Астроплан застряв кормовою частиною!

— Стабілізатори цілі й непошкоджені!

— У правого сопла пом’ятий край!

— З правого ж таки боку в корпусі кілька вм’ятин!

Галя Рижко виголошувала ці уривчасті фрази, кожного разу повертаючи перед тим маленький вимикач на грудях скафандра. Цим вона включала переносну радіоустановку, прикріплену ременями в неї на спині. Радіохвилі несли її повідомлення до міжпланетного корабля, де до них уважно прислухався Микола Петрович. Він відзначав на схемі астроплана, що лежала перед ним, ті пошкодження, про які сповіщала йому Галя.

Звичайно, можна було б і не вдаватися до переносної радіоустановки, бо на такій маленькій відстані досить було б і постійного передавача, вмонтованого в скафандрі. Але мандрівники мали на увазі після огляду астроплана зробити вилазку за міжгір’я. А звідти доповідати Риндіну можна було вже тільки за допомогою значно потужнішої переносної радіоустановки, бо передавач скафандра не перекрив би велику відстань.

Огляд астроплана не приносив нічого втішного. Міжпланетний корабель, упавши на поверхню Венери, котився, очевидно, вниз, у міжгір’я, — про це свідчили глибокі вм’ятини в його металічному корпусі. Добре ще, хоч обійшлося без пробоїн і серйозних пошкоджень. Але годі було й думати про легке визволення міжпланетного корабля із скель, які оточували його.

Повернення на Землю ставало складною, трудною проблемою. Розв’язати її, мабуть, буде значно важче, ніж навіть відшукати на Венері мету їх прильоту — ультразолото.

Троє людей у скафандрах пильно оглядали астроплан і вивчали його стан між скелями. Вірніше сказати, оглядало двоє, Сокіл і Галя Рижко, бо Ван Лун весь час роздивлявся навколо, промацуючи своїми зіркими примруженими очима місцевість: адже зараз під його охороною перебувало вже двоє товаришів. Обидва вони, і Галя, і Вадим, були, за вимогою Ван Луна, озброєні скорострільними електричними пістолетами. Але якщо на Галю ще можна було в якійсь мірі покластися як на стрільця, то думка про Вадима примушувала Ван Луна тільки оглядатися пильніше.

Ще перед виходом з корабля Ван Лун розповів товаришам про зустріч з летючими хижими комахами і павуком. Згадав він і про живий потік з різноманітних комах. Тепер Галя і Вадим мали можливість самі переконатися, що поверхня Венери густо заселена комахами найдивовижніших типів і видів. Вони аж кишіли, роїлися буквально всюди.

— А може, в нашому міжгір’ї існують якісь особливі умови? — висловив догадку Сокіл. — Раптом виявиться, що це — чомусь улюблена ними ділянка? Адже ж інакше трудно пояснити таку кількість комах в одному місці.

Ван Лун знизав плечима і нічого не відповів. Йому таке припущення здавалося сумнівним. Втім, мабуть, усе поступово з’ясується. А поки що — треба бути обачливими. В усякому разі, досвід нічної пригоди і денних зустрічей Ван Луна з комахами під час першої вилазки з Риндіним не минув дарма. Перед тим як вирушити далі за межі скелястого міжгір’я, Галя Рижко за пропозицією Ван Луна повернулася до астроплана і взяла з собою також скорострільну гвинтівку в додаток до її пістолета. Попри всю повагу до новітніх зразків зброї, Ван Лун все ж таки покладався більше на випробувану автоматичну тридцятизарядну гвинтівку тульської роботи.

Обережний Микола Петрович вирішив був спочатку, що мандрівники для першого разу мусять обмежитися тільки оглядом астроплана. Але потім він зважив на прохання Сокола, який палко доводив, що після зливи слід, не відкладаючи, вивчити намиви, створені водоспадами, і породи схилів міжгір’я, що оголилися під потоками води.

— Гаразд, ідіть, — погодився академік і додав: — Але пам’ятайте, що радіопередавач астроплана під час падіння пошкодився, і ми його ще не полагодили. Значить, я буду вас тільки чути, бо ж Галя бере переносну радіоустановку, а відповідати вам нічого не зможу. І умовимося так: якщо потрібне буде ваше термінове повернення, — я подам вам сигнал двома маленькими вибухами з ракетного двигуна. Сподіваюся, що цього робити не доведеться, але на всяк випадок — пам’ятайте: почувши звуки вибухів, негайно повертайтеся! А тепер вирушайте. Бажаю успіху!

Тільки відійшовши од астроплана і скель, серед яких він лежав, тільки ступивши на вогкі ще від дощу схили міжгір’я, мандрівники на мить спинилися, вражені дивовижним пейзажем. Спинився навіть Ван Лун, який уже був знайомий з ландшафтом Венери. Ні, під час першої його вилазки з Риндіним картина була далеко не такою!

Злива освіжила, оновила рослинність — і вона сяяла тепер соковитими різноманітними барвами. Очі мандрівників, звиклі до сутіні, що панувала в каюті корабля, до тьмяного сіруватого кольору всього, що було з ними в астроплані, мимоволі жмурилися від яскравих тонів, майже засліплені фантастичною квітчастістю незайманої дикої природи. Те, що вони бачили зараз, не йшло ні в яке порівняння з баченим будь-коли раніше. Венера являла собою велетенську вологу теплицю під непроникливим хмарним покровом!

Гігантські стрункі дерева, схожі на араукарії, підносили високо вгору широкі крони свого віття, яке погойдувалося під поривами вітру. Здавалося, було виразно чути, як шелестіло їх крупне лускоподібне червоне листя, серед якого виднілися величезні шишки завбільшки з дві-три людські голови. Ось з ближньої араукарії зірвалася одна з таких шишок. Важка коричнева куля пролетіла в повітрі, ламаючи на своєму шляху гілки, і покотилася униз, до астроплана.

Галя Рижко мимоволі відступила на крок і оглянулася: чи не готує ще якесь з дерев отакий несподіваний подарунок, спроможний вбити на місці необережного перехожого?..

Безкраїй первісний ліс оточував міжгір’я і тягнувся аж до самого обрію. Де-не-де понад лісом височіли червоні кошлаті шапки велетенських араукарій на довгих струнких стовбурах. І ще високо підіймалися яскраві витягнені конуси якихось рідних братів земних кипарисів. Між ними око відзначало ще одного цікавого представника флори Венери: на хмарному тлі неба маяли, гойдаючися в прозорому повітрі, широкі лапчасті віяла листя своєрідного і красивого дерева, що нагадувало рідкісне на Землі дерево гінкго. Високі стовбури араукарій стояли віддалік один від одного, а весь грунт між ними був укритий густими, непролазними хащами рослин, які майже нічим не відрізнялися від пальм, — хіба що тільки червоним кольором листя.

Це були справжні цикадеї з їх товстими приземкуватими стовбурами, усипаними крупною лускою. Прямо з стовбурів цикадей пишними розкидистими волотями в усі боки розходилося довге пірчасте червоне листя, переплітаючись з сусіднім, ледве відшукуючи собі серед нього хоч скільки-небудь вільне місце. Через якийсь час звиклий погляд мандрівників вже почав розрізняти цикадеї від їх сусідів — доісторичних бенетитів, проте з листям іноді пірчастим, як у самих цикадей, іноді прямим і рівним.

Ще нижче, під широкими пірчастими волотями цикадей, у густому вологому присмерку розросталися хащі оранжевої папороті найрізноманітніших форм. Це був нижній поверх рослинності Венери: під широким узорчатим листям папороті не росло вже нічого, бо воно відкидало на грунт глибоку темну тінь, не пропускаючи, здавалося, ані найменших залишків розсіяного сонячного світла, яке лилося з хмарного неба.

Проте й тут, у глибокому присмерку, кипіло буйне і жорстоке життя. Міріади різних комах метушилися, кидалися одна на одну, пожирали одна одну. Галя Рижко із задоволенням подивилася на міцні гумові чоботи свого скафандра, вкриті густою металічною сіткою, на щільні непроникливі рукавички, на весь надійний скафандр. Так, без нього тут не можна було б і кроку ступити! Тільки він захищав людину від бридких, як на її погляд, ненажерливих комах, що ними були переповнені й чагарник, і листя дерев, і всі звивини і заглиблення грунту, і навіть саме повітря. Навіть уві сні Галі не доводилося бачити щось схоже з цим перенаселеним Царством комах.

Але ось нетрі, якими пробиралися мандрівники, стали остаточно непролазними. Ван Лун дедалі частіше вживав своєрідний електричний інструмент, електроніж, який він передбачливо взяв з собою в похід. Це був держак з пластмаси, який роздвоювався на кінці. І там була натягнута груба дротина, крізь яку Ван Лун, натискуючи пальцем на кнопку, пропускав електричний струм. Дротина розжарювалась вмить до білого і, немов найгостріший ніж, розрізала те, до чого доторкувалась, навіть цілі стовбури тонких дерев. Ван Лун наче підсікав тим електроножем повітряне коріння дерев, що перепліталося між собою, прокладаючи вузеньку стежку, якою слідом за ним пробиралися Сокіл і Галя Рижко.

— Так ми далеко не підемо, якщо кожен крок доводиться брати з бою, — поскаржилася, нарешті, дівчина.

Ван Лун обернувся до неї:

— Незабаром, гадаю, кінець цьому скрабу. Нічого!

— Якому скрабу? Що це означає?

— Пробачте, забув, що ви не знаєте цього. Поясню. Такі непрохідні хащі бачив колись в Австралії, — охоче розповів Ван Лун. — Щоправда, рослини там інші, однак іти так само важко. Дуже дикі хащі, густий чагарник. Називається в Австралії — скраб. Новакові самому ходити до скрабу не можна. Обов’язково заблукає.

Голос Ван Луна звучав цілком природно — і навіть трудно було уявити собі, що цей знайомий до найменшої інтонації голос спочатку перетворювався мініатюрною радіоустановкою скафандра на електромагнітні коливання, а потім приймався такою ж самою установкою в скафандрі Галі. Здавалося, що він долинає прямо від Ван Луна, наче й не було на ньому ніякого непроникливого шолома.

— А незабаром кінець, тому що кінчається схил. Далі, пам’ятаю, кам’янисте плато. Бачив, коли ходив з Миколою Петровичем, — закінчив Ван Лун свій незвично довгий монолог.

Справді, зарості порідшали, щойно закінчився положистий схил, яким підіймалися мандрівники. Вони вийшли на скелястий майданчик і полегшено зітхнули.

Не далі ніж у кілометрі від них ліворуч починався знову густий ліс, — мабуть, ще більш непрохідний порівняно з заростями, які вони тільки-но пройшли. Цей ліс тягнувся суцільною оранжево-червоною смугою від одного краю обрію до другого. Праворуч ішло вниз міжгір’я, а за ним — знову ліс, такий самий могутній, такий самий первісний. Чи ж не вкрита лісами і вся поверхня Венери?..

Зарості звідси, від кам’янистого майданчика, спускалися схилом униз, до дна міжгір’я, де лежав міжпланетний корабель. Тепер згори можна було переконатися, що міжгір’я дійсно являло собою річище річки, яка зникла. З одного боку воно круто вигиналося, наче обходячи міцну перепону з гігантських скель. Зате з другого боку, куди був скерований гострий ніс міжпланетного корабля, міжгір’я розширювалося і вже не робило поворотів. Зі схилів міжгір’я над астропланом нависали великі скелі, що висовували свої поламані верхівки з червоного моря густих заростей, які оточували їх. І що нижче опускалися схили міжгір’я, то менше залишалося на них дерев. Унизу цикадеї створювали тільки окремі невеличкі групи: дно міжгір’я, вогке й темне, вкривала сама густа папороть.

Астроплан, певно, впав на один із схилів і вже потім скотився вниз, ламаючи на своєму шляху дерева. Сліди цього було виразно видно: зламані пальми, кілька розщеплених кипарисів — і маса розчавленої папороті, яка тільки тепер починала знову підіймати вгору своє узорчате, освіжене зливою листя.

Міжпланетний корабель лежав затиснутий двома скелями на самому дні міжгір’я. Дві масивні скелі височіли там, нахилені під кутом одна до одної, — і астроплан наче навмисно втиснувся між ними своєю кормовою частиною. На його корпусі, що потьмянів від нагрівання в атмосфері Венери, були ясно помітні блискучі подряпини — сліди ударів під час падіння.

— Так, здорово застряли, — висловив спільну думку Вадим Сокіл, засмучено похитуючи головою. — І трудно навіть уявити собі, як нам доведеться вибиратися…

Ван Лун промовчав, не зводячи погляду з астроплана, який здавався звідси, з висоти біля кілометра, зовсім іграшковим. Звичайно, становище було незавидне.

— Важка, очевидно, буде справа, — продовжував Вадим Сокіл. — Єдиний, на мою думку, вихід — це висадити в повітря скелі… не одразу, звісно, а частинами. Проте і тоді невідомо, що робити далі. Міжгір’я глибоко завалене камінням, наше колісне шасі не допоможе… От задача!

Він машинально зробив такий жест, наче хотів за звичкою скуйовдити своє кучеряве волосся, — і відсмикнув руку, натрапивши на товсте скло циліндричного шолома.

І раптом Галя Рижко радісно вигукнула:

— Товариші! Що я вам скажу!

Обидва її супутники запитально глянули на неї: що вона ще вигадала, ця експансивна дівчина? Але Галя вже вела далі:

— Можна зовсім по-іншому, не висаджуючи скелі! І взагалі, навіть без утруднень стартувати звідси!

— Новий винахід, Галиночко? Що ж, послухаємо, — недовірливо озвався Сокіл.

— І ніякий не винахід, — палко заперечила ображена його недовір’ям дівчина. — Погляньте самі: куди скерований ніс астроплана? І в якому він стані?

Два прозорих шоломи повернулися в бік астроплана. Нижня частина його корми лежала між скелями. Весь міжпланетний корабель перебував у похилому стані, його ніс був підведений вгору. Ну, так що ж з того? Що надумала Галя Рижко?

Але дівчина не чекала відповіді на свої запитання. Вона вже говорила далі — пристрасно й переконливо:

— Хіба це не нагадує вам трамплін? Ну от, звичайний трамплін, які бувають по гімнастичних залах. Скільки разів я стрибала з нього! Та ви просто не хочете поміркувати, слово честі! А це так легко уявити собі. Адже ж астроплан всім своїм корпусом скерований під кутом угору, вздовж міжгір’я. І нічого більше не треба. Якщо Микола Петрович дасть із ракетних двигунів вибухи потрібної сили, підряд кілька вибухів, — тоді наш корабель полетить уперед і вгору. Адже скель прямо перед ним немає, так? А по дотичній лінії, скерованій туди, куди дивиться ніс астроплана. він вилетить угору, і схили міжгір’я йому не завадять. По дотичній, все одно немов по естакаді!

Бачачи серйозні погляди товаришів, бачачи їх роздуми, Галя зніяковіла. її збудження рантом згасло: що, як все, що вона зараз наговорила, — дурниці? А коли це неможливо?..

Ван Лун і Сокіл ще раз подивилися в бік астроплана, потім перевели погляди на схили вздовж міжгір’я, наче перевіряючи можливий політ астроплана по дотичній.

— Та скажіть уже нарешті, що ви про це думаєте, — вже жалісно промовила розгублена Галя.

Ван Лун поклав їй руку на плече:

— Думаю, дівчино, у вас добра голова. Не знаю, як буде з перевантаженням. Втім, думка вірна. Визнаю: радію, що ви опинилися в нашому кораблі.

— Так, Галиночко, це ціківа думка, — жваво озвався і Вадим Сокіл. — Звичайно, потрібні будуть ще складні розрахунки відносно перевантаження: адже початковий поштовх мусить бути дуже міцним. Але в основі ідея вірна.

От тепер Галя Рижко по-справжньому розгубилася. Вона відчула, як рум’янець заливає все її обличчя.

Проте коли хто з товаришів і помітив щось, все одно нічого не сказав з цього приводу.

— Пішли далі? — коротко запропонував Ван Лун.

— Звичайно, — в один голос відгукнулися Сокіл і Галя.

Одне за одним вони вирушили до лісу між вогкими ще від учорашньої зливи скелями. Кам’янисте плато майже одразу поступилося місцем долині, вкритій низькою папороттю. Галя здивовано відзначила про себе: як раптово змінюється характер грунту на Венері, та й рослинність також! Щойно був сухий кам’янистий грунт, — і ось уже її гумові чоботи ступають по соковитому оранжевому листі густої папороті і навіть час від часу загрузають у товстому шарі відмерлих рослин, який устилав вогкий і м’який грунт.

— Хотів би показати вам, як рухається річка з комах, — промовив засмучено Ван Лун. — Але тепер ніде такого немає.

— Нічого, Ван, немає живої річки, зате комах узагалі досить і тут, — відізвався Сокіл.

Мабуть, навіть за умов Венери живий потік комах, який бачили під час першої вилазки Риндін і Ван Лун, був не частим явищем. Можливо, комахи переселялися перед зливою? Хто знає: наші мандрівники лише починали своє ознайомлення з природою невідомої планети. Проте Сокіл не помилявся: комах було досить усюди — і навіть значно більше ніж досить. Вони повзали, бігали і літали цілими хмарами. І часом їх дзижчання, свистіння, скрекіт і безліч інших пронизливих звуків буквально оглушали і робилися нестерпними.

Попереду, як і раніше, швидкими і розміреними кроками ішов Ван Лун. І так само, як і раніше, він тримав напоготові автоматичну гвинтівку і уважно оглядався на всі боки. Ван Лун вибирав шлях між рідким чагарником, іноді відламував гілки і складав їх хрестом. Галя розуміла, що він робить це для того, щоб легше було знайти шлях назад. Вона почула голос Ван Луна, який звертався до Сокола:

— Не знаю, чому не зустрічається ніяких інших тварин юрського періоду? Що скажете, друже? Якщо палеонтологи на Землі мали рацію… не кажучи вже про вас самого, тоді нам давно вже час зустріти ваших страховищ. Ігуанодонів і мегалозаврів, наприклад. Втім, їх немає. Лише комахи, павуки, кліщі. Не можу зрозуміти чому.

Дивно: в його тоні Галя Рижко не помічала звичайних іронічних ноток. Та й Сокіл відповідав йому так само серйозно:

— Рішуче нічого не можу сказати, Ван. Я подумав ось про що. Можливо, крупні тварини на Венері не люблять денного світла, як оті хижі комахи, про яких ви розповідали, і з’являються тільки вночі? Проте — навряд чи це так… Як ви гадаєте, Ван?

Відповіді він не почув, бо Ван Лун раптом спинився і підвів гвинтівку. Він прислухався, — як і решта.

Десь далеко пролунав низький дивний гул. Він нагадував гул літака — такий самий розмірений, рівний, на дуже низьких нотах. Цей гул ставав дедалі гучнішим, — і потім так само поступово почав стихати. Ось він майже завмер і зник зовсім. Трудно було позбутися враження, ніби десь поблизу пролетів великий багатомоторний літак. Ван Лун запитально поглянув на супутників:

— Що думаєте?

Певна річ, думати можна було все що завгодно, проте відповіді не міг дати ніхто. Перший могутній звук, який почули мандрівники на Венері, лишався для них загадкою, — як і багато дечого іншого.

Ван Лун вів товаришів до високої і широкої скелі, яка височіла на півдорозі до величезного лісу. Без особливих утруднень всі вибралися на неї. Ніхто не запитував, навіщо Ван Лун привів їх сюди: було ясно, що з цієї скелі відкривався найбільш широкий краєвид.

Так і було насправді. Але мандрівникам і звідси не вдалося побачити нічого дійсно нового, якщо не зважати на те, що за оранжевою смугою лісу, над яким здіймалися де-не-де гордовиті вершини велетнів араукарій і бенетитів, вони помітили далеку сріблясту стрічку великої ріки. Вона ясно вирізнялася серед червоного моря первісного лісу, що простягся аж до самого обрію. Сокіл засмучено зітхнув:

— Скільки води! Як хороше, як чудово було б нам знизитися там. Адже ж з водної поверхні можна стартувати цілком безпечно.

— І до того ж ця річка зовсім недалеко, — додала Галя. — Усього кілометрів п’ять чи десять, правда, Вадиме Сергійовичу?

— Так, по прямій — кілометрів вісім. Проте нам від цього не легше, — ще раз зітхнув Сокіл. — Астроплан туди не перетягнеш!

— А це що таке? — тривожно скинув до плеча гвинтівку Ван Лун.

Галя одразу зробила те ж саме, намагаючись не видати свого хвилювання.

Понад лісом, не більше як в кількох сотнях метрів від них над самими верхівками дерев летіла якась дивовижна істота. В неї був довгий тулуб, величезні крила, які здавалися прозорими — чи то істота так хутко махала ними?.. Вона летіла швидко, але нерівно, немов кидаючись з боку в бік. І тому її ніяк не можна було добре роздивитися. Так чи інакше, дивна істота була, очевидно, зайнята своїми власними справами, мандрівники не привертали її уваги, вона відлітала далі й далі.

Швидким рухом Ван Лун опустив гвинтівку і підніс до очей бінокль. Втім, щоб користуватися ним крізь прозоре скло шолома, треба було старанно навести фокус. Тим часом дивовижний крилатий незнайомець ніби поринув униз і зник за верхівками дерев.

Ван Лун не стримав досади:

— Не встиг роздивитися. Що це було, хотів би знати

— В усякому разі, не літак, — відповіла Галя.

— Летучий ящір, — висловив припущення Сокіл.

Як бачимо, дискусія з цього приводу не обіцяла успіху.

Ван Лун запропонував:

— Далі заглиблюватися, вважаю, не варто. Час повертатися. Давно вже ходимо.

— А чи не зайдемо ми на зворотному шляху на те місце, де ви з Миколою Петровичем встановлювали прапор? — чи то спитала, чи то попросила Галя Рижко. Їй дуже хотілося побувати біля прапора Батьківщини, який майорів над Венерою.

— Це можна, — погодився Ван Лун. — Скеля по дорозі. Тоді — пішли.

Зворотний шлях здавався значно легшим. Та це було так і насправді, бо тепер не доводилося витрачати час і сили на розчищування дороги. Не минуло й півгодини, як мандрівники опинилися на скелі, яка панувала над міжгір’ям і була увінчана червоним прапором. Сокола і Галю знову охопило хвилювання, — як тоді, коли вони дивилися з астроплана на Риндіна і Ван Луна.

На невеличкій ділянці поверхні Венери наче навмисно зібралися докупи представники різних і дуже віддалених епох розвитку живої природи!

Навколо мандрівників простягався густий ліс, незаймані оранжево-червоні хащі юрського періоду, де привільно зростали і пишно квітували рослини, яких уже не бачить і ніколи не побачить Земля. Там, на Землі, вони давно вимерли, поступилися місцем іншим видам, знайомим людству. А в Цих первісних хащах ховаються небачені тварини, невідомі звірі, потворні істоти, схожі на драконів, летучих ящерів, зубатих птахів. Десь там, у непрохідних нетрях, вони причаїлися, щоб під покровом ночі вийти на розшуки здобичі.

Стрімкі скелясті схили вели звідси вниз, до дна міжгір’я. І на скелі, яка підносилася вище інших, під великим маючим червоним прапором з золотими серпом і молотом — стояло троє людей у скафандрах. М’які відблиски світла грали на товстому органічному склі їхніх циліндричних шоломів, тьмяно відсвічували темні металічні прилади на скафандрах.

А ще нижче, на дні міжгір’я, серед скель нерухомо лежав міжпланетний корабель аргонавтів Всесвіту, — найостанніше досягнення людського розуму і винахідливості, астроплан “Венера-1”.

Араукарії, цикадеї, бенетити — і вдосконалені скафандри з радіоустановками. Доісторичні потвори, дракони, ящери — і ракетний міжпланетний корабель!

Кожен з трьох товаришів, що стояли на скелі, відчував незвичайність, напівфантастичність цього контрастного становища. І ні Ван Лун, ні Галя не здивувалися, почувши піднесений голос Вадима Сокола:

— Бракує слів, щоб сказати про те, що переповнює душу! Наче у фантастичній машині часу ми досягли далекого минулого природи — і тепер спостерігаємо те, чого не бачила ніколи раніше жодна людина. Дикий, надзвичайний, ні з чим незрівнянний пейзаж! Але як він приваблює погляд саме цією своєю дикою своєрідністю…

Раптом він замовк, не зводячи широко відкритих очей з астроплана, що лежав на відстані близько кілометра від них. З бокових сопел корабля вихопилися дві хмарки розпечених газів. А за кілька секунд з’явилися ще дві таких самих хмарки. І вже потому до товаришів долинули гучні звуки двох вибухів.

Мандрівники на мить завмерли. Невже це сигнал небезпеки? Два вибухи один за одним збирався зробити Микола Петрович в разі небезпеки, в разі, коли його супутникам треба буде негайно повертатися. Що ж сталося?..

— Погляньте! — вигукнула Галя, вказуючи на астроплан.

Ван Лун і Сокіл побачили, як біля корми міжпланетного корабля майнув серед скель величезний темний силует. Майнув — і зник.

— Униз, за мною! — скомандував Ван Лун і кинувся бігти.

Перестрибуючи велике каміння, ламаючи на шляху соковите листя папороті, товариші бігли вниз, до астроплана, куди їх кликали тривожні сигнали Миколи Петровича Риндіна.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

де пояснюється причина тривожних сигналів академіка Миколи Петровича Риндіна, які він подавав з астроплана, але виникає серйозне занепокоєння за долю Галини Рижко, місцеперебування якої стає остаточно невідомим.

Залишившись в астроплані, Микола Петрович уважно слухав усе, що Галя розповідала йому за допомогою свого переносного радіопередавача. Він наносив на аркуш паперу, де була накреслена схема корабля, акуратні помітки про пошкодження: хоча про старт з Венери, звичайно, поки що не могло бути й мови, проте академіку хотілося мати точне уявлення про стан астроплана і умови, в яких він лежав на дні скелястого міжгір’я.

Потім розвідники подалися вгору, схилом до лісу. Спочатку Галя ще сповіщала Миколу Петровича короткими фразами про свої враження, але потім, захопившись дивовижними картинами, що відкривалися перед її очима, просто забула про обіцянку. Микола Петрович тільки посміхнувся. Він не сердився. Академік подумав: яка надзвичайна пора життя — бадьора, схильна захоплюватися юність! Вік, коли все навколо людини співає, грає і сміється, коли все здається зовсім не таким, яким бачить це людина потім, у зрілому віці, — не кажучи вже про похилі роки, про старість…

У Миколи Петровича все ще трохи боліла голова. Різкий удар об пульт під час падіння астроплана на Венеру давався взнаки. Риндін поправив пов’язку на голові. Нічого, ще доба-дві, і все буде гаразд. До речі, виявляється, на Венері можна говорити “доба” в тому ж розумінні, що й на Землі: тривалість дня і ночі тут практично дорівнювалася земній.

Ось чому така незначна різниця температур між освітленим і неосвітленим Сонцем боками Венери, що завжди дивувало астрономів! Справді, температура освітленої сторони Венери не підіймалася, як давно вже встановили вчені, вище плюс 50–60 градусів. Зате й температура тіньової сторони ніколи не була нижче мінус 25 градусів. Причини цього, як виявлялося, прості: час обертання Венери навколо своєї осі не перебільшував, як і на Землі, однієї доби — 24 годин. Але на відміну від земної, — атмосфера Венери, а тим більше її поверхня, схована густою пеленою хмар, не встигала ані дуже нагрітися, ані дуже охолонути. Це було цілком природним.

Так, чим же зайнятися зараз? Адже Галя Рижко мовчить і ні про що не повідомляє…

Більш за все Миколу Петровича непокоїв склад повітря на Венері. Чи не сталося все ж таки якоїсь помилки під час аналізу? П’ятнадцять процентів вуглекислоти в атмосфері — надзвичайно важлива обставина, яка гранично ускладнює експедиції всю її роботу на Венері. Що ж, поки є вільний час, треба повторити аналіз.

Це зайняло в академіка Риндіна біля півгодини напруженої праці. Закінчивши аналіз, Микола Петрович відкинувся на спинку крісла і задумливо постукав пальцями по столу. Нічого втішного, аж нічогісінько!

Щоправда, у повітрі Венери не виявилося ніяких особливих домішок порівняно з земним. Ті ж самі, що і в атмосфері Землі, кисень, вуглекислота, азот, дуже незначні домішки аргону, неону, криптону. Нічого нового, все цілком знайоме. Але вуглекислота! Кількість вуглекислоти!

Повітря Землі має в своєму складі тільки 0,03 процента вуглекислого газу. Три сотих… А в повітрі Венери, як остаточно встановив Риндін, вуглекислоти було 15,5 процента! Жахлива кількість, яка перевищує всі припущення.

Хоча, з іншого боку, хто знає: може, за доісторичних часів і в атмосфері Землі було не менше вуглекислоти? Геологи і палеонтологи, очевидно, мають рацію, коли твердять, що в атмосфері Землі в епоху зародження і первісного розвитку живих істот вуглекислого газу було значно більше, ніж тепер. Протягом багатьох десятків і сотень тисячоліть рослини поступово поглинали вуглекислоту з повітря і, навпаки, збагачували його киснем, доки не встановився сучасний, звичний для людини склад атмосфери. Чи не так само відбувається і на Венері? Кінець кінцем, можливо, що все це — цілком закономірний процес у гігантській природній хімічній лабораторії живих істот, якою є молода планета.

Гаразд, хай усе це буде так. Проте як бути людям? Людина може дихати таким повітрям тільки дуже обмежений час. Явища мусять розвиватися таким чином.

Дихаючи повітрям Венери, людина весь час буде відчувати гострий брак кисню. Вона робитиме глибокі, майже конвульсійні вдихи і видихи. Так може тривати, скажімо, хвилин п’ятнадцять. А потім… потім організм людини, якому хронічно бракує кисню, почне проявляти ознаки отруєння вуглекислотою. Виникне так звана асфіксія — задушення. Спочатку затуманиться розум, притупиться чутливість, погаснуть рефлекси, припиниться дихання, і, нарешті, припиниться й діяльність серця. От і все.

Схиливши голову на руки і неуважно поглядаючи в ілюмінатор, Риндін напружено розмірковував. Звичайно, взагалі з астроплана без скафандра вийти можна, — якщо на короткий час. Людині буде лише важко дихати. Втім, тільки на десять-п’ятнадцять хвилин, не більше. Бо тоді почнуть наближатися і невблаганно прогресувати явища страшної асфіксії. Отож, всі роботи поза стінками астроплана доведеться провадити в скафандрах, — незважаючи на всю незручність цього. Природно, така система дуже ускладнить розшуки ультразолота.

Думки академіка Риндіна йшли далі й далі. Так, Сокіл не помилявся, коли рішуче наполягав, що на Венері мусить протікати період розвитку життя, аналогічний земному юрському. Рослинність Венери, як можна було з’ясувати за час першої вилазки, майже така ж сама, яка була на Землі в цей геологічний період, якщо не зважати на її фантастичний колір. Що ж до фауни, до тваринного світу — тут справа дещо інакша. Земна палеонтологія не має даних про такий неймовірний розвиток світу комах під час юрського періоду на Землі. Хоча, з іншого боку, відсутність даних ще ніколи не правила за доказ того, що явища взагалі не могло бути. Дані могли й не зберегтися продовж мільйонів років.

— Так чи інакше, — міркував Риндін уголос, — тут, на Венері, комах аж надто багато. Чи можна припустити, що надмір вуглекислоти в атмосфері планети відбивається і на розвиткові тваринного світу? Безумовно, можна. Тварини дихають тим повітрям. Отож, їх організми, пристосовуючись до нього протягом тисячоліть, мусили в якійсь мірі видозмінитися. І як наслідок цього вони набули форм, відмінних від земних. Хіба не є доказом цього вигляд того нічного дракона, який заглядав в ілюмінатор астроплана? Пам’ятається, він виглядав просто дико, аж безглуздо потворно з земної точки зору. І це ж тільки один якийсь вид з багатьох і багатьох, які живуть на Венері, — інакше-бо й не може бути…

Втім, що це? Невже природа Венери вирішила познайомити його ще з одним зразком своєї химерної, божевільної фауни?.. Академік Риндін мимоволі одсахнувся від ілюмінатора.

Розсуваючи гілля дерев, безжалісно ламаючи на своєму шляху оранжеву папороть і низькорослі пальми, схилом міжгір’я посувалася величезна дивовижна тварина. Передня її половина, коричнева і глянсувата, нагадувала величезного рака. Довгі тонкі вуса-щупальці неспокійно звивалися в повітрі. Блискучі чорні очі озиралися на всі боки. Вони сиділи у заглибленнях твердого панцира, який вкривав голову і всю передню частину тулуба тварини. Панцерник з головою рака — ось на що була схожа ця дивна істота!

Широкі передні лапи, наче потворні гребінці, намагалися прочесати чагарник, вони вивертались кожна в свій бік, глибоко борознячи грунт і вириваючи з нього рослини. Задні лапи були значно меншими, їх було ледве видно під довгастим грубезним тулубом. Потвора рушила прямо вниз, до астроплана.

Схопившись руками за краї стола, Риндін напружено стежив за рухами тварини. Вона була вдвоє більшою ніж найкрупніший слон.

”Метрів дванадцять завдовжки”, — відзначив Риндін машинально.

Потвора наближалась. Вона безумовно шукала чогось. її довгі вуса-щупальці не припиняли хутких рухів і крутилися в повітрі, немов тонкі гнучки гадюки. Торкнувшись чогось, вони зразу ж таки відсувалися від речі — і знову звивалися, шукаючи. Ось одне з щупальців торкнулося корпусу астроплана — і відсахнулося. Тварина одразу змінила напрям, метнулася вправо. Ще секунда — і вона зникла з поля зору, яке відкривалося в ілюмінаторі.

Риндін перебіг до пульта керування і включив екран перископа. І тільки він устиг зробити це, як міцний поштовх жбурнув його вбік. Корабель здригнувся, різко похитнувся під тим важким ударом, від якого загула металічна оболонка. Потім удари пішли вже один за одним. І після кожного такого удару ніс астроплана опускався нижче й нижче.

Відкинутий вбік Риндін бачив на екрані перископа, як роздратована чимсь тварина била лапами по хвостовій частині корабля. Що робити? Потвора може пошкодити кормове оперення, зігнути або навіть зламати стабілізатори…

До Риндіна повертався спокій. Ледве утримуючись на ногах, хапаючись за шкіряні петлі в стіні навігаторської рубки, він знову добрався до пульта керування. Кілька швидких рухів, поворотів рукояток… Включено електросітку, подані маленькі заряди атоміту до бокових ракет. Ще мить — і два вибухи один за одним стрясли корабель. І зразу стало тихо.

Риндін пильно подивився на екран.

Потвора була вже далеко від астроплана. Перелякана, мабуть, вибухами, вона квапливо підіймалася схилом, намагаючись утекти подалі від металічної сигари, яка викидала з себе вогонь. Одна із задніх лап тварини безпорадно волочилася по грунту, правий бік її глянсуватого коричневого тулуба почорнів. Полум’я і розпечені гази, які вихопилися з сопел астроплана, обпалили тварину і поранили її. Ще кілька секунд — і потворна тварина зникла в заростях папоротей і пальм. Тільки поламані молоді дерева вказували напрям, в якому вона втекла.

Микола Петрович полегшено зітхнув. Він оглядівся: чи не пошкодили важкі удари чогось у каюті? Тільки тепер Риндін помітив, що міжпланетний корабель змінив своє положення. Раніше його ніс був підведений вгору, а орма опущена, Тепер стало навпаки: корма трохи піднялася, а ніс опустився. Підлога каюти була нахилена вперед, і ходити по ній стало трудніше. Удари, яких завдала астроплану роздратована чимсь потвора, були причиною цієї зміни.

— Так, — пробурмотів Риндін. — Здивуються ж товариші, коли повернуться на корабель… але надто мало приємного зможу я розповісти їм, надто мало…

І раптом він спинився. Адже ж цими двома вибухами він викликав товаришів назад! Два вибухи один за одним — сигнал небезпеки, так вони умовилися перед вилазкою. А що, коли його молоді друзі, поспішаючи назад, зіткнуться по дорозі до астроплана з розлютованим страхоищем? Звичайно, з ними Ван Лун, він зможе захистити товаришів. Та й ця дівчина, Галя, також, здається, не дасть себе скривдити. Крім того, слід звикати до зустрічей з досить непривабливими мешканцями Венери… Що ж, поки мандрівники повернуться, він встигне перевірити, чи не пошкодила тварина механізми астроплана.

Проте Риндін не встиг нічого перевірити. Він почув, як відчиняються шлюзові люки.

Незабаром широко розчинилися внутрішні двері, і до каюти ввійшли розвідники.

Але чому їх тільки двоє?

А де ж Галя Рижко?

Ван Лун щось швидко говорив — це було видно крізь прозорий шолом.

— Та не кажіть поки що нічого, Ван, — спинив його Риндін. — Ви знову забули, що я все одно нічого не почую, поки ви не знімете шолом. Ви чуєте мене добре, чи не так? Ну звичайно, адже в вашому шоломі є зовнішній мікрофон. А зовнішнього репродуктора на ньому, як ви знаєте, немає. Отже, не трудіться, послухайте краще мене. Нічого страшного не сталося. На астроплан накинулася якась потвора. Ні, не така, як ми бачили раніше, а іншого виду, проте аж ніяк не привабливішого. Через те що тварина намагалася пошкодити корабель, мені довелося вжити своїх заходів, зробити два вибухи, щоб одігнати її. Але я не врахував, що тими ж таки вибухами я викличу вас. Мені й на думку цього не спало. А де ж Галя? Чому вона залишилася назовні?

Ван Лун і Сокіл перезирнулися. А тоді Ван Лун щось сказав. Сокіл кивнув головою і почав знімати шолом. Між тим Ван Лун, не гаючи ні хвилини, повернувся і вийшов з каюти, старанно зачинивши за собою двері.

— Та що ж трапилося? — вже стурбовано спитав знову Риндін. — Де Галя? Вадиме, в чому річ? І куди пішов Ван Лун?

Сокіл зняв, нарешті, шолом. Його кучеряве волосся було скуйовджене і вогке. Він протер окуляри, дещо розгублено кашлянув і нервово пригладив волосся.

— Досить приготувань, Вадиме! Що сталося? — наполегливо зажадав пояснень Риндін.

— Миколо Петровичу, ми дуже поспішали, почувши ваш виклик. Звісно, ми найменшого уявлення не мали, що тут трапилося, думали, що ви в небезпеці. — Очевидно, Соколу було трудно сказати найголовніше, він м’явся і надто докладно пояснював. — Бігли дуже швидко. Там, знаєте, скелі, велике каміння, і коріння переплелося, чіпляється за ноги… і де-не-де ще слизько від тієї зливи…

— Та не тягніть, Вадиме! Говоріть коротко й ясно!

— Схил спускався дуже круто, Миколо Петровичу. Галя бігла слідом за Ван Луном, передо мною. І зненацька вона впала — мабуть, спіткнулася. Саме на цьому крутому місці. І покотилася прямо вниз, до астроплана. Я бачив, як вона впала і покотилася… а коли ми з Ван Луном збігли вниз, то її вже там не було…

— Далі?

— Ми вирішили спочатку довідатися, що трапилося з вами, чи не потрібна вам негайна допомога… адже ми чули ваші тривожні сигнали, Миколо Петровичу, ми не знали, що ці вибухи сталися з іншої причини! А зараз Ван Лун пішов шукати Галю. Він знайде її, Миколо Петровичу, ви не турбуйтеся, все буде гаразд! Просто, ми надто поспішали сюди. Можливо, Галя, впавши, трохи забилася і знепритомніла… і я сам тепер хочу піти допомогти Ван Луну розшукувати її. Ми так з ним і домовилися, що я розповім вам і піду.

Микола Петрович не став більше затримувати Сокола. Та й про що ще можна було запитувати? Вадим помітно хвилювався й сам. Одягаючи знову шолом, він нервувався, робив невірні рухи…

Вадим Сокіл поквапливо вийшов. Микола Петрович, залишившись наодинці, спробував розібратися в тому, що трапилося. Певна річ, треба було поспішати. Якщо дівчина під час падіння пошкодила шолом, якщо в його органічному склі утворився отвір, щілина або тріщина, — це могло закінчитися погано. Галі доведеться дихати повітрям Венери, перенасиченим вуглекислотою… адже кисень з шолома тоді буде виходити назовні… і через п’ятнадцять хвилин — асфіксія!

Риндін важко опустився в крісло. Він відчув досадну кволість. Скільки неприємностей за такий короткий час! Кожна година перебування на Венері приносила нові й нові ускладнення, — починаючи з самого спуску на її поверхню. Треба берегтися на кожному кроці, життя на чужій планеті сповнене несподіваних небезпек, які не можна передбачити…

Вадим Сокіл, тільки вийшовши з корабля, за його екрануючи металічні стінки, почув голос Ван Луна, який повторював:

— Галю! Де ви? Відгукніться! Галю!..

Але все навколо мовчало. Було чути лише, як шелестіло червоне листя на деревах, та дзижчали, посвистували і стрекотіли міріади комах. Чому мовчить Галя Рижко?

— Галю! Відгукніться! — лунав у шоломі Сокола голос Ван Луна. Здавалося, він долинав зліва. Вадим зробив кілька кроків у цьому напрямі — і зразу ж таки збагнув: та не можна ж орієнтуватися в такий спосіб! Адже ж він чує голос Ван Луна з репродуктора гучномовного телефону. Куди б він не повернув, голос буде чутний так само добре. Тому Сокіл гукнув:

— Ван, я вийшов! Де знайти вас?

— Не мене, Галю треба шукати, — пролунала відповідь. — Мене не треба знаходити, я тут.

Справді, з-за великої папороті з’явилася висока постать Ван Луна.

— Не знайшли ще? — коротко спитав Сокіл.

— Ні, — похмуро відповів Ван Лун. — Будемо шукати всюди. Тепер удвох. Вважаю, вже знаю місце, де вона впала.

— Яким чином?

— Поламана папороть, — усе так само коротко пояснив Ван Лун. — Ідіть, побачите самі.

Це місце було всього в кількох десятках кроків. Поламане і зім’яте листя папороті стверджувало припущення Ван Луна: Галя котилася вниз схилом міжгір’я, потім, падаючи з плескатої скелі, важко впала на папороть. Густе листя пом’якшило удар. Проте де ж вона? Чому її ніде не видно?

— Якщо вона впала тут, забилася, знепритомніла, тоді, гадаю, лишалася б лежати, — міркував уголос Ван Лун. — Але її тут немає… Значить, вважаю, вона не забилася, не знепритомніла. Вона підвелася і кудись пішла. Куди? Чому не до астроплана? Чому в інший бік?

Він уважно оглядав поламані і прим’яті рослини, які красномовно розповідали досвідченому мисливцеві про те, що відбувалося тут.

— Галя пішла сюди!

Ван Лун рушив уздовж схилу, пильно вдивляючись у найменші сліди і не обминаючи жодного сантиметра без вивчення.

— Тут Галя відступала спиною вперед… бачите, сліди? Вони наче обернені до нас. Втім, сліди носків глибше вдавлені. Відбитки каблуків — менше. Чому вона йшла спиною вперед? — Ван Лун вимовляв Ці короткі уривчасті фрази немовби думаючи вголос. Його зіркі очі промацували кожну рослину. — Тепер вона вже побігла. Відбитки ніг на більшій відстані. Глибоко вдавлені. Вона бігла. Ясно: грунт м’який, видно добре. Чому бігла від астроплана, а не до нього? От сюди, за кущі бігла… Стривайте, а це що?

Ван Лун спинився, вражений. Не менш здивований був і Сокіл, який ішов за ним.

Сліди Галі привели їх до невеличкої галявини, зарослої папороттю. Тут усе було розчавлене, поламане, знищене. Ніби важкий трактор пройшов по галявині, ламаючи і нищачи все на своєму шляху. Сліди Галі, досі ясні і виразні, зникли під покаліченими, розчавленими рослинами, втоптаними в сирий грунт.

Одна й та ж сама думка промайнула водночас у обох мандрівників: це був слід потвори, яка нападала на міжпланетний корабель! Злякана вибухами, якими відігнав її від астроплана Риндін, вона пробиралася тут, ламаючи і давлячи рослини своїм важким тілом. І в цьому ж таки місці закінчувалися і сліди Галі Рижко: їх не можна було розшукати ні з одного, ні з другого краю галявини.

Сокіл мовчки дивився на грунт, вкритий знівеченими, переламаними рослинами. Вузькі енергійні очі Ван Луна недобре виблискували, він міцніше стискав свою автоматичну гвинтівку. О, коли б йому довелося бути тут тоді, як Галя Рижко зіткнулася з розлютованою твариною, діло закінчилося б зовсім по-іншому! Але Галя була тоді сама. І що сталося з нею?

Вадим Сокіл боявся висловити те, що мучило його. Він переводив нерішучий погляд з покалічених рослин на товариша, знову оглядався на всі боки — і не наважувався заговорити. Невже, невже?.. Ван Лун трусонув головою, наче відганяючи якусь думку. А може, й він думає те ж саме? Сокіл не витримав:

— Ван, дорогий, адже ви не…

І він знову спинився: надто жахливою здавалася йому така догадка, він не насмілювався її навіть висловити! Проте Ван Лун подивився йому прямо у вічі і суворо сказав:

— І я теж вважав так. Думав, тварина могла схопити Галю. Значить, вона забрала дівчину? Інакше — куди б вона зникла? Тоді чому тут нічого не залишилося? Наприклад, гвинтівка. Або що-небудь інше. Втім, нічого немає. Виходить, теж не так. Щось ще.

— Що ж саме, Ван?

— Не знаю.

— Але ви все ж таки щось гадаєте?

— Щоб гадати, треба щось знати. Поки нічого не знаю. Треба, вважаю, ще дивитися, ще шукати. Може, не Галю, тоді гвинтівку чи якусь ще річ. Будемо шукати.

Вони оглянули ще раз галявину, обійшли її з усіх боків. Ні, від неї тягнувся далі й далі тільки широкий слід невідомої тварини, який ішов уздовж міжгір’я. Ані найменшого сліду Галі Рижко виявити не вдалося.

Ван Лун зупинився і сперся на гвинтівку. Він поглянув угору, на хмарне непроникливе небо, начебто обмірковуючи щось.

— Що, Ван? — нетерпляче спитав Сокіл.

— Нічого не дають розшуки. Треба повертатися до Миколи Петровича. Вирішити, як бути далі. Він хвилюється.

— Хіба ж ми заспокоїмо його тим, що повернемося з порожніми руками?

— Ні, не заспокоїмо. Проте вирішимо. Не можна далі, доки Микола Петрович не знає. І включити передавач. Ходімо!

Розмова з Риндіним дала небагато. У відповідь на запитання Ван Луна Микола Петрович міг розповісти тільки, як виглядала тварина, як поквапливо тікала вона від астроплана, злякана вибухами, як тягла за собою пошкоджену задню лапу. Ван Лун мовчки слухав, не вставляючи жодного слова. Коли ж Микола Петрович закінчив розповідь, Ван Лун сказав упевнено й твердо:

— Не припускаю, щоб тварина схопила Галю. Вона тікала сама Якщо злякана тварина біжить, їй нема коли думати про те, щоб схопити. Вона тікає, рятується.

— Проте ж потвора, крім того, була дуже розлючена?

— Значить, вона могла вбити дівчину на місці. Якщо Галя заважала їй. Але не забрати з собою. Таке неможливо. Злякані тварини так не роблять.

— Тоді де ж Галя, якщо ця проклята тварина не забрала її з собою? — наполягав збуджений і нетерплячий Сокіл.

— Не знаю. Знаю тільки, де вона впала. Знаю також, там немає слідів крові, немає ніяких залишків, ніяких речей. Галя сама пішла з того місця. Вона задкувала, потім побігла.

— І що ж далі?

— Далі сліди знову зникли. Все розчавлене твариною. Втім, речей також немає. Крові теж немає.

— Але ж не можемо ми припустити, що це страховище… — Сокіл знову спинився. Ван Лун підвів на нього холодний погляд:

— Припустити, що тварина зжерла Галю? Чому боїтеся говорити, Вадиме? Треба говорити все, інакше трудно думати, вирішувати. Припустити таке можна, погодитися з цим не можна. Думав, вирішив відкинути.

— Чому? — в Сокола перехопило подих.

— Тому, що запах скафандра — не запах живої істоти. Тигр не буде жерти гуму, для нього вона погано пахне. І для інших тварин також. Навіть дуже голодних.

Можна було тільки вражатися спокоєм, з яким Ван Лун говорив усе це: наче мова йшла про щось зовсім стороннє, а не про славну, життєрадісну Галю Рижко, яку всі вони встигли щиро полюбити! Втім, кожен розумів, що тут справа полягає зовсім не в черствості або байдужості: Ван Лун, міркуючи і обдумуючи, перетворювався немов на точний, безпомилково працюючий механізм, який не міг відхилятися на емоційні переживання, бо вони тільки заважали б йому і його бездоганній логіці, його точним висновкам. Але саме в них і полягало зараз найголовніше!

Ван Лун вів далі таким самим спокійним тоном:

— Припускаю, міг помилитися. Припустимо, тварина могла зжерти Галю. Тоді там залишилося б що-небудь. Речі, кров. Втім, не знайшли нічого. Значить, треба відкинути.

— Але що ж тоді можна припустити?

— Можу тільки одне. Галя жива і неушкоджена. Де — не знаю. Ніхто поки не знає. Треба знайти, допомогти, виручити. Миколо Петровичу, Галя пішла у вашому скафандрі, так?

— Так, Ван.

— Ви перезаряджували циліндр з оксилітом?

— Звичайно. Щойно повернувся разом з вами, зразу ж таки й перезарядив. Це ви відносно того, скільки вона ще зможе користуватися приладом для дихання? Повний, повний заряд! Ви ходили щось із…

— Дві з половиною години, — підказав Сокіл.

— З того часу минуло ще близько півгодини. Значить, Галі вистачить заряду ще годин на вісім-дев’ять, — зробив висновок Микола Петрович. — Проте… — і він спинився.

— Що, Миколо Петровичу? — стрепенувся Ван Лун.

— Нічого, нічого, Ван. Я подумав про інше. Ідіть, друзі мої, на розшуки! Ідіть, не гайте часу!

Сокіл і Ван Лун закріпили шоломи і вийшли.

Риндін поглянув їм услід і з тривогою похитав головою. Звичайно, розрахунки були правильними, заряду оксиліту в резервуарах скафандра мусило вистачити Галі ще годин на вісім-дев’ять. Проте… проте в академіка було все те ж саме побоювання, яке він не хотів висловлювати товаришам. Навіщо? Якщо так, тоді ані вони, ані він сам нічим уже не могли допомогти. Адже ж якщо Галя Рижко під час падіння пошкодила шолом, тоді… тоді справа дуже погана. Це побоювання виникло в Риндіна одразу, коли він уперше почув розповідь сокола про те, що трапилося з Галею. Тепер лишалося тільки чекати.

Микола Петрович хотів відвернутися від тривожних думок роботою, але все валилося в нього з рук. Мила славна дівчина, така весела, така завжди життєрадісна! Він ходив по каюті, неуважно поглядаючи на прилади. Його погляд весь час спинявся на великому циферблаті хронометра: як обурливо повільно, неможливо повільно тягнеться час!

Хвилинна стрілка ще не встигла перейти на друге коло, як Риндін почув, що відчиняється зовнішній шлюзовий люк. Він кинувся до дверей:

— Ну? Що? Знайшли?..

Двері повільно відчинилися. І на порозі з’явилися знову тільки Ван Лун і Сокіл. Вони повернулися без Галі.

Сокіл обережно поставив на стіл принесений ним невеличкий прилад. Риндін упізнав його одразу: це був переносний радіопередавач, який Галя взяла з собою, виходячи з астроплана в розвідку. Передавач, за допомогою якого дівчина обіцяла розповідати Миколі Петровичу про все побачене нею. Але це означає…

Риндін боявся запитувати. Він мовчки виразно дивився на товаришів. До його горла підступав клубок, щось заважало дихати…

Ван Лун повільно знімав шолом. Потім він повернувся до Миколи Петровича. І знову одвернувся — йому також трудно було говорити. Він вийняв з кишені люльку, тютюн. І вже набиваючи її, проговорив крізь зціплені зуби, важко й утруднено:

— Це все, що нам пощастило знайти. Передавач лежав на краю глибокої печери. Ні, не печери, а скоріше провалля. Там закінчувалися і зникали сліди тварини. Ремені передавача відірвані!

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

в якому Галя Рижко, рятуючись від потвори, що гналася за нею, опиняється в глибокій підземній печері із загадковими світними камінцями.

Але що ж сталося з Галею Рижко?

Спіткнувшись об вузлувате коріння, вона дійсно втратила рівновагу, впала і покотилася вниз схилом міжгір’я. Вона летіла повз пальми і папороть, перекидаючись і даремно намагаючись ухопитися за якусь рослину, щоб затриматися. Все мелькало перед нею: папороть, скелі, пальми. Але ось Галя з силою вдарилася об грунт — і все навколо спинилося.

Вона лежала на зім’ятому, поламаному папоротевому листі. Над дівчиною схилялося широке мережане листя, ховаючи її під собою. Ледве зводячи дух, Галя Рижко спробувала поворушити рукою, ногою. Ні, вона немовби нічого не пошкодила! Щоправда, нила і щеміла ліва нога, — мабуть, на ній садно. Проте це, звісно, зовсім неважливо.

— Де ж це я опинилася? — подумала вголос Галя.

Мабуть, вона скотилася під кручу, випередивши в такий спосіб товаришів. Треба скоріше відшукати їх, щоб вони не турбувалися, і поспішати до астроплана. Адже всі чули сигнальні вибухи, з Миколою Петровичем щось трапилося, йому потрібна допомога.

Галя трохи підвелася, потім стала на рівні ноги, зробила кілька кроків убік, але тієї ж хвилини знову сховалася під широким листям оранжевої папороті. її вразили дивні звуки, що немов наближалися до неї. Було чути гучне сопіння, сухо тріщали гілки дерев, ніби хтось із силою ламав їх. Ці звуки посилювалися, наближалися. Причаївшись під кущами папороті, дівчина визирнула з-за них — і завмерла від несподіванки.

На відстані метрів із сто вона побачила величезну коричневу тварину, яка хутко наближалася, плазувала сюди. Тварина квапилася, вона люто розкидала в обидва боки рослини, що ламалися під її вагою. Широкі її лапи, наче потворні гребінці, розчісували хрустку папороть. Довгі тонкі вуса звивалися в повітрі, ні до чого не торкаючись. Тварина плазувала прямо на дівчину, але нібито не бачила її. А може, й бачила — і тому саме прямувала сюди?

Галя здригнулася: потворне страховище було надто гидким. Руки дівчини стиснули гвинтівку. Стріляти? Проте що могла вдіяти гвинтівка проти величезної потвори? Хіба що тільки більш розлютити! Треба відійти з дороги, убік, убік! Галя швидко пробігла кілька кроків направо. І — який жах! — тварина також змінила напрям у той самий бік, немовби зрозумівши її маневр.

Тоді треба виграти час, бігти, відступати і знову спробувати укритися за деревами або чагарником! А може, потвора і сама зверне кудись, якщо вона не помічає її.

Галя побігла вздовж міжгір’я. Озирнувшись, вона побачила, що величезна тварина раптом спинилася. Ні, не спинилася, почала рухатися повільніше, їй у цьому місці заважала група молодих бенетитів, крізь яку потворі було важко пробиратися. Страховище незадоволено загарчало: очевидно, перепона дратувала його. Треба використати час, мерщій, мерщій геть! Галя круто повернула й рвонулася ліворуч, до густих заростей цикадей.

— Ой! — скрикнула вона, знову втративши рівновагу. Здавалося, перед нею і під нею відкрилася безодня, грунт зник з-під ніг, що послизнулися. Дівчина вдарилася спиною об каміння і полетіла вниз, у темряву. Щось тріснуло в неї за спиною, наче обірвалося. Що саме, — Галя не знала, та й думати про це було ніколи. Вона летіла вниз дедалі швидше й швидше. Світле небо, густа оранжево-червона рослинність, жовті скелі — все лишилося позаду, нагорі. Галя стрімливо падала вниз і вниз, судорожно стискаючи гвинтівку.

М’який удар спинив її падіння. Похиле дно безодні було вкрите товстим шаром пухкого грунту — тіло дівчини майже загрузло в ньому, потім прокотилося кілька метрів і залишилося нерухомим. Галя навіть не відчула болю, лише скрикнула від несподіваного поштовху: вона впала начебто на м’який похилий матрац з пухкого грунту. Тепер вона лежала на цьому грунті, не знаючи, де вона і куди потрапила.

Непрониклива темрява оточувала її. Тільки далеко вгорі виднівся маленький світлий отвір: очевидно, звідти вона і звалилася вниз. Так. А що ж робити далі?.. Галя обережно підвелася трохи й сіла. Гвинтівка з нею, ось вона. Шолом… чи не пошкодився він? Ні, немовби все в порядку. Слово честі, пощастило! Природна життєрадісність дівчини взяла верх над переляком. Галя, посміхаючись, подумала: “Мабуть, я починаю вже звикати до того, щоб падати і не розбиватися. Це ж тільки сказати комусь: два рази за кілька хвилин зірватися вниз, пролетіти, перекидаючись, добрий десяток метрів — і щоб усе було гаразд! Ну й Галинка, ну й щастить тобі! Буде що записати до щоденника… коли виберуся звідси і повернуся до товаришів, звичайно. А от як звідси вибратися — це задача. До печери я потрапила, чи що?”

Вона підвелася на ноги, обмацала стіни навколо себе. Вони оточували її з трьох боків. Знову нахилилася і спробувала, який під нею грунт. Пухка, трохи волога земля, кілька камінців. Певна річ, печера! От тільки надто темно. Може, включити нагрудний прожектор? Втім, трохи заждемо. Чомусь стало трохи світліше, мов темрява стає не такою вже непроникливою. Можливо, це очі звикають до мороку? Хтозна, але вона й справді бачить значно краще, чимало розрізняє навколо себе. Дивна річ!

Вражена Галя озирнулася. Дійсно, чому вона тепер бачить так, як це буває в сутінках? Що сталося? Звідки взялося це блакитнувате освітлення, диве примарне сяйво, що наповнює печеру?

Нерівні земляні стіни підносилися круто вгору з трьох сторін. На похилому грунті перед нею — уламки гілок, опале листя: все це, мабуть, звалилося згори, можливо, разом з нею самою. А прямо перед Галею — широкий прохід у землі, схожий на круглий тунель, що веде кудись у надра Венери. Блакитнувате сяйво розливалося від стін тунелю. Здавалося, що це сяйво ллється від камінців, де-не-де повкраплюваних у стіни і грунт. Вони мерехтіли, мов світляки. Якесь казкове, незрозуміле освітлення…

Галя Рижко ще раз подивилася вгору. Не можна було й думати про те, щоб повернутися на поверхню Венери тим шляхом, яким вона потрапила сюди! Круті стіни сходилися вгорі; колодязь, в який вона впала, розширювався донизу. Значить, лишається тільки одне — іти уздовж тунелю, куди б він не привів.

Обережно, легко ступаючи, дівчина вирушила вперед. Прожектора вона не включала, в цьому не було потреби: чи то її очі цілком освоїлися з тьмяним освітленням підземелля, чи то загадкове блакитнувате сяйво ще більше посилилося, але бачила Галя перед собою досить добре.

Тунель ішов майже прямо, без помітних поворотів. Він лишався все таким же широким, як і раніше, спочатку; тільки в окремих місцях його стіни сходилися трохи ближче, проте і в таких місцях ширини вистачило б на те, щоб тунелем міг проїхати маленький легковий автомобіль.

”Хто викопав його, цей тунель? — міркувала Галя Рижко. — Адже ж не міг такий широкий підземний хід виникнути сам по собі. І грунт тут пухкий, легко осипається. А може, я йду норою чи підземним ходом якоїсь величезної тварини. Ох, чи не потраплю я так прямо до її барлога!..”

На якусь мить вона навіть зупинилася, стискаючи гвинтівку. Втім — іншого шляху не було, лишалося тільки йти вперед і вперед. І гаяти час також не можна: заряд оксиліту в резервуарах на спині скафандра повільно, але невблаганно виснажувався.

Тунель повернув убік — і тут-таки, за поворотом, роздвоївся. Одне його коліно йшло праворуч і вниз, друге — ліворуч і помітно вгору. Куди йти? Галя розмірковувала недовго, їй треба було вибиратися на поверхню, вивчення надр Венери зараз аж ніяк не цікавило її. Значить — ліворуч і вгору!

Тепер тунель значно частіше повертав убік. І кожного разу він обходив тверді скелясті перепони, відступав від кам’янистих порід і заглиблювався в пухкий грунт. Проте ширина його лишалася незмінною; і таким самим незмінним було блакитнувате сяйво, що наповнювало його. І Галя вже остаточно зрозуміла: так, це справді світилися невеличкі камінці, часто вкраплені в стіни, склепіння і грунт підземелля.

Не спиняючись, дівчина вийняла з пухкої, крихкої стіни кілька таких камінців і з цікавістю оглянула їх. Нічого особливого, хіба що світяться яскравіше, ніж звичайна гнилушка. Гаразд, потім роздивимося, покажемо Вадимові Сергійовичу, Миколі Петровичу… якщо пощастить вибратися з цього підземного ходу, звичайно! Галя поклала камінці в похідну сумку, яка висіла в неї при боці. І зразу ж таки її обпекла тривожна думка: чому вона не відчуває ваги переносного радіопередавача, який був прикріплений ремінцями за спиною? Похололою рукою Галя спробувала намацати його ззаду. Передавача не було.

Тільки тепер Галя по-справжньому злякалася, по-справжньому відчула небезпеку свого становища. Адже ж без передавача вона не зможе зв’язатися з товаришами, покликати їх на допомогу. І друга думка, ще досадніша: чому вона зразу ж таки, впавши у це провалля, не скористалася з передавача? Так просто було: покликати на допомогу, розповісти про те, що трапилося… Ван Лун, напевно, відразу ж таки відшукав би провалля, спустив униз мотузку чи щось ще, можна було б вибратися нагору… і нікуди не треба було йти з провалля, треба було сидіти там, викликати допомогу по радіо! А вона вирушила в непотрібну мандрівку, невідомо куди, невідомо навіщо… І тепер Галя десь під поверхнею Венери. Товариші, мабуть, шукають її там, нагорі, а передавач лежить у проваллі, і вона нічого не може сповістити про себе… Яка дурниця, яка необачність!

Ну що ж, ще не пізно. Треба якнайшвидше повертатися назад, до передавача. Він лежить у проваллі, він зірвався під час падіння. Ясно, вона не могла загубити його в тунелі, вона відчула б, як передавач падає. Він там, там, у тому місці, звідки почалася її мандрівка тунелем! Назад, Галинко, мерщій! Дорогу вона пам’ятає, тунель роздвоювався тільки один раз, заблукати не можна, це ж бо зовсім не лабіринт якийсь.

Але цієї миті тишу, яка досі панувала в тунелі, порушили далекі загрозливі звуки. Вони долинали звідти, звідки прийшла Галя Рижко. Дівчина тривожно прислухалася. Так, сумнівів бути не могло! Вона чула люте сопіння потвори, від якої тікала там, на поверхні. Ці звуки долинали поки що здаля, але з кожною хвилиною ставали гучнішими. Тварина наближалася сюди! Шлях до радіопередавача був відрізаний! І залишатися тут також не можна, в тунелі немає де сховатися. Треба тікати. Куди? Чи не все одно? Головне — уникнути зустрічі з потворою!

Галя кинулася бігти вздовж тунелю. Ноги її спотикалися об каміння і коріння, що виступало з грунту, кілька разів вона майже впала. Проте дівчина бігла далі й далі, на мить зупиняючись тільки для того, щоб прислухатися, чи не доганяє її потвора з лапами-гребінцями.

І щоразу вона чула ті ж самі звуки — тепер вони не наближалися, хоча й не віддалялися. Відстань між нею і твариною не змінювалася. Потвора не відставала, хоч Галя тікала від неї що було сили. Може, тварина чула її здаля? Може, вона переслідувала дівчину? А може — і це також було цілком можливим! — просто поспішала норою до свого лігва? Хто міг знати це? Галі лишалося тільки бігти й бігти: можливо, що десь виявиться вузьке відгалуження чи бокова печера, тоді можна буде сховатися, а потвора проскочить повз неї… чи лягти за крупним камінням, якщо воно попадеться по дорозі… а якщо заритися в пухкий грунт?.. ні, вона не встигне, не встигне!..

Тисячі думок мелькали в голові Галі, одна фантастичніша за другу; проте всі ці думки були нездійсненними. Сховатися, причаїтися в тунелі не було де; рятуватися без кінця, тікаючи, дівчина також не могла, в неї вже підломлювалися ноги від утоми, вона прискорено дихала широко відкритим ротом. Уже кілька разів Галя спинялася і відпочивала, притулившись до стіни. І кожного разу вона з жахом помічала, що відстань, яка відділяла її від потвори, зменшувалася: хрипле сопіння тварини стало гучнішим. Галя кидалася знову бігти, але сил залишалося дедалі менше й менше. Автоматична гвинтівка в її руці помітно поважчала, її вже тяжко було нести. Але хіба ж можна було кинути її, єдиний захист? Звісно, ні. І, стискаючи гвинтівку, дівчина бігла далі, вже нерівними кроками, раз у раз спотикаючись.

Сяючі камінці пробігали повз неї назад, то зливаючись у довгі світлі смужки, коли Галя, напружуючи останні сили, прискорювала біг, то блимаючи нерухомими світляками, коли вона, знеможена, ледве пересувала ноги. Тунель весь час робив повороти, — можливо, тільки це й рятувало дівчину, бо ці круті повороти затримували тварину, яка переслідувала її. І зненацька тунель цілком несподівано обірвався.

З усього розгону Галя вбігла до великої печери, яка відкрилася перед нею за останнім поворотом. Ця печера була розташована нижче тунелю і спочатку здалася Галі глибоким проваллям. Тут панувало таке ж саме тьмяне освітлення, так само розливалося од стін блакитнувате сяйво. Що ближче до середини печери, то важче було щось роздивитися. А в центрі печери було, здавалося, вже й цілком темно. І все ж таки широко розкриті очі дівчини розрізняли там якийсь рух. Немов у центрі печери хтось ворушився, вовтузився… ні, навіть не один хтось, кілька невеличких темних тварин.

А ззаду, чи не за тим останнім поворотом тунелю, вже чути було те ж саме хрипке сопіння: потвора поспішала до печери…

Міркувати не було часу. Галя побігла ліворуч, уздовж стіни печери. Крупне каміння і купи пухкого, наче щойно скопаного грунту заважали їй. Бігти було вже неможливо, ноги майже по коліно вгрузали в цей пухкий грунт. Із зусиллям роблячи кожен крок, Галя посувалася далі й далі, вона пригиналася і намагалася ховатися за камінням і купами грунту. Важливо встигнути якнайдалі відійти від виходу з тунелю! Ось велика плеската скеля. За нею можна добре вкритися, якщо спритно примоститися на землі. Сюди, сюди!

І щойно Галя встигла втиснутися в пухкий вологий грунт за плескатою скелею, як гучне ревіння пролунало під склепінням печери: потвора, яка переслідувала її, вилізла з тунелю. А у відповідь на її гучне ревіння пролунало тонке гавкаюче скавчання невеличких тварин, що вовтузилися в центрі печери.

Галя відчувала, що їй бракує дихання, що серце стугонить конвульсійними поштовхами, кожен з яких голосно віддається в її вухах. Але все це — тільки від швидкої біганини, від утоми. Незабаром неприємні явища зникнуть. Зате думки Дівчини пропливали тепер значно спокійніше, вона хвилювалася менше.

Обережно, щоб не виказати себе, Галя визирнула з-за скелі: вона ж мусила знати, що робиться в печері. Як це не Дивно, проте зараз Галя почувала себе певніше, вона поступово опановувала себе. І гвинтівка здавалася їй надійним помічником, з яким не варт було, соромно було б розгублюватися. Адже тридцять патронів в її магазині що-небудь таки важили!

Потвора добралася тепер до середини печери і чимсь зайнялася там. Чим саме — Галя розгледіти не могла: синій туман закривав від її погляду центр печери. Хоча чому вона називає це туманом? Не те, не те! Так тільки здається, бо блакитнувате сяйво не поширюється далеко від стін і склепіння печери, її середина занурена в темряву — і можна хіба що здогадуватися про те, що діється там. Ось ворушиться щось величезне — це сама потвора. І біля неї вовтузяться якісь невеличкі тварини, їх кілька. Це вони скавчать і видають пронизливі гавкаючі звуки, метушаться біля потвори.

”Я потрапила до лігва цієї тварини, — остаточно вирішила Галя. — А маленькі — її дитинчата. Ну й матінку вони обрали собі, нівроку, надзвичайно симпатичну!”

Поступово становище прояснювалося. Величезна тварина, мабуть, і підозри не мала про існування Галі. Вона просто поспішала до своїх малят тим самим підземним ходом, яким попереду неї бігла Галя. І тепер вона так само не помічала її присутності у печері. Але що все це обіцяло Галі? Нічого гарного… В неї лишалася одна надія на порятунок — дочекатися, доки гігантська тварина засне чи знову вирушить на поверхню Венери. Якщо вона засне, можна буде спробувати обережно вибратися з печери в тунель, щоб піти звідси. Так, проте коли ж ця тварина засне? Та чи й засне взагалі? І як Галя зможе довідатися про це?

Чекати, поки тварина знову піде на поверхню? А коли це може статися? Теж невідомо. Тварині можна лежати тут, у печері, скільки їй завгодно, їй немає куди поспішати. Інша справа у Галі: її час обмежений запасами оксиліту, що дає дівчині дорогоцінний кисень для дихання. На скільки ж часу їй ще вистачить кисню?

Галя спробувала підрахувати, не відриваючи погляду від неясних тіней, що вовтузилися всередині печери. Вони всі разом, з Ван Луном і Соколом, подорожували по Венері близько двох годин. Потім бігли до астроплана на заклик Миколи Петровича. Вона впала, покотилася схилом міжгір’я. Далі — зустріч з цією твариною. Друге падіння. І біг уздовж тунелю. Все це разом тривало не менше години. Значить, вона дихає киснем з приладів уже години три-три з половиною. Заряд оксиліту, як говорив Ван Лун, розрахований на дванадцять годин. У неї попереду ще біля восьми годин дихання… Ні, менше! Адже ж коли вона бігла тунелем, дихання було прискореним, п легені поглинали значно більше кисню, ніж звичайно. Це також треба врахувати. Тоді запас виявляється значно меншим. Мабуть, тільки годин на п’ять.

Якщо їй не пощастить через шість годин повернутися на астроплан, — кінець. Втім, тоді не можна займатися пасивним чеканням, треба щось робити, діяти. Що? Галя гарячково міркувала, але, як і раніше, нічого не могла придумати.

Спробувати зараз пробратися до виходу з тунелю, ховаючись за камінням і купами грунту? Ні, тварина легко може помітити її. Вбити потвору? Але для цього треба насамперед добре знати, куди саме стріляти. Та й невідомо, чи допоможуть відносно маленькі кулі автоматичної гвинтівки або електричного пістолета проти такої велетенської тварини… І де, до речі, розташовані її життєві центри? У голові чи в серці?.. Ні, все це не підходить, не годиться! Ах, як могла вона так легковажно зробити, коли, забувши про радіопередавач, необачно вирушила в цю безглузду подорож уздовж підземного ходу! І взагалі, як то можна було не помітити одразу, що передавач зірвався зі спини від час падіння! Тепер уже не можна розраховувати на допомогу товаришів, — хіба ж можуть вони розшукати її тут, у далекій печері під поверхнею Венери?.. Думки стрибали, змінювали одна одну в безладді, і тільки одна з них, найтривожніша, постійно поверталася і подавляла решту:

”А час минає, час минає, кисню лишається менше й менше…”

Мама, мила мама, вона вже, напевно, одержала листа від Галі. І якщо вона навіть сердилася, докоряла своїй доньці за те, що Галинка наперекір усьому потай забралася до астроплана і вирушила в міжпланетну подорож, то, напевно, тепер уже давно простила їй. І коли Галя потай готувалася до польоту і старанно вивчала все, що стосувалося Венери і інших планет, — мама повірила, що її донька справді вирішила стати астрономом, і охоче допомагала їй знайомитися з інструментами і складними приладами обсерваторії. Бо мама завжди дуже любила свою доньку і прощала їй різні витівки. І, одержавши листа, також простила. І тепер навіть, можливо, пишалася нею: Галинка — учасник міжпланетної подорожі, її хвалить сам академік Риндін. Галя пише, що допомагає академіку Риндіну в його науковій роботі і всі в астроплані задоволені нею… Так, задоволені, куди там! Зараз ось розшукують її, турбуються — замість того, щоб працювати… А вона лежить тут, і час минає, час минає, кисню стає менше й менше!

Микола Петрович, мабуть, також дуже незадоволенні! він сердиться… А що трапилося з ним самим в астроплані? Навіщо він викликав їх вибухами? Ах, як погано все це сталося, яких дурниць вона наробила! Замість того щоб допомогти милому, доброму Миколі Петровичу в якійсь біді, вона сама ще полізла в небезпеку, примусила всіх турбуватися про себе… і час минає, час минає, незабаром не буде чим дихати…

Зрозуміло, і Вадим Сергійович, і Ван Лун розшукують її — і не можуть знайти. Вадим Сергійович хвилюється, куйовдить волосся — він завжди запускає руку у волосся, коли починає хвилюватися. Звичайно, Вадим Сергійович частенько говорить їй неприємні речі, пускає різні шпильки, але Галя чудово знає: він робить усе це тільки тому, що хоче приховати від інших, як ставиться до неї насправді. Вона добре це знає, ще на Землі знала, коли Вадим Сергійович говорив з нею про “особисте”, і завжди затинався при цьому, і так смішно, зворушливо червонів. Неможливо зрозуміти, чому він, відомий вчений, так ставиться до неї, звичайної студентки. Ну, те, що їй він подобається, в цьому немає нічого дивного: він такий розумний, надзвичайний дослідник, не кажучи вже про те, які в нього вдумливі очі і м’яке, лагідне обличчя. А от що він знайшов у ній?.. Просто жах, про що вона думає зараз, коли час минає й минає і запас оксиліту дедалі більше виснажується…

А Ван Луна вона завжди трошки боялася, раніше більше, а тепер менше, але все одно ще боїться. Він такий серйозний і насмішкуватий, не такий, як Вадим Сергійович, той наче сірник: спалахнув, покричав, посердився трохи — і заспокоївся одразу. Ван Лун зовсім не такий. Він дуже рідко сердиться, але тоді Галя не наважиться бодай словом заперечити йому. І дуже рідко також сміється, тому вона цінує кожну його посмішку. А коли б Ван Лун знав, де вона зараз, він обов’язково врятував би її, вже давно допоміг би їй, і не доводилося б думати, що час минає і витрачається дорогоцінний кисень…

І ніхто не довідається, що сталося з нею і як вона потрапила сюди, бідолашна Галинка, і що то за дивні, незрозумілі камінці, які весь час світяться! Таких на Землі немає, навіть сам Вадим Сергійович не визначив би, що це таке. Дивовижні камінці!

Рука Галі намацала біля себе один з них. Дівчина піднесла камінець ближче до очей, стиснула пальцями в товстій гумовій рукавичці. Не дуже міцний камінець, навіть трошки кришиться під натиском. І світиться. І, здається, навіть ледь-ледь теплий — чи це тільки враження таке, а не насправді? Ну, звичайно, адже ж пальці не відчувають ніякого тепла. Чому ж вона раптом вирішила, що камінець теплий?

Галя збагнула: дивне відчуття тепла, яке немов випромінює камінець, виникає тоді, коли вона підносить його зовсім близько до очей. Тоді здається, що прямо в очі ллється тонке, приємне тепло. Дивовижні камінці! Треба буде обов’язково показати їх Миколі Петровичу і Вадиму Сергійовичу… так, показати, а от як це зробити? І час минає, час минає… от, якщо б вона не загубила радіопередавач, тоді так легко було б покликати на допомогу…

Цікаво, чи ж далеко вона зараз перебуває від астроплана? А може, хтось із товаришів ходить, розшукуючи її, поверхнею Венери, там, нагорі, прямо над нею… Стоп! Чому вона раніше про це не подумала? Адже Галя прекрасно пам’ятає, як добре вона чула під час вилазки в лісі і Сокола, і Ван Луна на досить великій відстані. А тоді ж вона не включала переносного радіопередавача, вони обходилися маленькими, вмонтованими в скафандри… Значить, ті маленькі радіоустановки в скафандрах діють не тільки зовсім зблизька… а тоді… тоді, виходить… ну, ясно, чому б їй не спробувати покликати товаришів? Може, вони почують її, якщо перебувають десь недалеко! Особливо коли підвищити напругу в радіоустановці — вона пам’ятала, як говорив їй Ван Лун:

”Якщо чомусь стане погано чути, Галю, це означає, що зменшилася напруга від мініакумуляторів. Тоді треба її підвищити. Ось тут, біля пояса, прикрита клапаном, є маленька ручка. Переведіть її направо — і напруга підвищиться. До речі, таке підвищення збільшує й радіус дії установки”.

Уникаючи робити зайві чи різкі рухи, Галя відшукала цю ручку і перевела її до краю направо. Скавчання дитинчат тварини всередині печери зробилося майже одразу гучнішим. Ага, це при підвищеній напрузі приймач у скафандрі більше посилює звуки. Все правильно. До речі, як добре, що звуки її голосу не вийдуть з шолома — потвора нічого не почує, адже ж у неї немає приймача!..

— Товариші, чи чуєте ви мене? — голосно вимовила Галя, вкладаючи в ці прості слова всі свої надії. — Товариші, це я, Галина, — продовжувала вона — і враз спинилася, до краю вражена.

Мінливе, але яскраве блакитнувате світло раптом залляло всю печеру. Кожен камінець, який до того вилучав рівне і спокійне слабке сяйво, тепер видавав яскраві пульсуючі хвилі блакитнуватого світла. Це світло тремтіло, змінювало свою силу, то пригасаючи, то знову спалахуючи, воно наче відповідало своїми коливаннями на слова дівчини. Кожне її слово викликало нові й нові світлові хвилі. Щойно Галя змовкла — камінці в стінах і склепінні печери, незчисленні блакитні ліхтарики, одразу заспокоїлися, пригасли і знову лише м’яко миготіли в темряві, немов крупні світляки.

Зацікавлена Галя повторила ще кілька разів одне й те ж саме слово:

— Товариші!.. Товариші!..

Камінці знову спалахнули, хвилі блакитнуватого світла линули від стін і склепіння, вихопивши з мороку найдальші кутки печери. І Галя виразно побачила на мить те, що діялося посередині її.

Там лежала величезна тварина, та, яка бігла слідом за нею вздовж підземного ходу. Вона повільно ворушила в повітрі своїми довгими і тонкими вусами-щупальцями. А біля неї копирсалося із десяток маленьких тварин завбільшки з крупного собаку. Вони трохи нагадували ведмежат, — такі ж самі жовто-бурі, круглі, незграбні. Проте загадкові хвилі світла, що залляли печеру, зникли так само раптово, як і з’явилися. Вусата потвора разом зі своєю родиною знову занурилась в темряву, ще непроникливішу після яскравого світла.

— Товариші! — ще раз голосно мовила Галя. Вона так зацікавилася дивовижним світловим явищем, що навіть на час забула про небезпеку, яка загрожувала їй.

Знову яскраві блакитнуваті хвилі світла прокотилися по всій печері — і знову згасли. Проте Галя цього разу встигла помітити, як занепокоєна незвичним мінливим світлом потвора тривожно заворушилася. її довгі щупальці збуджено звились у повітрі. Дівчина почула, як загрозливо заревіла потвора, як вона підвела голову, озираючись.

— Е ні, досить експериментів, — уже тихо проговорила Галя Рижко. Втім, і ці неголосно вимовлені слова вчинили той же самий чарівний ефект. Незчисленні камінці в стінах і склепінні яскраво спалахнули, вилучаючи хвилі блакитного світла. І тепер Галя встигла помітити, що камінці світилися не всі разом, а якось по черзі, теж хвилями, як ото хвилями хилиться долу од вітру висока стигла пшениця в полі.

Але не на чудесні камінці дивилася зараз, затамувавши подих, дівчина. Вона з жахом побачила, як вусата потвора з грізним ревінням піднялася і огледілася. Потім тварина повільно повернулася і так само повільно поплазувала вздовж печери. І хоча блакитнувате світло вже згасло, Галя ясно бачила в сутінках, як потвора, діставшись однієї із стін, рушила вздовж неї, обмацуючи стіну вусами. її широкі лапи-гребінці прочісували пухкий грунт, відкидаючи вбік крупне каміння, наче піщинки. Одна з задніх лап потвори безсило звисала і тяглася за тулубом: тварина не користувалася нею.

Вона рухалася під стіною, повз вихід з підземного ходу, далі, далі в напрямі до застиглої в нервовому напруженні дівчини, яка нерухомо лежала за плескатою скелею, міцно стискаючи в руках свою останню надію — гвинтівку. Становище було безвихідним, потвора в своєму русі попід стіною відрізала єдиний шлях відступу до підземного ходу. Ще кілька хвилин — і вона опиниться тут, вона помітить дівчину, і тоді…

Дивно, непояснимо, — проте Галя раптом відчула, що вона більше не хвилюється, що страх, який був охопив її, кудись зник. На зміну йому прийшло напружене збудження людини, яка добре розуміє, що допомоги чекати немає звідки, що вона повинна покладатись лише на власні сили. Ну що ж, якщо так, то Галина Рижко не віддасть дешево своє життя! Якщо треба боротися, — будемо боротися!

Неквапливо і обережно — мабуть, так поводився б і незворушний Ван Лун! — Галя поклала зручніше свою автоматичну гвинтівку і взяла потвору на приціл. Вона цілилася старанно, як у тирі, але поки що не для того, щоб одразу стріляти. Ні, хай краще потвора підповзе ближче, тоді буде вірніше. Куди ж скерувати першу кулю з тридцяти, які були в її розпорядженні? Де життєві центри тварини?..

А страховище все наближалося. Здавалося, що потвора почала чути недалеко від себе незнайому, чужу істоту, ворога, її щупальці мелькали, наче блискавки, лапи ще ширше загрібали грунт, каміння відлітало в сторони, наче снаряди, вдаряючись із гуркотом об скелі.

“Припустити, щоб ця мерзенна потвора схопила мене і вбила? Ні, не бувати такому!”

Галя прицілилася якнайкраще. Вона обрала надійну ціль — у верхній частині голови тварини, між лютими її очима. Дівчина пам’ятала, що рани в голову звичайно бувають найсмертельнішими для тварин. Крім того, при такому прицілі вона встигне за кілька секунд випустити з гвинтівки в цю точку не менше десятка куль. Не промахнеться ж вона з такої невеличкої відстані!..

Потвора наближалася, її віддаляло від дівчини не більше як метрів п’ятнадцять-двадцять. Галя завмерла. її примружене праве око знайшло і тримало пряму лінію, що з’єднувала мушку на стволі гвинтівки і обрану нею точку на голові тварини між очима. Тепер хай стане трохи світліше, перед пострілом треба краще бачити…

— Стій, огидне страховище! — голосно крикнула дівчина.

Яскраві хвилі світла слухняно попливли печерою. Так, ціль узято вірно. Все добре видно.

Немов під час учбової стрільби, Галя акуратно натиснула на курок. Сухий постріл пролунав коротко й чітко — і відгукнувся довгою завмираючою луною в глибині печери. Щось ударилося об скелю, за якою лежала дівчина, впало біля неї разом з відбитими скалками каміння.

Галя глянула — і похолола. Це була її куля! Деформована, сплющена, проте це була вона. Значить, куля з гвинтівки не пробила череп потвори, відскочила від нього?.. Потвора зодягнена в панцир?..

Гаразд, нехай буде, що буде! В магазині є ще чимало куль, Галя знайде місце, куди їх всадити, в око, чи що… Не може бути такого, щоб ця потворна тварина була цілком вкрита невразливим панциром!

Постріли з автоматичної гвинтівки лунали один за одним, як короткі кулеметні черги. Галя вціляла вище і нижче, лівіше і правіше. Мусить же, мусить нарешті знайтися вразливе місце на тілі потвори!

Проте кулі й далі все так само відлітали назад, рикошетували, відбивали кам’яні бризки від скель печери. А розлютована тварина з гучним ревінням посувалася вперед, роздратована ударами куль об її панцир. Щупальці звивалися в повітрі, наче довгі батоги, лапи з силою врізувалися в грунт. Ось потвора вже всього в п’яти-шести метрах від дівчини, яка лежить за плескатою скелею…

Одна з широких лап, наче закутих у панцир, злетіла високо вгору, замахуючись майже над Галею. Ще мить…

Руки дівчини похололи. Гвинтівка здавалася неймовірно важкою, такою важкою, що Галя вже не в силах була підвести її і знову стріляти. її нерви здали: це було надто жахливо! Потвора зодягнена в панцир, який не можуть пробити кулі!..

Знесилена Галя в одчаї опустила голову в шоломі на руки, на непотрібну тепер гвинтівку. Глухий стогін вихопився в неї.

І немов відповідаючи на нього, загадкові камінці в стінах і склепінні печери спалахнули неспокійним, хвилястим світлом, яке залляло нерухому постать дівчини в скафандрі і занесену над нею зодягнену в панцир лапу потвори.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

присвячений описові подорожі в надрах Венери, куди вирушив Ван Лун у розшуках Галі Рижко, а також тим труднощам, які зустрів мандрівник під час цієї подорожі.

Ван Лун у роздумі стояв перед круглим проваллям. Сюди чи не сюди? Він оглянувся. В кількох метрах виднілося друге провалля, теж кругле, теж глибоке. Обидва вони вели кудись у надра Венери. Обидва, здавалося, були не природного походження, а зроблені живими істотами, як величезні нори. Та й Сокіл підтвердив це припущення, коли вони разом з ним знайшли тут переносний радіопередавач Галі Рижко:

— Безумовно, якісь нори невідомих страховищ. Ван, це не природні печери! Дивіться, стінки пухкі, легко осипаються. Я певен, що цими норами користуються тварини — і весь час підновлюють їх, розчищають.

Так, припустимо, що обидва круглі отвори в грунті є початками підземних ходів. Проте в який з них спускатися? Де розшукувати Галю?

Розмовляючи з товаришами, Ван Лун намагався втішити їх, заспокоїти їх, вселити певність, що Галя жива й неушкоджена, що вона тепер чекає на допомогу. Можливо, мовляв, вона ховається від якоїсь небезпеки, можливо, в неї бракує сил повернутися без допомоги товаришів. Так говорив Ринді-ну і Соколу Ван Лун, так думав і він сам, доки не знайшов біля одного з цих отворів переносного радіопередавача Галі. А тоді напрям думок Ван Луна змінився, хоча він і не сказав про це жодного слова товаришам. Навіщо?

Якщо Микола Петрович просто дуже турбувався про Галю, яку він встиг щиро полюбити за її моторність, веселий характер, кмітливість і безпосередність, то Вадим Сокіл буквально не знаходив собі місця. Ван Лун ясно розумів: це була не тільки тривога за товариша, який потрапив у небезпеку. Це було щось більше. І хоч би як приховував Сокіл свої почуття до дівчини, вони проривалися і в його збуджених запитаннях, якими він засипав Ван Луна, і в лагідних словах, якими він згадував про Галю. Сказати Вадиму, що у самого Ван Луна лишалося дуже мало надій, — означало завдати йому глибокого суму.

Ні, поки ще можна на щось сподіватися, — говорити Соколові про тривогу Ван Луна було не слід. Досить і того, що Ван Луну з великим трудом і лише за допомогою Миколи Петровича вдалося відговорити Сокола від його настійливого наміру вирушити разом на розшуки дівчини. Знервований експансивний геолог не розумів, що він буде тільки зайвим тягарем для Ван Луна, якому під час розшуків довелося б водночас і піклуватися про товариша, — до речі, дуже мало пристосованого для небезпечних подорожей.

Так, у Ван Луна лишалося не дуже багато надій.

Галя впала в одне з цих проваль, — тут сумнівів не було. Де ж вона могла бути після цього? Якщо вона розбилася під час падіння, тоді було б знайдене її тіло. Якщо падіння не завдало шкоди їй, тоді Галя відгукнулася б на крики Ван Луна і Сокола, почувши їх. Проте дівчина не озивалася, і тіла її в проваллях також не було, — Ван Лун пильно оглянув дно обох нір, освітлюючи їх промінням свого прожектора. Що ж тоді лишається?

Ван Лун згадав, як Сокіл висловив припущення відносно потвори, що нападала на міжпланетний корабель під час їх вилазки. Так, Галя впала сюди, на дні проваль її немає, — лишається припустити, що її схопила і забрала з собою та велетенська тварина, яку описав йому Риндін. Адже ж і сліди потвори зникали також тут, біля проваль, куди приводили ряди поламаних молодих дерев і розчавленої оранжевої папороті. А коли тварина схопила Галю, — як можна сподіватися врятувати її?

Тривога дедалі більше охоплювала Ван Луна. Досадніше за все було те, що ця тривога заважала спокійно думати, зважувати, міркувати. Треба було опанувати себе. Він ще нічого як слід не знає, все це самі догадки, припущення. Зараз вони здаються похмурими мов ніч; трохи згодом — можуть змінитися, поступитися місцем для інших, бадьоріших. Як це говориться в старій китайській пісеньці:

Обірвалась дорога, зник твій шлях,

Але поглянь, — знов стежечка з’явилась;

Коли й до дна ти вичерпав всю воду,

З глибин проб’ється нове джерело!

Треба шукати таку нову стежечку надії, треба шукати нове джерело сподіванок! Перевіримо ще раз.

Переносний радіопередавач знайдений тут, біля цього провалля. Але ця нора не така глибока, як друга. І сліди тварини зникали не тут, а саме біля другого провалля. А може, потвора рушила цією другою норою, не тією, куди звалилася Галя? Може, дівчина, впавши, відкотилася вбік і згори її важко помітити, а сама вона знепритомніла і тому не відповідає?.. Все може бути. Треба спробувати ще покликати її: а що, коли за цей час вона вже опритомніла?

Нахилившись над проваллям, Ван Лун гукнув:

— Галю! Відгукніться, Галю!

Мовчання. Як і раніше, чути лише дзижчання і невгамовне стрекотіння незчисленних комах. Галя не озивається. Так, будемо перевіряти далі.

Яскраве проміння нагрудного прожектора Ван Луна освітило темне дно першого провалля, — того, біля якого був знайдений передавач. Ні, нічого не видно, крім… крім округлої ямки в пухкому грунті на дні. Вона нагадує слід людського тіла. Можливо, це відбиток тіла дівчини, що впала туди згори? Але куди ж тоді вона зникла? Адже сліди потвори губилися не тут, а біля другого провалля!

Ось вона, нова стежечка надії. Звичайно, відсутність Галі лишалася поки нерозв’язною загадкою; проте відпадало інше, найстрашніше припущення, що дівчину схопила потвора. Так, тепер можна було діяти.

Ван Лун навмисне особливо пильно перевірив своє спорядження: коли хочеться поспішати, треба робити все повільно і акуратно. Китайська приказка говорить: “Якщо тричі не обміркуєш вчинок свій, потім завжди шкодуватимеш!”

Автоматична гвинтівка з розривними кулями — є. Запасний резервуар з Оксилітом прив’язаний на спині. В основному резервуарі запасу оксиліту вистачить на дванадцять годин дихання; запасний дасть іще шість годин, — не для нього самого, а для Галі, в якої заряд оксиліту вже виснажувався. На спині — переносний радіопередавач. Він добре укріплений ремінцями. Три атомітні гранати на поясі — є. Запасні обойми з патронами — в сумці на боці. Всі прилади діють бездоганно, все в порядку. Можна вирушати.

Ван Лун включив переносний радіопередавач і чітко, твердо промовив:

— Товариші, вирушаю на розшуки вниз, у провалля. Не знаю, чи будете чути мене далі. Грунт може гасити сигнали. Втім, не турбуйтеся. Все буде гаразд. Підтвердіть, що чули мене, прошу!

Наступної ж таки миті він почув короткий хрипкий звук. Один, другий… Так, Риндін і Сокіл відповідають йому.

Ван Лун знав, з якою тривогою чекають його повідомлень Риндін і Сокіл, які залишилися в астроплані. Яка шкода, що радіоустановка корабля зіпсувалася під час падіння астроплана і струсів, яких завдала ця проклята тварина, коли вона нападала на корабель! І не було часу полагодити пошкодження, тому він і не може почути голоси товаришів. Добре, що хоч в них працює радіоприймач, який приймає його сигнали. А передавач може надсилати йому у відповідь тільки оці хрипкі звуки. Так, у путь!

Ван Лун прив’язав надійним вузлом до найближчої стрункої цикадеї міцний капроновий канатик з вплетеними до нього дерев’яними перекладинками і опустив його кінець в провалля. Канатика цілком вистачило до самого дна. Включивши нагрудний прожектор, Ван Лун почав спускатися.

Ось воно, пухке, вкрите опалим листям і уламками гілок дно. Ось округла ямка в ньому. А чи немає ще слідів? Яскраве проміння прожектора освітлювало кожну вм’ятину, кожен камінець. Сліди, де ж сліди Галі, якщо це справді відбиток її тіла?..

Є! Ось вони!

У пухкому грунті виднілися сліди гумових чобіт з їх характерними металічними підківками. Дівчина пішла в широкий підземний хід, вона йшла легко, вільними кроками: значить, обидва падіння не завдали їй шкоди. Гаразд, але навіщо вона вирушила в цей тунель, чому не залишилася на дні провалля чекати допомоги?

Підземний хід не заглиблювався далеко. Мабуть, він тягнувся весь час метрах у п’яти-шести під поверхнею Венери, не глибше. Про це свідчив і пухкий вологий грунт, і численне коріння дерев, що звисало зверху і з стін тунелю.

Сліди Галі було виразно видно протягом метрів двохсот, до місця, де тунель роздвоювався. Тут вони одразу зникали. Даремно Ван Лун намагався відшукати бодай один відбиток гумового чобота: все було немов заметено широкими смугами, наче величезна мітла пройшлася підземним ходом. Ця мітла знищила всі дрібні сліди. Ван Лун зазирнув у одне розгалуження, в друге… Його спостережливе око відзначало всі особливості, всі деталі. І він немовби бачив на власні очі те, що тут відбувалося.

Галя швидкими кроками йшла тунелем до його розгалуження. Тут вона зупинилася в роздумі, — мабуть, міркувала, куди саме їй іти далі. Пішла вона нібито наліво, — сюди скерований останній відбиток чобота. А з правого відгалуження виповзла якась велика тварина, яка важко тягла свій тулуб пухким грунтом. Тому слідів Галі більше не видно, тварина повзла тим самим ходом.

Усе це зрозуміло. Неясно одне: чи пощастило дівчині уникнути зустрічі з твариною, чи вона зіткнулася з нею? Чи, може, вона тікала, а тварина наздогнала її? Знову тривожні, невтішні догадки, що аж ніяк не радують… Втім, відповідь на це можна дістати тільки в тому разі, якщо йти далі слідами цього підземного велетня, який плазував уздовж тунелю. Так, а що ж, до речі, являє собою цей тунель? Очевидно, він також не може бути природним.

”Вважаю, нора крупної тварини, — знову подумав Ван Лун. — Чи не тієї, про яку розповідав Микола Петрович?..”

Він ішов уздовж підземного ходу швидкими, хоча й зовсім неквапними, розміреними кроками. Це була звична хода досвідченого мандрівника, який давно оволодів майстерністю багато ходити, не витрачаючи при цьому ані крихітки зайвої енергії. Якщо б хтось інший спробував іти поруч з Ван Луном, то дуже швидко відстав би від нього або змушений був би раз у раз переходити на прискорений крок. Спокійна, розмірена хода Ван Луна не заважала йому в той же час уважно розглядати все на своєму шляху, помічати найменші подробиці, які випали б з уваги іншої людини.

Ось він на секунду спинився і підійшов до товстелезного обривка коріння, що звисав зі стіни. Коріння було розсотане, перетерте, наче жорнами, хоча досягало впоперек чверті метра. Ван Лун несхвально похитав головою:

— Втім, у цієї тваринки досить міцні щелепи. Такого звіра треба зустрічати обережно.

За кілька хвилин Ван Лун знову спинився. Його увагу привернули дивні світні камінці в стінах підземного ходу. Він виключив прожектор і присів біля тих камінців, пильно їх розглядаючи.

— Еге, дуже цікаві світляки. Подумав був, що живі. Ні, камінчики. Таких досі не бачив.

Але він не мав часу для роздумів про світні камінці. І, включивши знову прожектор, Ван Лун рушив далі.

Його насторожений слух відзначив би навіть найслабіші, далекі звуки. Але чуйний мікрофон на його шоломі не міг спіймати нічого, крім шуму кроків самого мандрівника.

Більш за все непокоїла Ван Луна відсутність слідів Галі. Припустимо, що дівчина тікала від тварини, яка переслідувала її. Але, тікаючи, вона бодай час від часу мусила наближатися до стін, залишати біля них сліди. І Ван Лун тоді помітив би їх, адже ж він дуже добре бачив відбитки своїх ніг на пухкому грунті. Одне з двох: або тварина була такою великою і широкою, що буквально протискувалася в підземному ході і справді стирала своїм важким тілом всі сліди на грунті і навіть на стінах, або… або вона наздогнала-таки дівчину, схопила її і понесла з собою. І знову Ван Лун зусиллям волі відігнав від себе це сумне припущення.

Хід здавався безконечним. Уже двічі Ван Лун поглядав на годинник. Подорож під поверхнею Венери тривала понад годину, проте виявити нічого нового не вдавалося.

Ті ж самі стіни і склепіння з пухкого грунту, що осипався під найменшим дотиком; у них повкраплювані у великій кількості світні камінці. Таке ж саме коріння дерев, що переплітається іноді в примхливе мереживо. І ніяких слідів, крім тих, які залишила гігантська тварина, що рухалася підземним ходом якийсь час тим самим напрямом, що й Ван Лун. Двічі йому зустрічалися розгалуження, і щоразу мандрівник обирав той хід, яким раніше проплазувала тварина: на превеликий жаль Ван Луна, в жодному з розгалужень йому не пощастило помітити слідів дівчини…

Раптом Ван Лун зупинився і прислухався. Його увагу привернули неясні, тихі звуки. Немов хтось у віддаленні пересипав грунт безперервною шиплячою цівкою. Ось упало кілька каменів, вони покотилися, вдаряючись один об один. Кожен звук окремо був би дивним і незрозумілим, але, доповнюючись взаємно, всі вони разом малювали в уяві Ван Луна цілком певну картину. Ван Лун міркував:

“Гадаю, по норі десь попереду мене повзе невідома істота. Це не та величезна тварина, яка пройшла раніше, бо повзе вона дуже тихо й обережно. Невідомо, куди вона рухається, від мене чи до мене: звуки чомусь не слабішають, проте й не посилюються. Втім, не може ж вона повзти, лишаючись на одному місці? І все ж таки, судячи по звуках, так воно і виходить. Дивно…”

Ван Лун виключив прожектор і, користуючись тільки невірним освітленням, яке створювали загадкові світні камінці, ще обережніше вирушив уперед, тримаючи гвинтівку напоготові. Мандрівник наче забув одразу про свою звичну манеру ходити швидкими розміреними кроками. Він повільно пробирався біля стіни, затримуючись перед кожним поворотом і пильно вдивляючись у темряву. Втім, у такій повільності не було нічого дивного: Ван Лун зобов’язаний був знайти і врятувати Галю Рижко — і тому йому доводилося бути гранично обережним і не припускати непотрібного риску.

Крок за кроком він просувався вперед. Загадкові звуки все так само не зникали, але й не посилювалися, вони стали, мабуть, тільки значно яснішими і виразнішими, бо мандрівник, безсумнівно, наблизився до місця їх виникнення. Незрозуміла тварина і справді немовби лишалась на одному місці — та й характер звуків, які вона видавала, не змінювався. Ось ще раз чути, як впали і покотилися кілька каменів. І знову пересипається земля… Та що ж це таке?

Ще один поворот підземного ходу — і Ван Лун, нарешті, помітив попереду якесь велике тіло, що перетинало тунель. Він зупинився. Вказівний палець його правої руки легко торкався спуска гвинтівки. Примружені очі вивчали істоту холодним спокійним поглядом.

Її округле темне тіло безнастанно ворушилося. Вже здаля можна було розрізнити на ньому окремі опуклі кільця, які створювали враження темних і світлих поперечних смуг. Ці смуги зближувалися і віддалялися, безперервно рухаючись. Все тіло було схоже на обрубок грубезної колоди, вкопаної в стіни поперек підземного ходу. Проте цей обрубок весь час рухався, він був живий, він невтомно вібрував своїми темними і світлими кільцями. І від цього руху зі стіни тунелю зривалися і падали дрібні і великі камені, осипався грунт.

Погляд Ван Луна не відривався від дивної істоти. Що вона робить? Що то за дивовижне положення — впоперек підземного ходу? Мандрівник зробив ще кілька кроків, трохи наближаючись до живої загадки. Тепер йому здавалося, що світлі і темні кільця висувалися одне слідом за одним з правої стіни тунелю і так само повільно входили в ліву стіну. Втім, може, це тільки своєрідна ілюзія?

Проте мандрівник помітив на боці незрозумілої істоти невеличку чорну пляму. Та пляма повільно просувалася справа наліво. Ось вона наблизилася до лівої стіни, мов торкнулася її — і зникла, сховалася в стіні. Виходить, не ілюзія, не омана зору! Ван Лун бачив перед собою лише частину довгої, немов гігантська змія, істоти, що переповзала тунель, вилізаючи з одної його стіни і зникаючи в другій. Кільчасте тіло було, дуже довгим: кільця з’являлися і зникали, з’являлися і зникали, але тунель все ще був перегороджений.

Ван Лун опустив дуло гвинтівки і включив прожектор. Сліпуче біле світло залляло дивовижну істоту, вірніше, ту її частину, яка цієї миті проповзала крізь тунель. Ось вони, поперечні кільця, їх тепер виразно видно, вони темні на червонувато-коричневому тлі цілого тіла. Але темні не вони самі.

Очевидно, ніякої небезпеки ця змієвидна істота не являла, до неї можна було підійти ближче. Ван Лун з цікавістю розглядав зблизька те, що здавалося таким загадковим здаля.

М’яке напівпрозоре, червонуватого забарвлення тіло. Воно безнастанно пульсувало, пересуваючись, і з помітними зусиллями підтягало свої кільця. А всередині того тіла, у зворотному напрямі, рухалася якась темна маса. Чи ні, та маса не рухалася, вона немовби лишалася на тому ж самому місці, а напівпрозоре тіло пересувалося по ній, ніби сковзалося вздовж темного стрижня, на який було натягнуте.

Ван Лун торкнувся дулом гвинтівки до одного з кілець. Воно здригнулося, червонуватим тілом пробігла пульсуюча хвиля — і кільця одне за одним почали хуткіше, квапливіше з’являтися з правої стіни і зникати в лівій. Ван Лун відступив на крок, міркуючи.

Справді, фауна Венери щогодини підносила мандрівникам нові й нові несподіванки, нерозв’язні загадки. Досі їм не вдавалося зустріти жодної тварини, вид якої можна було б одразу і безпомилково визначити. Комахи і павуки не беруться до уваги, хоча вони і набули на Венері незвичайних, фантасмагоричних форм. А крупніші тварини, ці потвори з вусами-щупальцями, шаблевидними щелепами… всі вони явно не мали ніякого відношення до фауни земного юрського періоду. Тепер ось іще ця жива напівпрозора колода з її кільчастим пульсуючим безконечним тілом — завдовжки очевидно, десятки метрів — адже ж їй не видно ні кінця ні краю, вона тягнеться справа наліво ось уже скільки часу!

І раптом Ван Лун задоволено присвиснув. Він збагнув, що це за істота! Легким дотиком він ще раз торкнувся червонуватого тіла стволом гвинтівки. І знову вздовж нього пробігла неспокійна хвиля, кільця почали рухатися швидше, істота наче намагалася ухилитися від дотику. Ван Лун посміхнувся: неймовірно, але це було саме так, немає ніяких сумнівів.

— Знаю, хто ти, — сказав він, звертаючись до безмовного вібруючого тіла — і власний голос здався йому хрипким і неприродним від збудження. — Ти, втім, черв’як. Ти — дощовик, ось хто ти! І тікай геть з дороги, мені не до тебе!

Ван Лун з силою вдарив червонувате тіло прикладом гвинтівки. І воно поспішило, заквапилося ще більше; кільця, скорочуючись і розправляючись, сковзалися від стіни до стіни дедалі швидше, ніби намагаючись якнайскоріше сховатися в грунті.

— Та пролізай, пролізай, не заважай мені, — пробурмотів Ван Лун, — не затримуй. Дощовик… скільки часу він ще буде загороджувати мені путь?

Гігантське червонувате тіло, здавалося, було й справді безконечним. А головне — воно перегороджувало мандрівникові дальший шлях тунелем, проміж ним і склепінням лишалося не більш як півметра вільного простору. Треба було щось робити.

Ван Лун відступив ще трохи назад, скинув гвинтівку і, не прицілюючись, натиснув спуск. Короткий звук пострілу розтанув у повітрі, поглинутий вологим грунтом. Куля пронизала тіло гігантського дощовика. Проте на ньому залишилася малесенька темна крапка — і це було все, всі наслідки пострілу. Пульсуючі кільця навіть не прискорили свого руху. Ван Лун спантеличено поглянув на гвинтівку.

“Може, я помилився? — подумав він. — Може, це була не розривна куля?”

Він перевірив магазин. Ні, він був заряджений розривними кулями. Що ж трапилося? Чому куля не розірвалася, а пронизала тіло дощовика, не завдавши йому ніякої шкоди?.. Ах, так, зрозуміло, — і як він не передбачив цього заздалегідь? Куля не зустріла достатнього опору, вона пройшла ніби крізь рідкий холодець…

Ван Лун відчув, як у ньому скипає лють. Йому треба поспішати, кожна хвилина затримки може коштувати Галі Рижко життя, а він примушений стояти тут і чекати, доки піде з його шляху ця мізерна, хоча й величезна істота! Розрубати її, чи що, знищити? Рука мандрівника вже потягнулася до рукоятки короткого кинджала, який, як і завжди, висів на поясі скафандра. Але Ван Лун роздумав:

”Припускаю, розрубаю дощовика пополам. Але це ж — черв’як! Все одно, його тіло не спиниться, буде й далі виповзати з стіни, ще більше загороджуючи шлях. Ні, рубати не можна!”

Лишався тільки один вихід — перелізти через пульсуюче тіло, протиснутися між ним і склепінням тунелю. Ван Лун розбігся і стрибнув. Його руки охопили кругле м’яке тіло, яке здавалося слизьким і непіддатливим. Діючи руками і ногами, Ван Лун видряпувався на спину дощовику, який напружено сіпався під ним, немов намагаючись скинути мандрівника з себе.

Але Ван Лун уже сидів на ньому верхи. Ще мить — і він легко, пружно зіскочив з другого боку, протиснувшись під склепінням тунелю. Не оглядаючись, Ван Лун швидко пішов уперед: йому довелося витратити тут надто багато часу!

І майже одразу нові звуки, значно гучніші і загрозливіші, оволоділи його увагою. Здаля долинало густе ревіння, хрипке й люте. Йому відповідали верескливі, гавкаючі голоси, немовби збуджено скавучали цуценята. Ван Лун рвонувся вперед. Ревіння посилювалося. Так міг ревіти тільки великий розлючений звір, нападаючи на ворога.

“Мерщій, мерщій! — підганяв себе Ван Лун. — Проклятий дощовик! Затримав як… мерщій, мерщій!”

Удалині пролунав постріл. Йому відповіла луна. Значить, Галя стріляє не в підземному ході?.. Ревіння стало ще гучнішим, лютішим. Ван Лун мчав тунелем, який зробив ще один поворот і несподівано обірвався. Перед мандрівником відкрилася величезна темна печера. Проміння його прожектора потонуло в її темній глибині. Де ж Галя?

Один за одним пролунало ще кілька пострілів. Потім постріли злилися в коротку автоматну чергу. її вкрило все те ж саме розлючене хрипке ревіння.

І потім Ван Лун почув глухий стогін. Це стогнала Галя Рижко, то був її голос! Ван Лун уже вбігав у печеру, яка чорним проваллям лежала значно нижче підземного ходу. Наче у відповідь на стогін дівчини, величезна печера наповнилася мінливим, хвилястим блакитнуватим світлом. Проміння прожектора Ван Луна вихоплювало з невірного присмерку окремі скелі, купи грунту, якихось тварин, що вовтузилися посередині печери. І нарешті Ван Лун побачив те, що шукав.

На відстані метрів п’ятнадцяти-двадцяти від нього, внизу, біля стіни печери, за плескатою скелею лежала людина в скафандрі. Вона безсило опустила голову в прозорому шоломі на руки, поряд лежала гвинтівка. Людина в скафандрі була нерухома, наче мертва. Галя!

І вздовж тієї самої стіни до дівчини підповзала величезна потвора. Довгі тонкі вуса-щупальці звивалися в повітрі над Галею. Ось підвелася передня лапа тварини, вкрита гострими зубцями, схожа на велетенську гребінку.

Щупальце торкнулося нерухомої постаті в скафандрі. І широка гребеневидна лапа з блискавичною швидкістю замахнулася над головою в прозорому шоломі, що лежала на плескатій скелі…

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

де розповідається, як академік Риндін і Вадим Сокіл випускали за хмари Венери зонд-антену для встановлення радіозв’язку з землею, а також про напад на мандрівників хижого павука.

Микола Петрович Риндін відірвався, нарешті, від складного рисунка, який він довго і старанно викреслював на папері. Вадим Сокіл, що уважно стежив за рухами руки Риндіна, запитально поглянув на академіка.

— Отож, — нерішуче промовив він, — виходить, що…

Риндін перевів погляд на нього, потім поглянув іще на рисунок. І тільки після того повільно відповів:

— Нічого втішного поки не виходить, дорогий Вадиме. Нічого втішного!

Він неуважливо провів олівцем по краю паперу кілька широких рисочок, мов пробуючи графіт. І продовжував, ніби підкреслюючи такими самими штрихами кожне своє слово:

— Висновки ось які. Дійсно, астроплан лежав раніше в стані, при якому зворотний старт був можливим. Трудним, рискованим стартом був він, але можливим. Галя… — він стримав мимовільне зітхання, — Галя подала правильну ідею. Вона дуже кмітлива, мила дівчина! Поштовх, певна річ, був би дуже міцним, заперечувати не можна. Проте ми пішли б на нього, бо іншого виходу не лишалося. Кілька добрячих вибухів з усіх трьох двигунів — і астроплан, рвонувшись уперед, вилетів би з міжгір’я. Ну, а там ми вже думали б і про те, щоб установити правильний курс і лягти на нього. Все це було можливим — аж до візиту вусатої потвори, яка чомусь вирішила побавитися астропланом… Під ударами її важких лап наш корабель змінив свій стан. Змінив кардинально. Тепер вгору задралася корма, а носова частина, навпаки, втупилася в грунт. Сопла двигунів дивляться в небо. Робити вибухи — значить застрягнути ще більше. Тепер зворотний старт неможливий, — в усякому разі, до того часу, як нам удасться змінити положення корабля. І от, всі мої спроби вжити заходів для цього, як бачите, лишаються безуспішними. — Він указав на свій рисунок. — Як змінити положення астроплана?..

Змінити стан астроплана! І Сокіл, і Риндін чудово розуміли, що зсунути з місця багатотонний міжпланетний корабель, опустити його корму і підняти носову частину можна тільки за допомогою потужного підйомного устрою. А його на кораблі не було. акі допоміжні устрої, хоч і не дуже складні, але потужні, — їх, очевидно, треба було б спорудити самим. Але як, з чого?.. Наявні на астроплані домкрати були надто слабкими для такої операції… Де ж вихід?..

— Звичайно, всі ці наші розмови мають лише попередній характер, — продовжував задумливо Риндін. — Про зворотній шлях нам думати рано. Поки ми ще нічого не знайшли на Венері… якщо не загубили. Так, друже мій, треба тверезо дивитися на речі.

Сокіл схилив голову і нічого не відповів. Риндін розумів, як важко його молодому товаришеві. Можливо, його відверне від сумних думок жарт? І Микола Петрович заговорив знову:

— Кожен день приносить нам стільки несподіванок, любий Вадиме, що перед нами раптово можуть відкртися нові можливості. От уявіть собі, що наш вусатий знайомець, ця сама величезна потвора, знову повернеться сюди. Припустімо, що астроплан справив на неї назабутнє враження. Тварина знову вирішить побавитися — і в процесі своєї розваги так штовхоне корабель, що він знову стане в таке саме положення, як і раніше. Уявляєте собі? І тоді ми зможемо без особливих перешкод вилетіти в зворотний шлях. Як вам подобається така перспектива?

Втім, Сокіл, як і раніше, не відповідав. Він сидів навпроти Миколи Петровича, пригнічений і похмурий, — такий, яким був весь цей час, з того моменту, як Ван Лун пішов на розшуки Галі Рижко. Риндін бачив, як Сокіл з безнадійним виглядом куйовдить своє кучеряве волосся, як він знімає і в котрий раз протирає окуляри, думаючи про одне й те ж саме — про долю Галини.

— Послухайте мене, Вадиме, — серйозно промовив Риндін. — Я розумію, в чому річ. Розумію, що вам важко. Але ж і я також повний тривоги за Галю. Втім, хіба ж ми допоможемо справі, якщо будемо сидіти і роз’ятрювати себе? Ви поводитеся неправильно, друже мій! Треба намагатися відвертати увагу від цього, зайнятися чимсь, зрозумійте! Ми зробили все, що могли. Ван Лун вирушив на розшуки. Ви чули, він спустився до цього підземного ходу. Ніхто з нас не може бути більш корисним зараз у розшуках Галі, ніж Ван. Так, дуже погано, що ми не можемо далі чути його: мабуть, грубезний шар грунту гасить радіосигнали. Що вдієш? Отож, нам лишається тільки чекати і тримати себе в руках.

— Чекати! Тримати себе в руках! — глухо повторив Сокіл. Він підвів голову і подивився на Риндіна очима, які дивно виблискували. Його голос тремтів і уривався від хвилювання. — Чекати! Тримати себе в руках! Миколо Петровичу, не можу я! Якби ви знали… Скільки разів я вже проклинав себе за те, що тоді, одразу після того, як побачив, що вона впала і покотилася під укіс, не кинувся слідом за нею і не допоміг їй… Адже ж тоді нічого б не трапилося, все було б гаразд!..

— Проте цими розмовами справі не допоможеш, Вадиме!

— Я знаю, я все розумію, Миколо Петровичу. Але не можу позбутися цих думок! Ви кажете, що сповнені тривоги за Галю. Вірно, але не так, як я! Миколо Петровичу, ви знаєте, що я не можу нічого приховувати від вас, я надто поважаю вас, ваш світлий розум. І зараз я також мушу сказати вам щиро, Миколо Петровичу, адже я люблю Галю!

— Знаю, Вадиме, — тихо й лагідно озвався Риндін. — І вона, мені здається, теж…

— Не знаю, нічого не знаю! — палко перебив його Сокіл. — Я ніколи не запитував її про це, і сам також не говорив їй, що люблю. Не вмію говорити про таке! Але люблю давно, з того самого часу, як уперше побачив її, почув її голос і одразу відчув, що для мене вона єдина дівчина на цілій землі. І часом мені важко було думати про те, що я полечу з вами, а вона залишиться… мабуть, тому я й говорив їй про те, як хотів би, щоб і вона полетіла з нами… я жартував тоді, звичайно, я ніколи й на думці не мав, не міг навіть уявити собі, що Галя зробить так, адже ви вірите мені, Миколо Петровичу?

— Вірю, звісно, вірю, Вадиме.

— Ну, а потім… коли вона з’явилася в астроплані, мені було і радісно, і важко. Радісно, — адже ж вона була з нами, зі мною. Важко, — адже ж я розумів, що попереду багато небезпеки… ні, не тільки це! Я розумів, що не матиму тепер права говорити Галі про те, що люблю її, і не дозволяв собі навіть думати про таке. І нікому не казав, приховував від усіх… і від вас теж…

Риндін стримав усмішку: так, Вадим приховував, правда. Проте хіба можна приховати глибоке, міцне почуття, яке прозирає з усього? Наївний Вадим, він певен, що ніхто не помічав цього!..

— Я розумів відповідальність, яка лежала на мені, як і на всіх нас, — пристрасно продовжував Сокіл. — Відповідальність і святий обов’язок перед Батьківщиною, якій ми мусили віддати всі свої сили, всі знання. Я не мав права думати про любов. І не мав права користуватися з того, що був єдиним близьким знайомим Галі серед нас. Це було б нечесно, я не міг так, ви розумієте, Миколо Петровичу? І я міцно тримав себе в руках. Жодного слова про любов я не сказав Галі з того часу, як побачив її в астроплані… навіть із тих небагатьох, які наважувався говорити їй на Землі, раніше. Це було трудно, але інакше я не міг. А тепер… тепер, коли вона в такій небезпеці… якщо вона ще жива… я теж не можу… не можу справитися з собою, не можу! Адже я люблю Галю, Миколо Петровичу! — з одчаєм вигукнув Сокіл.

Риндін поклав йому на плече руку: Вадимові треба було допомогти, заспокоїти його.

— Я все розумію, любий Вадиме, — сказав Риндін тихо й переконливо. — Те, що ви розповіли, не такий вже секрет для мене. Так, так, не дивуйтеся! Я давно вже помітив те, що ви почуваєте до Галі. І схвалював вашу стриманість. Та інакше й бути не могло, — підкреслив він упевнено. — Я знаю вас, Вадиме. Ви хороша, чесна людина — і за це я люблю вас так само, як поважаю за ваш талант ученого і дослідника. І Галю я полюбив за час нашої подорожі. Слово честі, я був навіть радий, що вона опинилася разом з нами, хоча її поява і мала дещо, гм, своєрідний характер. І знаєте що, Вадиме? Ми ще погуляємо на вашому весіллі, друже мій! Ви вірите мені?

— Так, Миколо Петровичу, завжди, всією душею, ви знаєте це без моїх слів!

— Так от, заявляю вам твердо: я певен, що Ван Лун через деякий час приведе до нас сюди вашу Галю, живу, неушкоджену і таку ж точнісінько життєрадісну, як і раніше. І вона обов’язково розповість нам про якісь свої відкриття, зроблені нею в той час, коли ми отак турбувалися про неї. І вам, друже мій, доведеться знову приховувати від неї ваші почуття, якщо зможете, певна річ. А після повернення на Землю вам доведеться запросити мене на весілля, нічого не поробиш, Вадиме, цього я також певен!

— Ви втішаєте мене, Миколо Петровичу. Але ж ви не маєте підстав для такої певності. Ви не знаєте, що саме думає Галя… і як вона поставиться, коли довідається, що я…

Риндін голосно розсміявся:

— Ну, Вадиме, я бачу, що все в порядку! У вас лишилися тільки одні сумніви — відносно того, як саме відповість вам Галя. А щодо її благополучного повернення з Ван Луном — ви вже погодилися зі мною. Не відмовляйтеся, не сперечайтеся: ви знаєте, що я не люблю, коли мені заперечують без достатніх підстав.

— Миколо Петровичу, та я…

— Мовчіть, мовчіть! І давайте зразу ж таки обговоримо одну річ, яка спала мені на думку. Вадиме Сергійовичу, ви прекрасно розумієте, який потрібний нам зв’язок з Землею! Пам’ятаєте, ще задовго до старту ми міркували: чи зможе Земля зв’язуватися з нами на Венері по радіо? Професор Власов — пригадуєте? — висловлював побоювання, що ми можемо опинитися на тій половині Венери, яка, сказати б, відвернута від Землі. Зрозуміло, це в тому разі, як він казав, коли період обертання Венери навколо її осі дуже довгочасний. А ви й тоді йому заперечували…

— Так, бо за всіх умов Венера не може бути завжди обернена до Землі тільки одним боком, — підтвердив Сокіл. — В своєму русі по орбіті вона…

— От-от! — підхопив жваво Риндін. — Навіть у цьому разі побоювання Власова були надто песимістичними. Природно, у ті періоди, коли той бік Венери, на якому перебуваємо ми, дивиться в напрямі, протилежному Землі, — ми не можемо ані чути Землю, ані самі подавати їй сигнали. Радіоімпульси будуть поглинатися масою планети. Це так. Але ж ми тепер знаємо, що період обертання Венери майже цілком такий самий, як і Землі. Одна доба, всього-на-всього. Отже, Венера кожної доби деякий певний час обернена до Землі саме тим боком, на якому перебуваємо ми. А звідси один висновок…

— Зв’язок з Землею можливий, ви маєте цілковиту рацію, Миколо Петровичу, — закінчив за нього вже зацікавлений Вадим Сокіл.

— І я так гадаю. Передавач наш усе ще несправний, ми не можемо користуватися ним, доки не полагодимо. В наших силах подавати за його допомогою тільки оті умовні хрипкі сигнали, якими ми відповідали Ван Луну. Проте приймати радіопередачі з Землі ми могли б, це в наших силах. Чому ж ми їх не чуємо? Адже ж пробували робити це вже не раз.

— Ай правда, чому? — замислився Сокіл. — Може статися, ми пробували приймати саме тоді, коли Земля була схована від нас цілою товщею Венери?

— Ні, ми пробували в різний час, і завжди, на жаль, безрезультатно. А трапляється так, на мою думку, тому, що ми намагаємося приймати на нашу звичайну маленьку антену. Цього не досить, вона надто малочутлива для слабких радіоімпульсів, які можуть дійти до неї на величезній відстані, що відділяє нас від Землі. Крім того, на послабленні сигналів може позначитися ще й відомий нам ворог, те ж саме космічне проміння.

— Якщо це так, Миколо Петровичу, — заговорив уже захоплений міркуваннями Сокіл, — то ми маємо добрий засіб посилити чутливість нашого приймача. Наш радіозонд…

— Саме про це я й подумав, Вадиме. Радий, що наші погляди збіглися. І тому я хочу зараз-таки, не відкладаючи, привести зонд у дію… якщо ви не заперечуєте, а?

— Звичайно, Миколо Петровичу, це страшенно цікаво! І раптом ми почнемо регулярно приймати сигнали Землі!

— Певен цього, друже мій. Отже, до діла. Я беру на себе зонд, ви — трос і водневу установку. Залазьте в скафандр.

— А ви як же, Миколо Петровичу? — вагаючись, спитав Сокіл. — Хіба ж ви маєте на увазі вийти з астроплана без скафандра? Дихати вуглекислотою?

— Не перебільшуйте, мій друже! Будь ласка, не хвилюйтеся, я знаю, що роблю. Навіть при тих п’ятнадцяти процентах вуглекислоти в атмосфері я вільно і без будь-якої шкоди для здоров’я можу провести зовні хвилин принаймні десять. Ну, буду трохи глибше й важче дихати, тільки й усього. Почнемо роботу разом, адже ви самі не впораєтеся. А коли закріпимо трос і зонд наповниться воднем, — я повернуся в астроплан, а ви закінчите справу. Одягайте скафандр, Вадиме! Шкода лише, що я не зможу вас чути. Ви будете чути мене, а я вас — ні. Ну, нічого, як-небудь порозуміємося. Одягайтеся!

— А якщо нападуть якісь хижі комахи? — висловив ще одне побоювання Сокіл.

— Цього не трапиться. Ми знаємо, що вони нападають тільки в тіні, а зараз — світлий день. Та не гайте часу, одягайтеся ж!

Сокіл не пробував заперечувати далі. Якщо Микола Петрович вирішив, треба було виконувати. І він слухняно вліз у скафандр, закріпив шолом і вирушив з каюти, щоб узяти пристрій для наповнення зонда воднем.

Риндін провів Сокола до дверей каюти і напутив його, поплескуючи по плечу:

— Я вийду слідом за вами, Вадиме. Готуйтеся поки що. Та не забувайте прислухатися до моїх слів, пам’ятайте, що я не можу вас почути.

Залишившись на самоті, Микола Петрович полегшено зітхнув. Дуже добре, що Сокіл, нарешті, висловився, вилив те, що зібралося в нього на душі. І дуже добре також, що Риндіну спало на думку зайнятися радіозондом, вдалося зацікавити Вадима. Тепер найголовніше — не давати йому можливості знову зануритися у важкі думки про Галю, не залишати його самого, примушувати працювати, діяти. Тому Микола Петрович і вирішив вийти разом з ним, хоча в цьому не було великої потреби, Сокіл упорався б і сам з запуском зонда.

Ех, коли б сам Микола Петрович був такий внутрішньо впевнений у щасливому, благополучному поверненні дівчини, як доводив він Соколу! Але міркувати про це зараз було ніколи, треба виходити, у Вадима надто нестійкий нервовий стан.

Риндін зайшов до комори, взяв оболонку зонда, що лежала в запобіжному конверті, котушку з найтоншим капроновим тросом, до якого була вплетена ще тонша мідна жилка. Вона здавалася просто павутинкою, ця тонесенька дротинка! Далі він захопив ще невеличкий причіпний пристрій зонда і вийшов слідом за Вадимом.

Він пройшов шлюзовим люком назовні — і мимоволі зупинився біля драбинки, що вела вниз, на грунт. Яке чудове, напоєне пахощами, незнайомими ароматами повітря! Вологе, тепле — трудно повірити, що воно приховує в собі грізну небезпеку, що воно по суті отруєне надміром вуглекислоти. А ландшафт! Надзвичайне багатство небачених оранжево-червоних барв і відтінків, чудесна пишна рослинність, мальовничі густі зарості… так, але і в них, як у повітрі Венери, як у всьому цьому сповненому несподіванок світі, також таяться, підступно підстерігають мандрівників незнані небезпеки!..

Свіжий вітерець ворушив його сиве волосся, трохи підіймав поли легкого піджака. Ні, все ж таки неймовірно красиві ландшафти Венери, особливо оті зарості папороті й цикадей, що розляглися по схилах міжгір’я! Проте дихати таки важкувато, доводиться весь час робити глибокі вдихи і видихи: повітря здається разом і густим, щільним, і дивно порожнім. Бракує кисню!

Риндін зійшов униз, до Сокола, який встиг уже вбити в грунт міцні металічні кілки і поставив біля них балон із стисненим воднем.

— Починаймо, Вадиме, — бадьоро окликнув його Микола Петрович, складаючи свій вантаж.

Він акуратно розправив з допомогою Сокола і розклав на грунті дуже міцну оболонку кулі-зонда, вийняту з запобіжного конверта, з’єднав її шлангом з балоном. Потім вони прикріпили до оболонки зонда причіпний пристрій, який замкнувся пряжками, і кінець капронового троса.

— Редуктор включили, Вадиме? Так, добре, перевірте ще, щоб водень, виходячи під великим тиском, не пошкодив оболонку.

Другий кінець капронового троса, виведений з котушки назовні, був укріплений на ізоляторах стяжки, яка зв’язувала вбиті в грунт кілки.

— Включайте балон!

Почулося легке шипіння. Водень виходив з балона під сильним тиском, який гасився редуктором, і поступово наповнював оболонку кулі-зонда. Вона наче жива заворушилася на грунті і почала роздуватися. Спочатку це було щось безформне, схоже на плескатий і широкий розкинутий на грунті гриб. Потім шляпка гриба зросла і піднялася над грунтом. А тоді вже оболонка почала набувати форми кулі.

Звичайно, радіозондом цей дотепний прилад називали тільки за звичкою, бо він був далеким родичем, праправнуком куль-радіозондів, які випускалися у верхні шари атмосфери Землі ще в сорокових і п’ятдесятих роках нашого сторіччя. Ті зонди являли собою пристрої, які вільно плавали в повітрі і підіймалися на тридцять-сорок кілометрів. Вони автоматично передавали вниз по радіо дані про температуру, розрідженість повітря і рух горішніх шарів земної атмосфери. За цим основним зразком був сконструйований і зонд астроплана “Венера-1”, але з іншими завданнями і особливостями.

Наповнений воднем, зонд легко підіймався на висоту в двадцять кілометрів, але лишався з’єднаним з поверхнею Венери найтоншим капроновим тросом. Цей трос, незважаючи на вплетену до нього мідну павутинку-жилку, важив мізерно мало. Проте він не дозволяв зонду піти вище і разом з тим служив надійною антеною, яка ловила радіоімпульси в горішніх шарах атмосфери і передавала їх униз, до чутливого приймача астроплана. Природно, слабкі імпульси не могли пошкодити павутинну міцну жилку.

Дотепно сконструйований причіпний пристрій зонда автоматично регулював тиск водню в оболонці кулі. Якщо куля нагрівалася і тиск посилювався, — водень витискувався з неї крізь клапан і надходив до хімічного приладу, який і поглинав його. Коли ж куля охолоджувалася і тиск зменшувався, водень так само автоматично виділявся з хімічного приладу і надходив до оболонки. Таким чином, куля-зонд могла плавати в верхніх шарах атмосфери невизначено довго, зміни температури повітря і тиску водню всередині не могли пошкодити оболонку. А капроновий трос був досить міцним, щоб протистояти навіть поривам сильного вітру.

Куля поступово наповнювалася воднем. Вона трохи округлилася, але не цілком, оболонка ще звисала по боках довгими складками: нагорі тиск буде значно меншим, там водень розшириться, заповнить оболонку вкрай, і вона набуде форми правильної кулі. Зонд погойдувався в повітрі, стримуваний тросом.

— Досить водню, Вадиме. Відключайте балон, — розпорядився Риндін.

Ще кілька перевірочних операцій — і котушка з тросом почала швидко обертатися, відпускаючи зонд. Куля пішла вгору, до хмар.

— Яка шкода, що ми не маємо можливості стежити за зондом, — зітхнув Риндін, — зараз він сховається!

Куля торкнулася нижнього шару хмар і зразу зникла в ньому. І тільки котушка, що швидко оберталася, та тонкий трос, що безнастанно линув угору, свідчили про те, що зонд нестримно підіймався крізь хмари, вище й вище.

Дивно, але Микола Петрович майже освоївся, як йому здавалося, з перенасиченим вуглекислотою повітрям Венери. Щоправда, він дихав глибоко й сильно, але почував себе добре, не помічаючи ніяких ускладнень. Тому він і не поспішав повертатися до астроплана: адже його віддаляло від корабля всього кілька метрів, можна було завжди встигнути. Помітивши запитальні погляди, які кидав на нього Сокіл, Риндін заспокоїв його:

— Я чудово почуваю себе, Вадиме. Повірте, я стежу за собою і не затримаюсь ані на жодну зайву хвилину. Не турбуйтеся, все гаразд.

Котушка оберталася дуже швидко, дедалі тоншала. Ось вона почала уповільнювати обертання: це діяв ще один автоматичний пристрій. Капроновий трос розмотався майже цілком, і. щоб уникнути різкого ривка, котушка сама уповільнила обертання і, нарешті, спинилася зовсім. Усе! Куля-антена піднялася на всю довжину троса, на двадцять кілометрів. Антена була готова до приймання сигналів з Землі. Сокіл знову запитально подивився на Риндіна: було видно, як ворушилися його губи.

— Ні, ні, Вадиме, — посміхнувся Микола Петрович, — ще не час. Мені хочеться на Власні очі переконатися, як змінилося положення астроплана. Це займе всього кілька хвилин, а тоді вже повернемося. Пройдемо швиденько до корми!

Сокіл стурбовано похитав головою, але підкорився.

Вони йшли поряд — Вадим Сокіл у непроникному скафандрі, який закінчувався зверху прозорим циліндричним шоломом, і в тому шоломі було напрочуд ясно видно його голову, і академік Риндін із схвильованим від незвичних вражень обличчям. Та й сказати тільки, він був першою людиною, яка дихала на повні груди, хоча й трохи утруднено, ароматним повітрям Венери!

Сокіл і Риндін обійшли навколо астроплана. Висновки Миколи Петровича були правильними, на жаль. Корабель майже занурився носом у скелястий грунт, підвівши корму. Сопла дивилися під кутом у небо. І неможливо було уявити собі зараз, яким чином мандрівникам пощастить вирівняти астроплан.

Вадим Сокіл уважно стежив за рухами Риндіна: він був помітно занепокоєний. Минуло вже двадцять хвилин, а Микола Петрович усе ще не виявляв наміру повертатися до астроплана. Проте Риндін ніби не помічав занепокоєння свого супутника. Він підійшов ближче до корпусу корабля і погладив рукою глибокі шкрябини на супертитановій його оболонці:

— Якщо це не сліди ударів об скелі, Вадиме, то доводиться визнати, що в тієї тварини досить міцні пазури, — сказав він. — Та досить вам тривожно поглядати на мене! Зараз будемо повертатися. А що це за цікава порода? Відбийте вашою киркою шматок для зразка. В каюті роздивимося.

Риндін указував на велику скелю, яка нависала над корпусом астроплана. Між кораблем і скелею лишався тільки вузький прохід. Сокіл слухняно вдарив по краю скелі киркою і підняв з грунту скалку, що грала на зламі різнокольоровими блискітками.

— Так, цікавий зразок, — повторив Риндін, розглядаючи скалку. — Не знаєте, що це таке, Вадиме, а? І ще кажуть, що ви досвідчений геолог! Ну, ховайте цей уламок, і ходімо вже до астроплана. Мені справді стало важкувато. Стисло груди, рухи поважчали… ні, досить, повертаємося!

І він рішуче протиснувся між скелею і корпусом астроплана. Сокіл перечекав, доки Риндін звільнить прохід, щоб іти слідом за ним, — і почув вражений, майже зляканий вигук Миколи Петровича:

— Що це за чудисько? Вадиме, сюди!

Сокіл кинувся в прохід. Його кирка, зачепившись за виступ скелі, впала, і геолог не встиг підібрати її. Він глянув туди, куди дивився Риндін, і також не стримався:

— Яка огидна істота!

На металічній драбинці, яка вела до шлюзового люка астроплана, сиділо невидане страховище, схоже не гігантського павука. Воно було завбільшки з велику вівцю. Округле кошлате його тіло було вкрите чорною жорсткою шерстю, крізь яку проступали білі й жовті смуги. Скерована вперед кошлата голова страховища не зводила з мандрівників насторожених лютих очей. Щось подібне на два криві дзьоби, що злилися в одну хижу пащу, прикрашало нижню частину голови. Ця паща загрозливо ощерювалася, трохи відкриваючи свої зубчасті краї. Величезний чорний павук міцно сидів на драбинці, тримаючись за її перекладини п’ятьма парами кривих товстих лап. Так, ця істота була павуком, неймовірно великою, кошмарною подобою павука! Він люто дивився на людей. Його товсті лапи переступали з перекладини на перекладину. Здавалося, він першої-ліпшої миті готовий був кинутися на мандрівників.

— Бридка істота… і мені погано… — почув Сокіл голос Риндіна, слабіючий і уривчастий.

Микола Петрович ледве знаходив у собі сили, щоб говорити. Він задихався: отруєне вуглекислотою повітря Венери, впливу якого він довго не помічав, тепер гостро давалося взнаки. Академік хитався. Його обличчя, перед тим розчервоніле, набуло зловісного синюватого відтінку. Сокіл розумів: Риндіну нема чим дихати, він отруюється вуглекислотою. Потрібне хороше, багате киснем повітря! Проте що ж робити? Прокляття, знову винний він, Сокіл! Адже ж він порушив сувору і обгрунтовану вимогу Ван Луна — і вийшов з астроплана, забувши про потребу взяти з собою зброю!..

Коли б у нього був бодай пістолет, не кажучи вже про гвинтівку!

Риндін, напружуючи останні сили, промовив:

— Вадиме… женіть його геть… цього павука… проте обережно… він може бути отруйний…

Навіть у цю мить, задихаючись, Микола Петрович думав про товариша!

Сокіл розгублено дивився на павука, який все ще сидів нерухомо на драбинці, втупившись у людину в скафандрі, мов вивчаючи сили противника. Але ось його криві лапи напружилися і міцніше вчепилися в перекладини драбинки. Подвійний дзьоб загрозливо розтулився. Голова глибше втяглася в тулуб. Павук приймав свою застрашливу бойову позу, вирішивши, мабуть, що перед ним якась чергова пожива, ще незнайома йому, але все ж таки пожива.

“Треба спробувати його налякати, — подумав Сокіл. — Адже ж нам тільки й треба, щоб він покинув драбинку”.

Не зводячи очей з павука, щоб не бути захопленим зненацька, бо страховище ось-ось могло само кинутися вперед, Сокіл зробив крок назад, до проходу між скелею і корпусом астроплана. На щастя, йому вдалося зразу ж таки намацати позаду себе кирку, яку він упустив перед тим. Це була зараз його єдина зброя. Чекати допомоги він не міг ні від кого, треба було діяти, інакше загине, задихнеться Микола Петрович.

Зібравши всі сили, Сокіл з несамовитим вигуком кинувся до драбинки, замахуючись киркою: геолог забув, що павук все одно не почує його.

А проте чудисько відступило, присіло нижче на товсті лапи. Але воно не зсунулося з місця, продовжуючи вперто сидіти на драбинці. З роззявленого подвійного дзьоба пролунало загрозливе шипіння. Довга чорна шерсть на тулубі здибилася. Павук не здавав позицій, він готувався до бійки.

Сокіл оглянувся на Риндіна. Академік насилу стояв, спершися об скелю, і судорожно хапав повітря широко відкритим ротом. Очі його безсило приплющилися, груди важко підіймалися і опускалися. На лобі виблискували великі краплини поту. Він знемагав.

Не пам’ятаючи себе від люті, Сокіл схопив з землі великий гострий камінь і з силою жбурнув його в павука. Камінь влучив у голову потвори вище дзьобів, відскочив і впав. Над дзьобами виступила краплина густої білої рідини. Чудисько було поранене.

Стиснувши похолоділими руками кирку, Сокіл бачив, як павук загрозливо підвів пару передніх лап і на останніх чотирьох парах почав спускатися драбинкою. Криві, вкриті рідкою шерстю лапи з гострими кігтями на кінцях мелькали в повітрі, готуючись схопити противника і підтягти його до роззявленої пащі.

Сокіл забув про страх. Проте потвора була такою гидкою, що він проти волі відступив на крок. Він відчув, як його лоб вкривається потом, як пальці рук стають вологими й липучими. А павук, розраховуючи кожен рух, сунув уперед, тримаючи передні лапи напоготові.

Слабкий стогін долинув до Вадима Сокола. Микола Петрович упав. Мабуть, павук теж почув цей стогін: він рвучко повернувся до Риндіна, заносячи вже над ним, над його безсилим тілом свої кігтисті лапи.

Тоді Сокіл забув і про огиду, яку викликав у нього величезний павук. Вигукуючи щось безладне, зціпивши зуби, він кинувся на страховище, замахуючись киркою. Павук зупинився. Криві лапи простягнулися знову до геолога, намагаючись схопити його. Дзьобоподібна паща клацнула, по її краях з’явилися тьмяні жовтуваті згустки.

“Мабуть, отрута, — встиг подумати Сокіл. — Ну й дідько з нею!”

Що було сили він ударив павука киркою по голові. І тієї ж миті відчув, як криві передні лапи чудиська ухопили його тіло з обох боків нижче грудної клітки, потягнули до себе. Сокіл спробував вистромити кирку, щоб ударити ще раз. Але вона застряла і не піддавалася. Лапи павука стискали тіло Вадима і повільно, проте наполегливо підтягували його до дзьобів роззявленої пащі.

Сокіл відчув, як його ноги відриваються від землі. Він висів у повітрі, затиснутий лапами страховища. І все ж таки він не випускав рукоятки кирки і намагався вистромити її. Перед його очима, відділений від них тільки прозорим склом шолома, майнув гострий дзьоб. Павуку вдалося підтягти геолога до пащі. Дзьоби роззявилися ще ширше і охопили шолом. Пролунало скреготіння. Гострі краї дзьобів сковзалися по рівній, гладкій поверхні товстого скла.

— Тільки б витримало скло, тільки б воно витримало, — шепотіли побілілі губи Сокола.

Скреготіння посилилося. Павук намагався розгризти шолом. Жовті цівки густої рідини поповзли склом: мабуть, це й справді була отрута, яку випускали із дзьобів отруйні залози чудиська.

Тепер Вадим опинився в іще гіршому стані: він позбавлений був можливості що-небудь бачити крізь забруднене скло шолома. Ще раз він спробував витягти кирку. Вона похитнулася, але не вистромилась.

І раптом скреготіння припинилося. З тріском дзьоб врізався в тканину. У ніздрі Сокола вдарив огидний сморід, — такий гострий, що від нього засльозилися очі.

“Розірвалися трубки кисневого приладу!” — з одчаєм вирішив Сокіл. Зібравши всі сили, він ще раз шарпнув рукоятку кирки. О радість! Вона піддалася. Ще одне шалене зусилля — і він висмикнув кирку. Тоді, вигинаючись у міцних лапах павука, Сокіл почав бити киркою куди доведеться, майже нічого не бачачи перед собою і тільки мимоволі відзначаючи, що кожного разу кирка впиналася в м’яке тіло потвори.

Скільки ударів він завдав, Сокіл не пам’ятав. Але ось лапи павука враз ослабли. Секунда, друга — і Сокіл відчув, що він звільнився. Він упав на вологий грунт, на сире листя папороті. Геолог сидів на грунті і протирав скло шолома рукою в рукавичці. Блискучими від радості очима він бачив, як павук повільно відповзає вбік, віддаляється від астроплана. Він припадав на криві лапи, з численних ран на його кошлатому тулубі витікала густа біла рідина.

“А Микола Петрович?” — згадав зразу ж таки Сокіл.

Риндін лежав біля скелі. Він не ворушився. Сині його губи безсило напіввідкрилися, груди не підіймалися. Він був або непритомний, або…

Сокіл скочив на ноги. Гострий біль у боці примусив його відразу зігнутися. Проте що там біль, треба рятувати Миколу Петровича! Пересилюючи цей гострий пекучий біль, він обхопив тіло Риндіна впоперек тулуба, підняв його і поніс до драбинки. Тільки тут Сокіл знову похитнувся: наче розпечене залізо вп’ялося йому в бік. Втім, він втягнув тіло Риндіна драбинкою до люка, відчинив його і важко звалився разом із своєю ношею всередину шлюзової камери.

Підвестися у нього вже не вистачило сил. Він дотягнувся до кнопки керування люком, натиснув її: люк за ним зачинився. Тоді Сокіл поплазував на боці до внутрішніх дверей, тягнучи за собою непритомне тіло Риндіна. Сантиметр за сантиметром він просувався вперед, доки не добрався до внутрішніх дверей, які вели до центральної каюти. Останнім відчайдушним зусиллям Сокіл відчинив ці двері, вповз до каюти і втягнув за собою тіло Миколи Петровича.

Двері з м’яким шумом автоматично зачинилися за ним.

Тремтячими руками Сокіл відкинув шолом з голови. Не знімаючи скафандра — чи ж до цього було йому зараз?.. — він нахилився над Риндіним, що лежав на підлозі.

У нерухомому тілі Миколи Петровича не можна було помітити ані найменшої ознаки життя. Він не дихав. Ані кровинки не залишилося на його блідому, знеможеному обличчі. Посиніле і враз змарніле, воно байдуже дивилося в стелю своїми напіввідкритими затуманеними очима.

— Миколо Петровичу!.. Миколо Петровичу!.. — в одчаї торсаючи Риндіна, кликав Сокіл.

Мовчання.

— Миколо Петровичу!.. — ще раз скрикнув Сокіл, піднімаючи голову академіка і з останньою надією заглядаючи в його безживні очі.

Риндін нерухомо лежав на підлозі, не відповідаючи Вадиму Соколу ані жестом, ані словом, ані диханням.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

що розповідає про дальші події в печері, де опиналися Галя Рижко і відважний Ван Лун, який все ж таки не може ні розв’язати загадку світних камінців, ні з’ясувати причини дивної хвороби Галі.

Галя ясно відчувала, як в її лівій скроні поквапливо стукотів малесенький гострий молоточок: тук-тук-тук… тук-тук-тук… Вкрите потом чоло торкалося холодного скла шолома. Дівчина знала: ось іще секунда — і кінець. Грізне рикання нависло над нею. І піднята лапа з широкими зубцями… та невже ж це — останнє, що їй доводиться почути й побачити в її короткому житті?..

Наче розірвані шматки довгої кінострічки пробігали, мелькали перед її очима. Уривки ці на мить зупинялися, затримувалися, спалахували яскравими образами — і потім знову зникали, поступаючись місцем для інших. Скільки людина може згадати протягом лічених секунд, коли над нею нависла страшна, неминуча небезпека, коли, здається, прийшов усьому край? Протягом цих кількох секунд Галя встигла згадати чи не все своє життя, побачити його з сторони так виразно, ніби воно стояло прямо перед її очима.

Ось вона, Галинка, зовсім маленька, залізла до старої шафи, де зберігалися завітні і пам’ятні для всієї родини реліквії, що залишилися від сивого дідуся, якого Галя знала лише за вигорілими фотографіями, її прадіда, учасника далекої, овіяної легендами громадянської війни. Ніхто не помітив, як це трапилося, але, на здивування всіх, Галинка раптом з’явилася перед рідними у високій будьонівці з великою червоною зіркою; через плече в неї була надіта шабля, яка волочилася слідом за дівчинкою по підлозі. І як гірко плакала Галя, коли в неї безжально відібрали ці надзвичайні речі!

А ось іспити в школі. Галина — відмінниця, вона завжди дуже добре вчилася, і мама пишалася нею. І от, відповідаючи на іспитах, вона раптом забула… найпростішу формулу води! Смішно, безглуздо, проте забула зовсім, остаточно, немов ніколи й не знала. І не могла згадати, ковтала сльози, доки вчитель, зрозумівши хвилювання дівчини, не відпустив її на місце на хвилинку: “Підіть заспокойтеся, Рижко!” А через хвилину-дві Галина продовжувала відповідати — і блискуче довела свої відмінні знання.

Школа… інститут… лекції Вадима Сергійовича… все ж таки, напевно, він любить її, милий Вадим Сергійович з вічно скуйовдженим волоссям, хоча за весь час подорожі він не сказав їй про це жодного слова, зовсім не так, як було це там, на далекій Землі…

Всього кілька секунд — і як багато спогадів, думок про минуле, дороге, близьке! Воно зникало назавжди, це безповоротне миле минуле, воно тонуло в страшному ревінні розлюченої потвори, яка зараз настигне її.

І раптом крізь це ревіння прорізався сухий тріск. Що це, постріл? Ні, не може бути, звідки?

Втім, слідом за тим уже зовсім близько, чи не над самою головою дівчини пролунав другий постріл, гучніший, розкотистий, схожий на вибух. І страшна тварина оглушливо завила.

Допомога? Звідки? Хто?

Галя поривчасто підвела голову, але тут-таки й опустила її, почувши твердий, наполегливий голос Ван Луна:

— Дівчино, лежати, не ворушитися! Ніяких рухів, прошу. Стріляю розривними кулями. Можуть пошкодити. Не заважайте мені.

Ван Лун стояв на виступі скелі, яка звисала з верхньої частини печери, поблизу отвору підземного ходу. В його руці була автоматична гвинтівка, з дула якої тягнулася тоненька цівка диму, помітна в промінні нагрудного прожектора, що прорізувало темряву печери. Ван Лун вглядався в те, що освітлював на дні печери його прожектор.

Величезне страховище, яке вже занесло було над Галею широку зубчасту лапу, тепер шалено розмахувало нею в повітрі. Влучний постріл Ван Луна, який протягом долі секунди встиг прицілитися й вистрілити, розтрощив цю лапу. Розривна куля його гвинтівки показала, на що здатні ці малесенькі снаряди. Твердий панцир лапи луснув, наче яєчна шкаралупа, м’ясо в місці розриву розлетілося на шмаття — і лапа трималася тепер тільки на вцілілих сухожиллях. Тварина вже не ревіла, а дико вила, повільно й незграбно повертаючись назад. Вона ніби тупо міркувала: ось, тільки що ворог, який стріляв, лежав перед нею, він був прирече ний — і зненацька звуки пострілів лунають з іншого боку. Тварина оглядалася, шукаючи другого противника. Довгі її вуса промацували повітря. Потвора забула про Галю. Саме цього і хотів Ван Лун.

— Дивись сюди, будь ласка, — бурмотів він, тримаючи голову тварини на прицілі. — Чекаю на тебе отут. Підходь поближче, прошу. Дуже прошу!

Легким рухом корпуса він скерував проміння нагрудного прожектора прямо в очі тварині. Вона шалено заревіла і, остаточно забувши про Галю, рвонулася на проміння, що дратувало її. Проте рухатися потвора могла тільки повільно, їй заважали поранені лани. Втупивши в яскраве проміння дурні очі, тварина повзла на нього, тягнучи по землі важкий, неповороткий тулуб.

— Правильно, сюди, — ніби заохочував її Ван Лун. — Галю, вважаю, вам не треба більше боятися. Можете підвестися, якщо хочете. Як почуваєте себе? — він говорив таким спокійним тоном, ніби ніякої небезпеки взагалі не існувало, ніби не до нього наближалася розлючена тварина. І його напружений стан видавала хіба що особлива уповільненість, розміреність мови. Здавалося, Ван Лун старанно підбирав кожне слово і надто вже чітко вимовляв його.

Галя підвела голову. Вона побачила яскравий, гострий, наче ніж, промінь прожектора, що прорізав морок печери. Цей сліпучий промінь з’єднував темну постать людини в скафандрі на високому виступі скелі і гігантське страховище, яке з ревінням плазувало до неї.

— Чому не відповідаєте, Галю? — як і раніше, спокійно й розмірено продовжував Ван Лун. — Як почуваєте себе, питаю? Надто довго мовчали? Побоююся, розучилися говорити, так?

Слово честі, це було надзвичайно! Галя з захопленням дивилася на темний силует на скелі: до Ван Луна підповзає ця страшна потвора, вона ось зараз кинеться на нього, — а він ще жартує!

— Все в порядку, товаришу Ван, — обізвалася дівчина якомога веселіше, найбадьорішим тоном, на який тільки вона була здатна. їй страшенно хотілося й самій говорити так безтурботно, як звертався до неї Ван Лун. — Трошки втомилася. Надто вже приставала до мене ця тварина.

— Втім, нічого. Ми зараз поставимо на ній крапку.

— Тільки ви обережніше, товаришу Ван! Вона може зненацька кинутися. І потім вона панцирна. Кулі її не беруть, адже я багато стріляла.

— Це яка куля, думаю… Дуже повільно повзеш ти!

Останні слова Ван Луна стосувалися, зрозуміло, тварини, яка доповзла до стіни і наче в нерішучості спинилася. Де ворог? Виступ скелі закрив від неї постать людини в скафандрі. Вуса потвори вперто шукали в повітрі противника, обмацували стіну, підніжжя скелі. Мабуть, тварина чула, що ворог десь нагорі. Вона з силою шкрябала стіну, вириваючи з неї велике каміння і відкидаючи його вбік. Страховисько збиралося підвестися на задні лапи і лізти вгору.

— Е ні, так незручно, — процідив Ван Лун, з поля зору якого також зникла голова тварини. Він пересунувся ближче до краю виступу. — Отак, вважаю, буде краще. — 3 цими словами він звів гвинтівку і, майже не прицілюючись, натиснув на курок. Знову пролунав сухий постріл, що відгукнувся луною в печері. Проте значно гучніше, ніж луна, струсонув повітря короткий вибух: це розірвалася в тілі тварини куля.

Її було б досить для того, щоб покласти на місці першого-ліпшого крупного звіра на Землі. Але потвори Венери були влаштовані по-іншому. Заревівши від болю, величезна тварина кинулася вгору, чіпляючись лапами і щелепами за виступ скелі і дряпаючись туди, звідки стріляв Ван Лун. Шалене ревіння наповнило печеру, часом воно переходило в пронизливе виття — і тоді було чути, як унизу, всередині печери несамовито верещали перелякані дитинчата.

Галя зблідла. А що, коли потвора встигне кинутися на Ван Луна?.. Але тут-таки вона побачила, як Ван Лун спокійно відклав убік гвинтівку, зняв з пояса одну з атомітних гранат, повернув на ній запобіжник і замахнувся.

— Галю, сховайтеся, кидаю! — почула дівчина його застережливий голос.

Рука мисливця майнула в повітрі. І тієї ж миті він зник за виступом скелі. А граната, мов невразливий маленький камінець, полетіла вниз. Галя припала до скелі.

Великий сірий клуб диму, прорізаний гострими язиками сліпучого полум’я, виник над головою тварини. Люте ревіння раптом потонуло в оглушливому гуркоті вибуху. Зверху, з склепіння печери, посипалися камені, збиті повітряною хвилею, яка відчутно штовхнула і Галю.

За кілька секунд голова Ван Луна показалася над виступом скелі. Він уважно дивився вниз.

Гігантський тулуб його ворога важко осів на грунт під скелею. Широкі лапи судорожно сіпалися. Два довгі відростки на кінцях тулуба розсувалися і знову сходилися, наче леза величезних ножиць. Ось тулуб завмер — і лише час від часу уздовж нього пробігали конвульсії, які трохи підіймали то одну, то іншу частину панцира. Хмари сірого диму розходилися широкими клубами під склепінням печери. Вони розпливалися в повітрі і осідали на стіни й грунт.

— Втім, крапку ми все ж таки поставили, так, Галю? — промовив Ван Лун. — Як вважаєте?

Так, Галя бачила жахливі наслідки дії атомітної гранати. Там, де щойно височіла грізна панцирна голова потвори, — тепер були безформні скалки грубезного панцира, розворочене м’ясо, якась перемішана каша. Потвора перестала бути небезпечною.

— Ніколи не думала, що атомітна граната така міцна, — чесно призналася Галя. — Наче снаряд!

— Так, сила є, — незворушно погодився Ван Лун. — Вважаю, тепер треба повертатися додому, до товаришів. Вони дуже турбуються, майте на увазі. Нічого не знають про вас. Втім, тепер і про мене теж. А як вам перебратися до мене? Дуже далеко ви забігли від тунелю… Ага. Ось так, заждіть трохи.

Він зручніше влаштувався на своєму виступі скелі і зняв моток капронового канатика, перекинутий через плече. Досвідченим поглядом Ван Лун змірив відстань, яка відділяла його від дівчини, і спритним, вмілим кидком жбурнув моток в її бік. Розгортаючись у повітрі, моток пролетів над нерухомою твариною до Галі.

— Ловіть!

Проте ловити не довелося. Рештка мотка м’яко впала на плескату скелю перед Галею — і їй лишалося тільки простягнути руку, щоб узяти канатик. Тонкий канатик з’єднував тепер її з Ван Луном, який тримав у руці другий кінець.

— Дуже добре, — задоволено промовив мандрівник, побачивши, як Галя взяла кінець канатика. — Тепер обв’яжіть себе як поясом. Треба міцним вузлом. Вмієте?

— Ще б пак! — радісно відгукнулася дівчина, зав’язуючи канатик потрійним вузлом.

— Дуже добре, — повторив Ван Лун. — А як ті, інші тварини, вони небезпечні? Дуже багато верещать. Це дитинчата?

— Так, товаришу Ван. Мені здається, вони не можуть пошкодити. Схожі на ведмежат, тільки крупніші. А що мені тепер робити?

— Іти сюди. Тримайтеся за канатик.

Ван Лун хутко перебирав руками, підтягаючи до себе канатиком Галю, яка широкими кроками майже бігла до нього, балансуючи руками; в одній з них вона тримала свою гвинтівку. На ходу дівчина спитала:

— Товаришу Ван, чи помітили ви, як відповідають нам, коли ми говоримо, оці дивні камінці? Тільки щось скажеш, вони одразу світяться. Та ви подивіться самі. От виключіть на хвилину прожектор і побачите.

— Спочатку відзначу, що ви в порядку. Дуже добре йдете. Значить, нічого не пошкодили, правда?

— Так, так, товаришу Ван, зі мною все гаразд!

— Тоді можна говорити також і про камінці. Як ви сказали, вони відповідають на розмову? Втім, інтересно…

Він виключив прожектор. Печеру наповнювала блакитнувата півтемрява.

— Дивіться, — голосно сказала Галя, заздалегідь насолоджуючись ефектом, який мусив викликати її вигук.

І дійсно, вкраплені в стіни камінці слухняно відповіли їй яскравим блакитнуватим сяйвом, яке переливалося неспокійними хвилями.

— Дуже-дуже інтересно, — озвався Ван Лун, оглядаючись по сторонах. — І кожного разу так? Мені не було видно через світло прожектора, мабуть?

Кожна його фраза викликала нові й нові хвилі блакитного світла, що починалися біля нього і котилися далі, в глиб печери, і завмирали там.

— Так, красиво, — підтвердив Ван Лун. — Втім, зараз мало часу розважатися. Ідіть мерщій, Галю, треба повертатись.

Ближче до середини печери шлях Галі став труднішим. їй перетинали дорогу купи вогкого грунту і велике каміння, між якими дівчина пробиралася вже значно повільніше. А далі на її шляху копирсалися схожі на ведмежат кошлаті тварини. Мабуть, вони також помітили наближення Галі Рижко, бо злякано заверещали і почали задкувати від неї. Дівчина замахнулась на них гвинтівкою — і дитинчата потвори слухняно поповзли вбік. Вони не визначалися такою войовничістю, як їх мати.

— Гаразд, женіть їх, — схвалив Ван Лун, який зірко стежив згори за рухами Галі. — А от далі вам буде складніше, зауважу.

Між дівчиною і високою скелею, на якій чекав її Ван Лун, лежало величезне тіло тварини. У світлі прожекторного проміння, що освітлювало Галі дорогу, було видно, що життя ще не покинуло це потворне тіло. Воно все ще час від часу здригалося і повільно ворушило вцілілими лапами. Галя розгублено зупинилася, не знаючи, як бути далі. Проте голос Ван Луна твердо сказав:

— На обходи немає часу, Галю. Прямо по тілу підіймайтеся. Воно не пошкодить. Звичайно, треба подалі від лап. Щоб випадково не зачепили. Буду підтримувати вас. Сміливіше!

Справді, іншого виходу не лишалося, обходити було б надто далеко. Тіло тварини являло собою зараз немовби крутий схил високої скелі. Не вагаючись, зібравши всю рішучість, дівчина стрибнула на тіло потвори. їй здалося, що воно здригнулося під її ногами. Проте Ван Лун вже енергійно підтягував Галю до себе, допомагаючи їй підійматися по кошлатому тілу. Ноги її сковзалися і плуталися в густій шерсті, що покривала тварину. Але Галя йшла, зціпивши зуби і думаючи тільки про одне — щоб не ухилитися вбік і не опинитися в небезпечній близькості від величезних і широких лап, які все ще ворушилися.

— Добре, добре, Галю, — підбадьорював її Ван Лун. — Вже залишилося зовсім трошки. Ледь-ледь направо… так! — Він стежив за кожним її кроком.

Останнім стрибком Галя опинилася під самою скелею. Ван Лун міцніше сперся ногами об каміння і сильно потягнув до себе канатик, який напнувся, як струна.

— Вгору, Галю!

Майже лежачи спиною на петлі канатика, Галя переступала ногами по стіні, що круто підіймалася вгору. Вище, вище! Вона відчувала, як канатик підтягує її; дівчині залишалося тільки допомагати Ван Лунові, який швидкими, сильними рухами тягнув її до себе. Нарешті, Галя ухопилася за верхній край скелі.

— Так, дуже добре, — зауважив Ван Лун голосом, який змінився від напруження.

За кілька секунд Галя стояла поруч з ним. Вона міцно стискувала великі й сильні руки Ван Луна, який врятував їй життя: без його допомоги вона давно б загинула. Дівчина гарячково шукала якісь особливі слова, що могли б висловити її вдячність. Проте як на зло всі слова, що спадали їй на думку, здавалися кволими, безбарвними, невиразними! Ван Лун широко посміхався, дивлячись їй прямо в очі. І, бачачи його енергійне, мужнє, немовби вирізане з каменю обличчя з примруженими лагідними очима, відчуваючи потиск руки Ван Луна, — Галя зрозуміла, що ніяких слів подяки і не треба, що Ван Лун зробив так, як зробила б на його місці й вона сама, прагнучи допомогти другу й товаришу, що потрапив у небезпеку. Тому вона тільки ще міцніше стиснула руки Ван Луна, намагаючись вкласти в цей потиск всю свою подяку і повагу до нього. І тієї ж секунди Галя сконфужено відвернулася: як несвоєчасно і невідомо навіщо виступають на очі непрохані зрадницькі сльози!..

Ван Лун з дружньою лагідністю обійняв її плечі:

— Це зовсім нічого, Галю, нічого! Коли людина багато пережила, нерви трохи не витримують. Потім людина ледь-ледь відпочиває, все стає хороше, весело. Дуже цікавлюся: як ви потрапили сюди? Думав, думав, не можу зрозуміти. Розкажіть, прошу.

Спочатку вагаючись і сконфужено, потім дедалі вільніше й веселіше, — Галя коротко розповіла про свої пригоди після того, як вона впала з схилу міжгір’я. Ван Лун уважно слухав, похитуючи головою. Він поглядав то на дівчину, яка нічого не приховувала в своєму оповіданні, то на чарівні камінці в стінах і склепінні печери. Ці камінці весь час то яскраво спалахували, коли Галя говорила швидко, то пригасали під час пауз, коли дівчина запиналася і знижувала голос, говорячи про свої необдумані вчинки. А вислухавши Галю до кінця, Ван Лун сказав без тіні посмішки:

— Завжди людина робить сама собі трудніше. Загубили передавач — погано. Пішли в тунель — ще гірше. Чому не зачекали? Давно було б все добре. Тепер теж добре, нічого, — поспішив він додати, помітивши, що Галя знову засмутилася: звичайно, їй було і прикро, і соромно думати про те, скільки вона завдала тривоги товаришам.

— Товаришу Ван, я… — почала було Галя. Але Ван Лун не дав їй закінчити:

— Дуже розумію все. Ще розповідатимете Миколі Петровичу і Вадиму Сергійовичу. Мені вже не треба. А ваш передавач у мене, — вказав він собі за спину. — Зараз ще спробую сказати товаришам, що відшукав вас. Якщо вони почують, дадуть відповідь.

— Як? — здивувалася Галя. — Адже передавач астроплана пошкоджений.

— Так, пошкоджений, — погодився Ван Лун. — Говорити не можна, подавати короткі радіоімпульси можна. Микола Петрович обіцяв відповідати мені так. Він натискає на ключ — у мене сильно гуде. Ви теж почуєте. Спробуємо, як це виходить.

Він включив передавач і голосно, чітко промовив:

— Миколо Петровичу! Ми повертаємося. Галя тут, зі мною. Все гаразд. Прошу, підтвердить, що чуєте!

Обидва напружено вслухалися, чекаючи відповіді. Мовчання. Секунда минала за секундою. Відповіді не було. Галя подивилася на Ван Луна:

— Мабуть, не чують, товаришу Ван?

— Мабуть, — похмуро погодився Ван Лун. — Тоді нам треба мерщій іти туди. Не люблю, коли довго не знаю, що там. Ходімо, Галю. — І він швидко рушив до входу в тунель.

Дівчина слухняно пішла слідом за Ван Луном — і зразу ж таки скрикнула. Гострий біль наче ножем полоснув їй ногу.

— Що таке? — оглянувся Ван Лун.

— Не знаю… дуже болить нога… пече вогнем.

— Де? — Ван Лун був уже біля неї.

Галя вказала на ліве стегно.

— Може, ви вдарилися цим місцем?

— Ні… але дуже пече.

— А як же ви щойно йшли, викараскувалися вгору?

— Не знаю. Тоді не боліло. А зараз… ой!

Ван Лун задумався. Швидкими, впевненими рухами він промацав ногу Галі, перевірив, чи вільно вона згинається в суглобах. Дівчина з трудом стримувалася, щоб не застогнати, коли рука Ван Луна торкалася її стегна.

— Всередині нічого не болить, товаришу Ван, — сказала вона. — Це зверху… ну, нібито я обпекла ногу.

— Дивуюся, зауважу. А як же бути? Чи можете ви все ж таки йти? Спробуйте!

— Я постараюся, — відповіла Галя. Вона зробила кілька кроків. — Так, можу. Боляче, коли тканина тре ногу. Але нічого, я йду.

Вони вже вийшли з печери, коли Ван Лун, який підтримував Галю, спитав у неї:

— Можливо, це той кліщ? Куди він укусив вас, прошу?

— От сюди, — вказала Галя на коліно.

— А болить де?

— Значно вище. І зовні.

— Хм… якщо кліщ був отруйний, чому отрута пішла вгору? Чому тільки вгору?

Вони йшли тунелем. Галя шкутильгала на ліву ногу; сильний пекучий біль не зникав, а часом навіть збільшувався. Ван Лун підтримував дівчину під руку. Тепер він змушений був відмовитися від своєї звичної швидкої і легкої ходи.

Галя з усіх сил намагалася стримуватись, не давати прориватися болісному стогонові. І все ж таки іноді вона, стискаючи зуби, глухо стогнала. Тоді Ван Лун міцніше підтримував її і лагідно говорив:

— Тримайтеся, тримайтеся, дівчино. Нам уже недалеко. А якщо стане зовсім погано, донесу вас. Гаразд?

— Ой, що ви, товаришу Ван! Цього ще не вистачало! Я стільки завдала вам клопоту, та ще нести! Ні, ні, я дійду сама!

Проте йти їй було дуже, дуже важко. Галя крокувала повільно і з напругою, кожен рух мов обпікав їй ногу. І кожен крок здавався їй нестерпною мукою. Але вона йшла і йшла вздовж безконечного підземного ходу.

А навколо блакитнуватим сяйвом світилися, спалахували і згасали дивні камінці в стінах — ще одна загадка таємничої природи невідомої планети, яка приносила мандрівникам нові й нові несподіванки.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

який, нарешті, проливає світло на відкриття Галі Рижко в надрах Венери і пояснює читачам, що являє собою інфрарадій — невідомий хімічний елемент, який є потужним джерелом невичерпної енергії.

Все пливло і гойдалося перед стомленими очима Миколи Петровича Риндіна. Здається, він у астроплані, здається, біля нього Сокіл, який чомусь тривожно заглядає йому в очі. І Ван Лун… Проте — що робить заклопотаний Ван, навіщо тут лежать подушки з киснем?.. А ось і Галя тут! Значить, усе благополучно, вона повернулася. Але тоді знову питання: чому дівчина лежить у гамаку, чому вона має теж стривожений вигляд, як і решта?

— Заждіть, — слабким, непевним голосом промовив Риндін. — Що тут відбувається?

Він спробував підвести голову. Дуже трудно… Погляд його знову спинився на Галі Рижко. Дівчина слабко посміхалася.

— Галю, дівонька моя люба, — заговорив лагідно Риндін, — ви тут? Як прекрасно, адже ми так хвилювалися! Чудово!

Він знову заплющив очі. В усьому тілі відчувалася втома, така втома, яка буває хіба що після тяжкої хвороби.

— Все дуже-дуже добре, Миколо Петровичу, — заспокійливо заговорив Ван Лун. — Ми з Галею щойно повернулися. Зустрів її в одній печері, куди вона впала.

— А чому ж так довго? — ледве чутно спитав Риндін.

Ван Лун посміхнувся:

— Були маленькі неприємності. Трохи сперечалися з однією твариною. Не зійшлися характерами з нею. їй сподобалася Галя, і вона не хотіла відпускати нашу дівчину додому. Нічого, погодилася потім. Все в порядку, Миколо Петровичу.

Риндін поворушив кінчиками пальців. На його обличчі з’явилася лагідна задоволена посмішка.

— І в нас з Вадимом, знаєте, Ван, була також пригода. Мабуть, він уже розповів вам про неї… про павука… така безглузда істота, з дзьобами… дуже неприємна…

Галя Рижко вперше бачила Миколу Петровича в такому стані, — змученого, слабкого, вкрай стомленого. Гаряча хвиля співчуття сколихнула її душу. Дівчина забула про пекучий, гострий біль, що мучив її, вона через силу стримувала себе, щоб не кинутися до Риндіна, — так хотілося їй допомогти Миколі Петровичу, приголубитися до нього, щось зробити, щоб він швидше одужав, став таким, яким був завжди! Але Галя пам’ятала, як суворо попереджав її Ван Лун:

— Микола Петрович дуже втомлений. Розумієте? Він опритомніє, — треба тоді говорити добре, весело. Ніби нічого не сталося, запам’ятайте, прошу.

Так говорив Ван Лун ще тоді, коли енергійно розтирав нерухоме тіло Миколи Петровича, в якому стали помітні перші слабкі ознаки життя. Галя пам’ятала тремтячі руки Вадима Сергійовича, який подавав подушки з киснем і скеровував цівку животворного газу до напіввідкритих закипілих губ Риндіна. Тільки зрідка Ван Лун промовляв крізь зуби:

— Ще кисню, Вадиме. Так. Ще, прошу. Натискувати треба міцніше. Більше кисню!

А коли Вадим Сергійович забарився, Ван Лун ущипливо зауважив:

— Треба було одразу зрозуміти. Просив вас не виходити назовні без пістолета чи гвинтівки?.. Більше кисню!

І Сокіл, бідолашний, нічого не відповідав, а тільки намагався якнайшвидше виконувати все, що вимагав від нього Ван Лун. Галі було дуже шкода Вадима Сергійовича, шкода любого Миколу Петровича — і, звичайно, Ван Лун мав рацію, йому нічого не можна заперечити…

Наполеглива, вперта боротьба за життя Миколи Петровича тривала безконечно, — так здавалося Галі. Одна подушка з киснем заміняла іншу, Ван Лун розміреними рухами підіймав і опускав безживні руки Риндіна, зрідка долонею струшуючи піт з свого чола. Всі мовчали. Галя боялася поворушитися. В неї завмирало серце, коли вона поглядала на посиніле бліде обличчя Миколи Петровича. І навіть власний гострий біль у стегні відчувався менше, Галя забувала про нього. Та й що там її біль, коли перед нею без ознак життя лежав сам Микола Петрович!

Галя пам’ятала ще, як раптом їй довелося напружити всі сили, щоб стримати судорожне здригання губів і не дати ринути потокові шалених сліз… Зате потім! Як невтримно хотілося дівчині стрибати, танцювати й співати, коли з обличчя Миколи Петровича поступово почала сходити зловісна синява, коли вперше знову поворушилися його напіввідкриті губи, ледве помітно затремтіли повіки… Микола Петрович оживає, він житиме, житиме!

І нарешті — радісна мить, коли Ван Лун полегшено зітхнув і коротко розпорядився:

— Досить кисню! Вистачить!

Вони напружено чекали кілька хвилин. І от Микола Петрович відкрив очі і заговорив! Він запитує, він говорить не про себе, а про неї, про Галю! І знову сльози готові були ринути з очей дівчини: вона завдала стільки тривоги і смути Миколі Петровичу, золотому, надзвичайному Миколі Петровичу!

На змарнілому обличчі Риндіна грала щаслива стомлена посмішка. Все було гаразд! Всі живі, здорові, всі знов зібралися тут, у центральній каюті астроплана. І головне — дівчину врятовано…

— Ага, Ван. — сказав він раптом, наче згадавши, — чи знаєте ви, що я майже задихнувся тут без вас? Звичайно, винуватити я можу тільки самого себе: не треба було рискувати і лишатися довго поза кораблем без скафандра. Проте, як бачите, все обійшлося…

Ван Лун через силу стримав посмішку. “Майже задихнувся”! І це говорить людина, якій мало не годину робили штучне дихання! Проте хай Риндін гадає зараз, що в нього була тільки коротка непритомність.

— Зате тепер, зауважу, все йде прекрасно, Миколо Петровичу, — озвався він безтурботно. І спинився, замислившись: про що б це поговорити з Риндіним, що не хвилювало б його, а навпаки, відвернуло, примусило забути про пережиті небезпеки?

Ван Лун неуважливим жестом вийняв з кишені свою улюблену коротеньку люльку, набив її тютюном і закурив. Дим здався йому зараз надзвичайно смачним і приємним. Втім, чого ж тут дивуватися: адже ж він дуже давно не курив. Спочатку було взагалі не до куріння, коли зникла Галя; потім — подорож в надра Венери, пригоди в примарному світлі тих загадкових, сяючих блакитнуватим світлом камінців… Ага, ось вона, тема для розмови з Миколою Петровичем! Напевно, вона його зацікавить.

— Миколо Петровичу, — почав Ван Лун, з насолодою випускаючи клуби ароматного диму, — є одна пригода. Хотів би розповісти, якщо дозволите. Не знаю тільки: думаю, чи не: втомлю вас? І ще: навіщо це я закурив? Адже ж…

— Ні, ні, Ван, куріть, будь ласка. Мені навіть приємно відчувати запах вашого тютюну, він такий ароматний. — Микола Петрович знову посміхнувся: справді, в нього зараз напрочуд добрий настрій, якщо не зважати на втому. А Ван все ж таки гасить люльку, боїться пошкодити йому… — Ну, якщо не хочете курити, тоді розповідайте, що там у вас за пригода? Я охоче послухаю.

— Хотів би знати вашу думку, Миколо Петровичу, — почав Ван Лун, ховаючи люльку. — У надрах, у печері виявилося зовсім не темно. Там своє освітлення, не жартую. — Він із задоволенням помітив вираз великої зацікавленості, що враз з’явився на обличчі Риндіна. — У стінах, у склепінні печери — всюди маленькі камінці. І вони світяться. Гадав раніше, на півдні Китаю найяскравіші світляки. Ні, це каміння яскравіше. Можна добре бачити, коли воно світиться.

— Флуоресценція, — вставив Риндін. — Таке явище відоме й на Землі.

— Не думаю, Миколо Петровичу, — вів далі Ван Лун. — Спочатку теж так вирішив. Втім, Галя помітила інше…

— Знову Галина Рижко робить відкриття, — весело озвався Риндін. Йому схотілося побачити, як дівчина бентежиться, — і дійсно, Галя враз почервоніла, густо залилася рум’янцем.

— Вважаю, правда, відкриття, — серйозно підтвердив Ван Лун, примусивши цим Риндіна знову увалено прислухатися. — Каміння це дуже чутливе.

— Що ви хочете сказати, Ван? Як це — чутливе каміння? — вже зовсім здивовано спитав Риндін. — Ви чуєте, Вадиме? Це щось цілком нове в галузі мінералогії!

— Не розумію, — вставив свою першу репліку в розмову Сокіл, який до того мовчав. — Мабуть, Ван пояснить, що саме він має на увазі?

— Зараз поясню, — незворушно вів далі Ван Лун. — Камінці весь час трохи світяться…

— Флуоресціюють, — повторив Риндін.

— Гаразд, хай флуоресціюють. Але коли ми говорили, камінці чули. Одразу яскравішали. Спалахували, так скажу.

— Каміння, що чує? — недовірливо посміхнувся Сокіл. Галя ображено поглянула на нього, але промовчала: хай говорить Ван Лун!

— Так, підкреслюю, чує. Тільки не голос, а радіохвилі, — пояснив так само спокійно Ван Лун.

— Ви забули, Вадиме, що вони обидва були в скафандрах, — додав Риндін. — Отож, в печері голосів не було чути, а випромінювалися радіохвилі.

Тепер промовчав Сокіл.

— Коли ми розмовляли, — розповідав далі Ван Лун, — тоді камінці світилися яскраво. Уздовж печери йшли світлі хвилі. Ми говоримо — каміння світиться. Ми мовчимо — воно трошки мерехтить, наче світляки. Не можна зрозуміти. Навіть Галя не пояснила, що це таке, — закінчив він як звичайно жартом.

— Правда, Миколо Петровичу, все було саме так! — підтвердила Галя. — Ще одна загадка Венери, як ви кажете.

Риндін з цікавістю дивився на неї і на Ван Луна. Втім, не менше був зацікавлений і Вадим Сокіл: подібних явищ земна мінералогія дійсно не знала!

— Ви кажете — яскравіше світилися під час розмови? — в роздумі перепитав Риндін. — Так, це явище дуже незвичайне. Отже…

Він замислився. Камінці світилися інтенсивніше тоді, коли Ван Лун і Галя розмовляли. Отож, камінці реагували на радіовипромінювання, на радіохвилі. Проте потужність радіохвилі не залежить від того, чи несе вона на собі модуляцію, чи ні. Значить, справа не в потужності. Так, так… Що не тоді? Передавачі в скафандрах, та й переносний також, — ультракороткохвильові, вони діють на частотній модуляції. Передаючи звуки, ці передавачі весь час змінюють частоту коливань. Висновок один: загадкові камінці реагують на ту чи іншу частоту коливань… навіть, правильніше сказати, на зміну частот. Саме так: вони реагують активним світловим випромінюванням на швидку зміну частот. Гм! Це щось цілком нове. Радіоактивність? Ні, треба ще поміркувати…

Риндін неуважно обвів поглядом каюту. Ага, а чому це Галя весь час лежить у гамаку? Неймовірно: при її експансивності — вона жодного разу не встала. Що це може означати? Чи не занедужала дівчина внаслідок своєї подорожі в надрах Венери? Та й вигляд у неї якийсь кволий, незвичний.

— Галю, в чому річ? Чого ви весь час лежите? Захворіли, чи що? — співчутливо звернувся до неї Микола Петрович.

Ван Лун стривожено глянув на Галю, на Риндіна: ну от, і не вийшла спокійна бесіда! Микола Петрович не заспокоїться, доки не довідається про все. А тоді напевно буде хвилюватися. Що сказати йому? Втім, Галя заговорила сама. Нічого, вона дасть собі раду!

— Трошки болить бік, — сказала вона найбезтурботнішим тоном, ніби про щось не варте уваги, — не знаю, з якої причини. Шкіра припухла і почервоніла, тільки й усього. Не турбуйтеся, це дрібниці, — додала вона самовіддано: адже ж вся верхня частина лівої ноги горіла в неї наче у вогні.

— Ні, ви скажіть точніше, — наполягав Микола Петрович. — Ви, мабуть, забилися під час падіння?

Ван Лун вирішив втрутитися:

— Вважаю, не те, Миколо Петровичу, — сказав він. — Тоді був би, скажу, синець або ушиб. Гадаю, це інше. Галю вкусив кліщ, пам’ятаєте? Може, він був отруйний. Тепер отрута від укусу розійшлася по нозі. Яка ваша думка?

Не відповідаючи йому, Риндін перевів погляд на Сокола.

— А як у вас, Вадиме? — спитав він. — Адже ж вас також укусив кліщ. Як ви себе почуваєте? Чи є симптоми, схожі з тим, що відбувається з Галею?

— Ні, Миколо Петровичу, — відповів Сокіл. — Нічого схожого. Спочатку місце укусу свербіло. А тепер я й думати про це кинув. Тут щось інше, мені здається.

— Ви помиляєтесь, — серйозно звернувся Микола Петрович до Ван Луна, який, вагаючись, розвів руками. — Кліщ тут ні до чого. Дивно, в чому ж тоді справа? Галю, — звернувся він до дівчини, — ідіть-но сюди. Молоді люди, ви можете зайнятися чимось, поки ми з Галею побесідуємо. Зрозуміло? Прошу вас пройти до навігаторської рубки, наприклад, і зачинити за собою двері. Поділитися там враженнями про ваші пригоди. А ми з Галею займемося тут однією справою.

Коли Сокіл і Ван Лун вийшли, Риндін лагідно, проте наполегливо сказав:

— Згадаймо, Галиночко, старий звичай. Він стосується, правда, морських кораблів, але ж і ми з вами — на кораблі? І на кораблі такого далекого плавання, яке й не снилося звичайним морякам, чи не так? Ви, напевно, пам’ятаєте, що капітан корабля в разі потреби завжди виконує обов’язки лікаря. Ану, покажіть каштанові міжпланетного корабля, що і де саме у вас болить?

Галя з трудом вилізла з гамака і, шкутильгаючи, наблизилася до Риндіна. Вона насилу стримувала себе, щоб не застогнати: гострий біль у нозі розтікався ширше й ширше, наче шкіру обпалювало розпечене вугілля.

Риндін уважно й зосереджено оглянув її ногу. Справді, шкіра припухла і багрово почервоніла. Але, крім тієї припухлості і почервоніння, не можна було встановити нічого.

— Болить лише зовні, Миколо Петровичу, — поскаржилася Галя. — Всередині я не відчуваю ніякого болю.

— Так, нагадує свіжий опік. І чималий, — похитав занепокоєно головою академік. — Чи добре ви пам’ятаєте, друже мій, що не забилися, падаючи? Особливо — цим місцем ноги?

— Не забилася, Миколо Петровичу, дуже добре пам’ятаю.

— А куди вкусив вас кліщ?

— Ось, — указала Галя.

На місці укусу біля коліна лишалася тільки маленька червона крапка з затверділим струпиком. Не можна було й думати про зв’язок цієї крихітної невинної крапки з великим червоним опухом, розташованим значно вище на нозі, з зовнішнього її боку. Що то за дивне запалення — і таке сильне?

— Ван! — покликав Риндін, коли Галя одяглася і, припадаючи на ліву ногу, добралася до свого гамака. — Ідіть-но сюди!

— Слухаю, Миколо Петровичу, — відгукнувся Ван Лун, входячи до каюти.

— Може, Галя забула? Скажіть, чи не пам’ятаєте ви якогось удару, який вона, можливо, зазнала там, у печері?

— Ні, Миколо Петровичу. — Ван Лун бачив, який стурбований Риндін, і це було йому дуже не до вподоби: академікові потрібний зараз цілковитий спокій. Тому він вирішив ще раз спробувати відвернути його увагу: — Галя, взагалі, підкреслюю, поводилася надзвичайно. Дуже мужня дівчина. Таких бачив рідко. Може бути справжнім відважним мандрівником. Навіть, скажу, дослідником.

— Товаришу Ван, не треба, — зніяковіла Галя.

— Чому не треба? Дуже треба, — впевнено відповів той. — Вона, Миколо Петровичу, поводилася як справжній вчений. Небезпечно, страшно, а Галя тим часом зібрала для вас принаймні з десяток тих світних камінців. Принесла сюди. Коли йшли назад, шкутильгала, було їй важко. Втім, не кинула камінці, а донесла. Хотіла показати вам. Казала, буде інтересно вам і Вадимові.

— Ну й дівчина, — вражено обізвався Риндін, — прямо герой! Це ті самі камінці, чутливі, Ван, як ви кажете?

— От-от! Гадаю, Галя вважає, що зробила нове відкриття. Тому й хотіла продемонструвати вам одразу. Що ж, може, й справді відкриття. Камінці, на мою думку, дуже дивні. Зараз покажу вам. Вадиме, ідіть сюди й ви, прошу.

Втім, Сокіл був уже тут. Його як геолога і мінералога й справді дуже цікавили загадкові камінці. Але Риндін цього разу реагував зовсім не так, як бажано було Ван Луну. Він запитливо подивився на Галю і коротко спитав:

— Ви несли ті камінці з собою в сумці?

— Так, Миколо Петровичу.

— І сумка, як звичайно, висіла на лівому боці?

— Так.

Риндін повільно підвівся, сів, важко спираючись на руки. Обличчя його було дуже серйозним і стурбованим, Коли він заговорив:

— Галиночко, друже мій, ось і розв’язання справи з вашою загадковою хворобою. Ваш біль є наслідком опіку від радіоактивної речовини. Очевидно, камінці, принесені вами, дуже радіоактивні. Перебуваючи довгий час у сумці, підвішеній біля стегна, вони обпекли ногу. Будемо сподіватися, що це тільки поверхнева реакція…

Ван Лун тихо присвиснув: он як обертається справа! Галя здивовано поглядала на Миколу Петровича, який продовжував:

— І справді, за зовнішнім виглядом це нагадує такі опіки. Добре принаймні, що камінці опинилися ближче всього до ноги, а не до грудей або живота, де багато внутрішніх органів. Каміння безумовно радіоактивне! І якось по-особливому радіоактивне, якщо інтенсивно реагує на зміну частот радіоколивань. А воно ж саме так, коли вірно те, що ви розповідали про нього, Ван.

Ван Лун знизав плечима: адже ж він просто розповів те, що бачив на власні очі.

І саме цієї хвилини пролунав незвично напружений, схвильований голос Вадима Сокола:

— Миколо Петровичу, невже це може бути… та ні, я не можу повірити! І все ж таки…

— Що ви хочете сказати, Вадиме? — здивовано спитав Риндін.

— Я боюся навіть припустити, Миколо Петровичу… все це так неймовірно! Але разом з тим… а що, коли це — інфрарадій?

Галина Рижко нічого не розуміла. Інфрарадій? А що це таке? Проте вона бачила, як Риндін відкинувся назад, вражений тим, що сказав Вадим Сергійович, як Ван Лун вийняв з рота свою люльку і з цікавістю дивився на геолога. Обидва вони були явно вражені, але зовсім не так, як Галя. Якщо дівчину дивувало те, що Сокіл так схвильовано заговорив раптом про якийсь невідомий інфрарадій, про який вона ніколи нічого не чула, то Риндін і Ван Лун, здавалося, зосереджено зважували, в якій мірі Сокіл міг мати рацію. Очевидно, мова йшла про щось, хоча й суперечливе, але цілком зрозуміле і добре відоме обом. Страшенно погано відчувати, що ти знаєш значно менше від інших!..

А Вадим Сокіл так само збуджено, як і раніше, доводив:

— Справді, Миколо Петровичу, з якої речі вперто сумніватися в існуванні сто двадцятого, коли вважати реальним існування сто одинадцятого? А сто одинадцятий існує ж, і ми незабаром відшукаємо його тут, на Венері, я певен цього! Адже ж усі дані говорять про це — і навіть перші зразки порід-супутників підтверджують, що ультразолото близько. Ви самі бачили ті зразки, я показував вам. Чому ж не бути сто двадцятому?

— Ви не лише зараз, а й раніше завжди були палким прихильником цієї гіпотези, — вставив Риндін. — Пам’ятаєте, Ван, дебати на президії хімічного товариства?

Ван Лун мовчки кивнув головою.

— Це не гіпотеза, — запротестував Сокіл з ще більшою запальністю, — а цілком обгрунтована ідея. В усякому разі, не менш обгрунтована, ніж була свого часу теорія існування ультразолота. А зараз, Миколо Петровичу, прийшов час, коли й теоретизувати нема чого. Треба просто як слід перевірити з допомогою точного аналізу. Адже ж ви самі погоджуєтеся, що жоден мінерал, жоден елемент на Землі — природний чи штучний — не має таких властивостей активізації, як ці зразки, принесені Галею?

— Так, — задумливо погодився Риндін, — явище цілком незвичайне… Що ж, давайте перевіримо, як ви гадаєте, Ван? Хтозна, можливо, ми привеземо на Землю в подарунок нашій Батьківщині і те, чого там зовсім не чекають. Певна річ, це було б надзвичайно! Рушайте до лабораторії. Вадиме, перевірте. Де ж ваші камінці, Галю?

Галя хотіла підвестися, щоб подати Риндіну свою сумку, яка лежала в кутку каюти, проте Ван Лун випередив її.

— Лежіть, дівчино, буду ходити за вами, — сказав він, прямуючи до сумки. — Ось, Миколо Петровичу, ось вони.

На його долоні лежали невеличкі зеленувато-сірі камінці неправильної форми, схожі, як з прикрістю подумала Галя, всього лише на маленькі картоплинки. І нічого надзвичайного, нічого вражаючого не було в їх вигляді. Чому ж навколо тих камінців стільки хвилювання?

Дивно, але й сам Микола Петрович помітно хвилювався. Він розглядав камінці, повертав то одним, то другим боком.

— І вага досить солідна, — промовив він нарешті. — Так, перевірте, Вадиме. Зробіть розріз, проаналізуйте. І якщо…

Сокіл уже не слухав. Захопивши з собою кілька камінців, він хутко вийшов. Риндін задумливо подивився йому вслід і потім повернувся до Галі, яка все ще нічого не розуміла:

— Якщо це так, якщо Вадим має рацію… Галю, це буде виключним за важливістю відкриттям у науці! І честь того відкриття за правом належатиме вам, мила дівчинко. Та не бентежтеся ви, адже ж це саме так. Адже ж не хтось інший, а саме ви знайшли в надрах Венери цей мінерал.

— Ми разом з товаришем Ваном, — сконфужено відповіла Галя: вона ніяк не наважувалася думати, що Микола Петрович говорить серйозно.

— О ні, — рішуче спростував її слова Ван Лун, — відкриття зроблене нею самою, Миколо Петровичу, свідчу найурочистіше! Я тільки потім помітив. Інфрарадій на Венері — відкриття Галини Рижко. Дуже-дуже здорово!

— Миколо Петровичу, а що таке інфрарадій? — боязко спитала Галя. — Ви всі розмовляєте про нього, а я нічого не розумію, — додала вона, червоніючи.

— Це дуже цікаво! — розсміявся Риндін. — А й справді, оригінальна картина, Ван. Дівчина зробила, може статися, найважливіше відкриття і не знає, в чому справа. Що ж, доведеться вам пояснити. Понудьгуйте трохи, Ван, або займіться чимсь поки що: адже для вас у моїй розповіді не буде нічого нового, чи не правда? Ага, ось що. Покопайтеся краще в нашому радіопередавачі, може, пошкодження в ньому і не такі вже складні. І перевірте, чи не відзначив автомат яких-небудь імпульсів з Землі. Тепер, коли в нас діє зонд-антена, можна сподіватися, що зв’язок з Землею поновиться.

— Єсть, Миколо Петровичу, — озвався Ван Лун і вирушив до навігаторської рубки.

— Отже, що таке інфрарадій, Галю? — Риндін влаштувався зручніше в гамаку. — Щоб відповісти на ваше запитання, треба пригадати таблицю елементів Менделєєва. Як ви, пам’ятаєте її?

— Звичайно, Миколо Петровичу! І навіть можу, заплющивши очі, побачити перед собою всі її рядки, — переконано відповіла Галя.

— Чудово. Ви знаєте, що ми прагнемо відшукати на Венері ультразолото. А як ми дійшли до самої думки про його існування взагалі? Це ви знаєте?

— Продовжили періодичну систему Менделєєва і вирішили, що в другій половині сьомого періоду мусть бути елемент номер сто одинадцять, який повторить властивості золота, — без запинки відповіла Галина Рижко.

— Прекрасно пам’ятаєте, дівчино! Так от, коли спектральний аналіз допоміг нам встановити, що ультразолото дійсно існує, наприклад на Сонці, — деякі вчені, підбадьорені таким підтвердженням їх теорії, висунули ще одну, навіть сміливішу гіпотезу. До речі, палким її захисником був наш Вадим Сергійович, — додав Риндін, посміхаючись. — Тому він так пристрастно і доводив нам зараз, що ви знайшли саме інфрарадій… Так, отже, в чому тут річ? Як би це розповісти вам коротше, але так, щоб ви все зозуміли?

Риндін на мить задумався, потім ляснув пальцями і заговорив далі:

— От, насамперед — взагалі про енергію, люба моя Галю. Людство витрачає величезну кількість енергії — і вчені давно вже замислювалися над загрозою її недостачі. Вугілля, нафта, торф та інші види палива — все це конденсована енергія, яку ми безжалісно витрачаємо сторіччями. Правда, ми дедалі більше користуємося й іншими видами енергії, одержуваної не від горіння. Ви, певна річ, знаєте про біле вугілля — енергію води, блакитне вугілля — енергію вітру, жовте вугілля — енергію сонячного проміння. А протягом останніх десятиріч людство навчилося широко вживати атомну енергію, яка покірно працює на нас у котлах атомних електричних станцій та інших промислових установок. І все ж таки — вчені продовжують думати про нові й нові джерела енергії.

— Наче мало їм атомної енергії, — заперечила Галя. — Адже ж це така міць, така міць!

— Звичайно, атомна енергія дала і ще дасть людству дуже багато. Недаремно нашу епоху називають віком атомної енергії, — погодився Риндін. — Але доводиться визнати, що і атомна енергія має свої недоліки. Енергія урану і плутонію, яку ми використовуємо в нашому народному господарстві, не кажучи вже про енергію термоядерних реакцій, — потребує великих і складних промислових влаштувань, в яких ми розщеплюємо атомні ядра або створюємо нові. Між тим — як надзвичайно зручно було б використовувати енергію якогось радіоактивного елемента, що сам, без нашого втручання, постійно випромінює її! Ну от, скажімо, коли б ми навчилися користуватися з енергії чудесного елемента радію. Якщо зібрати все випромінювання, яке дає безперервно радій, то вийде, що один — тільки один! — грам радію випромінює за 6 діб тепло, достатнє для того, щоб скип’ятити склянку води. Всього один грам радію, Галю! І отак, безперестанно розпадаючись, наш грам радію буде випромінювати з себе енергію понад 16 тисяч років, доки не залишиться від нього мізерна порошинка, менше однієї тисячної частки. За цей час наш грам радію вилучить із себе 2,8 мільярда малих калорій, якщо всю його енергію перевести на тепло. Це стільки ж тепла, скільки дають при спалюванні 425 кілограмів найкращого кам’яного вугілля. Ось що таке радій, Галю, і прихована в ньому енергія!

Галя кивнула головою: це вона знала, хоча й не так точно.

— Проте ви знаєте також, що радій розкладається надзвичайно повільно, і наука не знає засобів прискорити такий розпад, — продовжував академік Риндін. — І тому ми не можемо практично використати його енергію. Наука навчилася користуватися нею тільки для медичних потреб, — до речі, і ми маємо в астроплані маленьку пробірку з слідами солей радію. І от — виникає питання: чи не може бути в природі якогось подібного до радію елемента, що міг би розкладатися теж сам по собі, як радій, проте значно швидше? А коли це можливо, то де шукати такий елемент?

Галя слухала з цікавістю, яка дедалі зростала: Микола Петрович мав хист розповідати про найскладніші речі надзвичайно просто, зрозуміло — і разом з тим дуже цікаво!

— Тут ми й наближаємося до тієї гіпотези, пристрасним захисником якої є наш друг Вадим, — говорив Риндін. — Він і його однодумці з Всесоюзного хімічного товариства міркували так. Якщо ми припустили існування елемента номер сто одинадцять, ультразолота, розширивши для цього періодичну таблицю елементів Менделєєва, а експерименти і спектральний аналіз довели правильність такого припущення, — то чому не піти ще далі? Чому не розширити таблицю Менделєєва за межі існуючого сьомого ряду і не припустити існування восьмого періоду, підкореного тим самим законам, які діють у вже відомих нам семи періодах? Треба визнати, що ця гіпотеза, хоч і дуже смілива, не така вже неймовірна — особливо після того, як дослідні дані підтвердили існування гіпотетичного закінчення сьомого періоду з його ультразолотом… Все розумієте, Галю?

— Так, Миколо Петровичу, — підтвердила дівчина, не зводячи захоплених очей з Риндіна. Проте вона була захоплена, якщо сказати правду, ще й іншим. Перед нею в новому світлі вималювався Вадим Сергійович Сокіл — сміливий вчений, який, не боячись сперечань з противниками, висував свої наукові гіпотези і наполегливо захищав їх. Для цього, мабуть, треба страшенно багато знати і розуміти все-все, не так, як розуміє зараз Галя, саму тільки верхівочку, та й то лише після того, як Микола Петрович докладно з’ясував їй все… а треба знати все чисто, від початку й до кінця — і вміти самій придумувати нові теорії… Ні, Галина Рижко обов’язково мусить стати такою самою вченою, щоб і вона могла не тільки випадково щось збагнути, а крок за кроком, обгрунтовано і розумно відкривати нове в науці, доводити свою правоту і свої гіпотези.

— Миколо Петровичу, — спитала вона, — а з Вадимом Сергійовичем інші вчені не погоджувалися, сперечались?

— Ого, будьте певні, суперечок було вдосталь, — посміхнувся Риндін. — Нові теорії і гіпотези завжди викликають опір тих, хто звик іти уторованими стежками, це загальновідомо, люба моя дівчинко, хоча й досить сумно. Але Вадим, як ви знаєте, має досить твердий характер і переконання, він легко не здається, — за що я його, до речі, особливо люблю. І він наполегливо доводив, що восьмий період таблиці Менделєєва можливий, що не слід спинятися на півдорозі, а треба сміливо просувати науку далі й далі. За його гіпотезою виходило, що коли припустити існування восьмого періоду таблиці Менделєєва, то існуючий в ньому елемент номер сто двадцять може повторити властивості вже відомого нам радію, виявитися найближчим його родичем, проте вже із значно яскравіше виявленими особливостями радіоактивності. Такий новий уявлюваний елемент Вадим і його однодумці умовно назвали інфрарадієм. І твердили, що цей ще не відкритий елемент, інфрарадій, буде потужним джерелом енергії. Інфрарадій, як припускав Вадим, буде випромінювати енергію в мільйони разів повільніше, ніж ядра урану чи плутонію, які розщеплюються в цепній реакції. Бо там ми маємо справу з вибухом, а не з розпадом, який протікає постійно і планомірно. Втім, енергія інфрарадію мусить, за ідеєю Сокола, випромінюватися в сотні тисяч разів активніше, ніж енергія знайомого нам звичайного радію. Ви розумієте, Галю, яким зручним і корисним джерелом енергії міг би бути такий елемент, як інфрарадій?

— І Вадим Сергійович гадає тепер, що… — Галя Рижко не наважувалася закінчити своє запитання: надто вже все це було важливим і серйозним, щоб її зеленувато-сірі камінці, такі непривабливі на вигляд, могли бути могутнім інфрарадієм!

— Так, він гадає, що ви відкрили на Венері інфрарадій… вірніше сказати, якісь солі інфрарадію. І дуже добре, що тільки солі, інакше ви не відбулися б тільки опіком, — закінчив Микола Петрович. Він знову взяв у руки один з камінців, принесених Галею, і підніс його до очей, уважно розглядаючи.

— А на Землі немає інфрарадію? — спитала ще Галя.

— Це невідомо, — неуважливо обізвався Риндін, зосереджено розглядаючи камінець. — Якщо він і є на нашій старенькій, якщо не розклався за мільярди років її існування цілком, то, певна річ, ховається від нас де-небудь у найглибших надрах Землі. І в такому разі — чи не його енергія розігріває вогнища магми в цих надрах і викидає вогняну лаву на поверхню Землі під час вулканічних вибухів?.. Ми не знаємо цього, Галю. І — знаєте що? Давайте, відкладемо подалі вбік ці камінці. Важко сказати, чи мають вони відношення до інфрарадію. Це встановить Вадим. Проте вони дуже активні. Мені от зараз здалося, що поверхнею камінця пробігають крихітні золоті іскорки… і тільки потім я збагнув, що насправді це — роздратування сітчатки в моїх очах. А тепер от, як бачите, ще й сльози виступили! Ні, відкладемо ваші камінці. Це — небезпечні іграшки, і нам треба бути дуже обережними з ними… Що таке, Ван? Якісь новини? — одразу пожвавішав Риндін, побачивши Ван Луна, який хутко увійшов до каюти, тримаючи в руці аркушик паперу.

— Дуже важливі новини, Миколо Петровичу, — промовив Ван Лун. — Сигнали з Землі!

Риндін радісно простягнув до нього руки:

— Дорогий Ван! Значить, зонд-антена дала свої наслідки. Які ж сигнали, що говорить Земля? Ви добре чули?

— Так, тільки не мову, а радіограму. На Землі не певні, що ми можемо вільно прийняти радіотелефонну передачу. І Земля подає сигнали за абеткою Морзе. Ось, автомат записав, прошу. — І він простягнув Риндіну принесений аркуш паперу.

— “Венера-1”, “Венера-1”, слухайте нас, говорить Земля, — читав голосно Микола Петрович. Його голос уривався, академік був не в силах справитися з радісним хвилюванням. — Після одержання поштової ракети — знову не маємо від вас ніяких відомостей. Безперервно намагаємося зв’язатися з вами. Слухайте нас, “Венера-1”! Перейшли на азбуку Морзе, бо немає певності, що простір не перекручує хвилі радіотелефону. Передавайте відповідні сигнали на повній потужності вашого передавача, також за азбукою Морзе. Щойно одержимо ваше підтвердження, зразу ж таки сповістимо вам про нові важливі дані відносно вашого зворотного старту з Венери. З’ясовано можливість значного прискорення вашого відльоту. Передавайте відповідні сигнали, чекаємо! “Венера-1”, відповідайте! Будемо знову викликати вас, як і раніше, через кожну годину. “Венера-1”, відповідайте Землі!”

Риндін підвів очі на Ван Луна:

— Які ж це можуть бути нові дані про відліт, Ван? Ви не здогадуєтеся?

— Ні, Миколо Петровичу. Важко сказати, вважаю.

— Втім, навіщо я запитую? Зараз треба думати про інше. Ви перевірили, що саме пошкоджене в нашому передавачі?

— Перевіряв, ще не знайшов, шкодую. Буду шукати, доки не знайду. Полагоджу, Миколо Петровичу, обіцяю.

— Треба поспішати, Ван. Земля чекає нашої відповіді. І надзвичайно цікаво, що то за нові дані?.. А що там Вадим? Усе ще зайнятий аналізом?

— Я зараз піду довідаюся, — трохи підвелася Галя. їй так хотілося бути знову корисною! Проте Риндін суворо спинив її:

— Нікуди ви не підете, люба моя. Лежіть у своєму гамаку і не думайте вставати. Раніше ніж через доби дві-три я не дозволю вам рухатися.

— Ой! — незадоволено озвалася Галя. — Аж дві-три доби!

— Так, якщо не більше. Ми не знаємо ступеня активності цього мінералу. Треба буде ще вимірити, якщо Вадим не зробив уже цього. Так чи інакше, але ваше щастя, Галю, що ви були в скафандрі, коли несли зразки. Металева сітка, яка вкриває гумову тканину скафандра, дещо нейтралізувала радіоактивний вплив мінералу. Інакше було б значно гірше. Отож, лежіть і мовчіть. Вам прописаний постільний режим!.. А, Вадиме! Нарешті! Які наслідки?

Втім, навряд чи треба було запитувати Сокола про наслідки його досліджень. Геолог не увійшов, а влетів до каюти. Потім він проробив кілька неймовірних танцювальних рухів, що закінчилися стрибком чи не під саму стелю. Його очі сяяли, ніс і одна щока були заплямовані чорнилом і якимсь червоним хімічним реактивом. Захлинаючись від збудження, Сокіл вигукнув:

— Це інфрарадій, Миколо Петровичу! Сумнівів немає! Вага, величезна радіоактивність, всі інші показники говорять про одне й те ж саме: Галя знайшла солі інфрарадію! Галиночко, чи ж розумієте ви, що це означає? А, та що там казати!

Він кинувся до Галі і розцілував її. Розгублена дівчина тільки руками змахнула:

— Вадиме Сергійовичу, що ви робите! Ой Вадиме Сергійовичу!

Втім, Сокіл не бачив і не чув нічого. Він підбіг до Риндіна, який вже весело сміявся, і так само міцно розцілував його. Потім спинився перед Ван Луном, хотів було обійняти і його, але тут-таки махнув безнадійно рукою:

— Все одно, Ван, ви нічого не розумієте в емоціях. Ні, мені треба заспокоїтися, залишитися на самоті!

Він вибіг за двері, в коридор — і звідти до товаришів долинули його переможні вигуки:

— Є інфрарадій! Ура, є інфрарадій! Ура!

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

що описує досліди з інфрарадієм і небезпечний стан, в якому опинився Вадим Сокіл, що так і не навчився добре стріляти; крім того, розділ розповідає, як було знайдено ультразолото і як був викрадений Ван Лун.

Галі Рижко довелося пролежати не дві-три, а цілих п’ять довгих діб: червоний опух спадав дуже повільно, а головне — не стихав гострий біль. Увечері в дівчини піднімалася температура, і біля неї по черзі вартували Риндін і Ван Лун. Сокіл не виходив з лабораторії, вкрай зайнятий складними дослідженнями властивостей і особливостей інфрарадію. Лише іноді, коли в лабораторії протікали довготривалі реакції, які не потребували спостереження, він сідав коло Галі і з захопленням розповідав товаришам про хід своїх досліджень.

Доводиться визнати, що дівчина багато чого не розуміла в тих розповідях. Мова йшла про нейтрони і фотони, про альфа-, бета— і гамма-частинки, про одиниці виміру радіоактивності, які називалися кюрі і рентгенами. Мова сучасної фізичної хімії виявлялася надто складною для Галини Рижко, яка звикла була пишатися своїми знаннями.

Та й взагалі, правду сказати, розмови про інфрарадій викликали в неї деяку досаду. Адже ж це він, знайдений нею в печері мінерал, наче щоб відомстити, примусив її лежати без руху в той час, як усі учасники експедиції були зайняті напруженою працею. А Галі доводилося додержуватися постільного режиму — не можна було й думати про те, щоб порушити розпорядження Миколи Петровича…

Ван Лун налагодив, нарешті, великий радіопередавач астроплана. І тепер регулярно через кожні дві години він вистукував ключем кілька разів одну й ту ж саму радіограму, адресовану далекій Землі:

— “Говорить “Венера-1”, говорить “Венера-1”. Слухайте нас, Земля! Вашу радіограму прийняли. У нас усе в порядку. Розшуки ультразолота тривають. Знайдений новий елемент номер сто двадцять — інфрарадій. Обмірковується засіб його доставки на Землю, оскільки це утруднюється сильною радіоактивністю нового елемента. Чекаємо ваших повідомлень. Палкий привіт рідній Землі!”

Це тривало вже кілька днів, але сигнали з Венери, очевидно, не доходили до Землі. Відповіді на радіограму не було. Земля все ще наполегливо передавала той самий заклик до експедиції Риндіна, який вперше прийняв Ван Лун того пам’ятного дня, коли мандрівники знову зібралися в каюті після небезпечних пригод Галі і Миколи Петровича. Тим упертіше Ван Лун продовжував передавати свою радіограму Землі: адже Батьківщина турбувалася за долю аргонавтів Всесвіту.

Крім того, перед мандрівниками постало кілька нових завдань, у розв’язанні яких могла допомогти тільки Земля. Насамперед — як везти назад, на Землю, інфрарадій, який за всіма ознаками був дуже небезпечним вантажем. Адже ж ніхто не міг сказати наперед, як саме буде впливати на новий елемент підступне космічне проміння, крізь потужний потік якого доведеться пролітати міжпланетному кораблю по дорозі на Землю.

А в тому, що інфрарадій надзвичайно небезпечний, — Галя переконалася на власні очі. Це трапилося наступного ж дня після того, як було встановлено, що знайдений нею мінерал дійсно має в собі солі інфрарадію.

Дівчині дуже трудно було уявити собі, що в сіро-зелених непоказних камінцях справді може ховатися ота величезна кількість енергії, про яку твердив Сокіл. Як та енергія може вийти назовні, привести щось у дію, дати міць машинам чи котлам?.. І Галя чесно розповіла про свої сумніви товаришам, сконфужено потупивши, правда, очі: їй самій було дещо соромно від того, що вона не може уявити собі речей, які цілком ясні для решти.

Сокіл усміхнувся. Вислухавши дівчину, він поглянув на Риндіна і відповів стримано:

— Якщо Микола Петрович дозволить, я проведу малесенький експеримент, який покаже Галі, з чим ми маємо справу. Дозвольте, Миколо Петровичу! Хай Галиночка довідається, яку величезну міць їй пощастило відкрити в її печері.

— А що саме ви хочете зробити, Вадиме? — спитав Риндін.

— Маленьку активізацію міліграма солей інфрарадію. Адже я казав вам, що мені таки пощастило встановити таку можливість. Наштовхнуло мене на думку те, що інфрарадій активізується зміною частот радіоколивань. І я переконався, що альфа-частинки чинять на нього ще більший вплив, ще бурхливіший. Якщо ви дозволите, я продемонструю це.

Риндін погодився. Сокіл приніс з лабораторії тоненьку пробірку з слідами радію, якою він користувався під час вивчення інтенсивності космічного проміння. Потім він відокремив крихітний шматочок, крупинку від одного із зеленувато-сірих камінців, принесених Галею з печери, і поклав її посеред великої грубої дошки з твердої пластмаси, легкої, проте міцної і щільної, як той мармур.

— Ван, вам не буде шкода, якщо я трошки зіпсую один з ваших шомполів, якими ви чистите гвинтівки? — звернувся він до свого друга.

Діставши дозвіл від зацікавленого, як і решта, Ван Луна, Сокіл узяв тонкий мідний шомпол і діловитим тоном промовив:

— Зараз я активізую цю маленьку частку солей інфрарадію, яка лежить на дошці. Мені допоможуть сліди радію, що є в цій пробірці. Уважно дивіться, Галиночко. Це досить рідкісне явище, — в усякому разі, його ще ніхто на Землі ніколи не спостерігав.

Він на мить занурив кінець шомпола до скляної пробірки і зразу ж таки вийняв його.

— Вважаю, цього буде досить. Інфрарадій мусить реагувати дуже активно. Проте — доведеться хвилинку заждати. Я не хочу лишати пробірку в небезпечному сусідстві.

Сокіл відніс пробірку назад до лабораторії. Повернувшись, він переніс грубу дошку з пластмаси разом з часткою мінералу до дальньої стіни каюти:

— Так буде безпечніше!

Потім Вадим Сергійович відійшов від дошки якнайдалі, скільки дозволяла довжина шомпола і його витягненої руки.

— Увага, товариші, починаю!

Він простягнув шомпол до білої дошки і підніс його кінчик до крупинки мінералу.

Вражена Галя прикрила засліплені очі рукою. На дошці раптово спалахнуло неймовірно яскраве світло, наче на ній загорівся шматок Сонця. Це було яскравішим від вольтової дуги, яскравішим від якого завгодно потужного спалаху! Сухий спопеляючий жар, ніби від розтопленого чавуну, поширився по каюті.

— Досить, Вадиме, досить! — вигукнув Риндін.

Пролунав сухий тріск: то луснула грубезна дошка з пластмаси, не витримавши жару. Від неї підіймалася сіра цівка диму. Вогнетривка пластмаса починала горіти.

Швидким рухом руки Сокіл відсмикнув шомпол. Сліпуче світло згасло так само раптово, як і виникло. Здавалося, що в каюті одразу стало темно. Тільки світився розпечений до білого кінчик мідного шомпола, з якого повільно падали на підлогу краплини розплавленого металу, та дошка, що дуже розігрілася, вилучала все такий самий сухий жар.

— Скажу, добра температура, — пробурмотів Ван Лун, не зводячи погляду з дошки. — Відзначаю, що цей шматочок цілий, не згорів! Лежить на дошці. Дивно, як це може бути, Вадиме?

Сокіл задумливо скуйовдив своє кучеряве волосся:

— Важко сказати поки що, Ван, — відповів він. — Очевидно, тут відбуваються цілком інші процеси, які не мають нічого спільного з горінням, про яке ви говорите. Я навіть не думаю, що інфрарадій розігрівається сам під час активізації. Можливо, він лишається холодним — і нагрівається тільки механічно від речей, що знаходяться поблизу нього.

— Як лишається холодним? — здивувалася Галя. — А цей жар, від якого розтоплюється мідь? А світло?

— Все це — наслідок звільнення енергії інфрарадію. Під впливом випромінювань радію він починає розпадатися значно активніше. Може статися, коли б ми наблизили до нього не мізерні сліди радію, а більше, — тоді виник би значно сильніший ефект. Мабуть, небезпечний для нас. А за таких умов… — Він замислився. — За таких умов, як я вважаю, ця крупинка інфрарадію сяяла б безнастанно і випромінювала тепло на протязі десятків років. Ось вам і енергія інфрарадію, Галиночко. Тепер переконалися? Бачите, що це за мінерал?

Галя мовчала. Вона була вражена. Замість неї заговорив Риндін — в його голосі бриніли нотки занепокоєності.

— Вадиме, ваш експеримент навів мене на деякі роздуми, — сказав він. — Насамперед, заберіть залишки мінералу. І зберігайте їх з цієї хвилини не інакше, як у свинцевій шафі. Так буде безпечніше. Не треба рискувати. Неприємні й опіки, як оті, що їх дістала Галя; але можуть бути і ще неприємніші ускладнення. Виникають ще й інші труднощі. Певна річ, ми мусимо привезти на Землю інфрарадій, і по можливості якнайбільше, чи не так?

— Ще б пак! — палко відгукнувся Сокіл.

— Отож доведеться зробити кілька вилазок по цей мінерал до печери. Але сумний досвід Галі показує нам, що тут також потрібні серйозні запобіжні заходи, які утруднять роботу. Почнемо з того, що переносити мінерал доведеться в свинцевих сумках…

— Їх можна зробити з наших свинцевих аркушів, — вставив Вадим Сокіл.

— Правильно. Але цього замало. Свинцеві сумки нейтралізують вплив мінералу під час переноски. Втім, збирання його також небезпечне. Органічне скло шоломів наших скафандрів має домішок свинцю, правда, дуже маленький, але я гадаю, його вистачить. Не треба тільки близько нахилятися до мінералу. Ви говорили, Вадиме, що інфрарадій випромінює найбільше альфа— і бета-частинок, а гамма-частинок відносно дуже мало?

— Так, Миколо Петровичу. І альфа-частинок лише трохи більше, ніж гамма. Це одна з дивних його властивостей.

— Нам зараз це на руку. Альфа— і бета-частинки мають дуже невеличку проникливу властивість — у відміну від гамма-частинок. Отже, буде досить захисту з свинцевих сумок і домішку свинцю в склі шоломів. Звичайно, важкі свинцеві сумки дуже утруднять роботу і не дадуть можливості скоротити кількість вилазок до печери. Проте іншого виходу я не бачу. Так, це питання ясне, хоча, зрозуміло, вам, Вадиме, доведеться ще раз пильно вимірити активність випромінювання мінералу, особливо — в печері. Від цього, як ви розумієте, залежатиме тривалість перебування в надрах. Далі, скафандри доведеться тримати не в каюті, а в одному з шлюзів астроплана. Їх зовнішня поверхня під впливом альфа— і бета-частинок може стати радіоактивною і теж небезпечною для нас.

— Правильно, Миколо Петровичу, — погодився Сокіл. — Треба буде регулярно перевіряти і скафандри.

— То ж воно й є. Я зовсім не хотів би, щоб хтось з вас занедужав на променеву хворобу… Тепер далі. Зберігати інфрарадій поки що краще всього назовні. В нашому міжгір’ї є чимало невеличких печер. Подивимося, як він поводитиметься, коли його зібрати докупи: це також нез’ясоване питання. А от як везти інфрарадій на Землю — остаточно не знаю, — засмучено сказав Риндін. — Космічне проміння може влаштувати нам таку реакцію, таку активізацію інфрарадію, що ми з вами і кісток не зберемо… Судячи по вашому експерименту, Вадиме, можна чекати, що космічне проміння буде активізувати інфрарадій ще дужче.

— Цілком можливо. А коли захистити мінерал на час польоту свинцевими аркушами? — висловив припущення Сокіл.

— Ви забуваєте, що вони знадобляться нам самим, дорогий мій, — спростував його Риндін. — Свинцевих аркушів у нас не так уже багато. Ні, це не підходить… Проте що можна вигадати ще? Не знаю… Можу сказати тільки одне: якщо нам не пощастить знайти захист інфрарадію від космічного проміння — доведеться відмовитися взагалі від думки везти його на Землю. Так, так, Вадиме, я розумію, що вам неприємно чути таке. Але ми не можемо рискувати долею цілої експедиції! — твердо закінчив Риндін.

— Гадаю, слово “рискувати” тут надто делікатне, — озвався Ван Лун. — Вважаю, ми просто вибухнемо по дорозі. Якщо не упакуємо інфрарадій дуже-дуже добре.

Сокіл мовчав. З його засмученого обличчя було видно, що йому важко примиритися з думкою про неможливість привезти дорогоцінний мінерал, реальне ствердження його теоретичних міркувань, на Землю. Але він навіть краще за інших розумів, що Риндін має цілковиту рацію. Треба будь-що знайти, винайти засіб захистити інфрарадій від впливу космічного проміння. Втім, де той засіб? У чому він полягає? Як його знайти?..

Того вечора Галя Рижко довго не могла заснути. Вона лежала в гамаку і міркувала. Яка страшна сила таїться в інфрарадії! І як дивно, що він такий простенький, непоказний зовні! Якісь камінці. Ну, світяться в темряві, велике діло! Звісно, забавно, втім… Ні, це просто досадно: якщо б камінці не світилися, вона, напевно, пройшла б повз них і не звернула ані найменшої уваги. Невже і ультразолото буде таким самим непомітним? Ні, ні, такого не може бути! Адже ж сама назва яка приваблива: ультразолото! Цікаво, як воно виглядає? І хто з них його відшукає? Мабуть, Вадим Сергійович, він спеціально ж розшукує його, те ультразолото. І навіть каже, що воно мусить бути десь поблизу…

Фантазія дівчини розпалювалася. А чому не може трапитися так, що ультразолото знайде також вона? Скажімо, це може відбуватися так…

Вони довго, цілий місяць копають глибоку шахту. Вадим Сергійович палко доводить, що ультразолото незабаром з’явиться, а проте його все немає й немає. Вони в скафандрах спускаються в шахту і шукають глибше й глибше. Складні прилади підтверджують слова Вадима Сергійовича: так, шукачі ультразолота на вірному шляху! Дедалі більше підвищується температура в шахті. Ось уже майже неможливо працювати, така жара. Мабуть, шукачі наблизилися до підземних вогнищ, де створюється магма. Так, певна річ, тільки там можна ще знайти дорогоцінний благородний метал, тільки там, у глибоких надрах Венери, збереглися його запаси. І жара, задушлива жара!.. Хтось падає непритомний. Його виносять з шахти, але Галя не кидає роботи. Вона знає, що саме їй треба бути попереду, завжди попереду! Галя обливається потом, вона вже через силу може дихати, в голові стоїть важкий гул, але вона вперто працює. Потім ще хтось непритомніє. Проте не вона! Вона лишається сама. На ній лежить уся відповідальність, від неї залежить успіх діла! Галя знає це — і працює. І ось лунає грім! Все навколо гуркотить і здригається, це дуже страшно, — але із отвору, який пробила останнім ударом Галя, вже ллється потік вогняного, сліпуче яскравого, дорогоцінного розплавленого ультразолота! І тоді втомлена вкрай, але безмежно щаслива Галя підіймається на поверхню і скромно доповідає Миколі Петровичу: ультразолото знайдене!..

Або ні, навіть не так. Адже ж ультразолото зовсім не обов’язково мусить бути розплавленим. І перед очима збудженої дівчини вже виникала інша, не менш фантастична приваблива картина…

Знову праця в шахті. Обов’язково в шахті, бо таємниче ультразолото мусить знаходитися десь глибоко під поверхнею Венери, адже ж це всім відомо. І знову товариші один за одним змушені кинути роботу. їм треба відпочити, їм бракує сил. Ніхто не може бути таким наполегливим і самовідданим, як вона, цього Галя певна, хоча, звісно, ніколи й нікому про це не скаже. І, звичайно, вона знову робить останній удар киркою. Перед нею відкривається величезна печера. Зрозуміло, ця печера аж ніяк не така похмура, як та, з потворою… Вона залита яскравим світлом. Посередині неї, наче неймовірний велетенський самоцвіт, в якому виблискує золоте полум’я, граючи всіма барвами райдуги, — лежить блискуча багатогранна брила ультразолота! До неї навіть не можна наблизитися, така вона сяюча, вона засліплює очі, від неї в усі боки розлітаються блискавки, сині, зелені, червоні холодні блискавки… Ось воно яке, ультразолото! І Галя приводить Миколу Петровича до цієї печери, показує йому: будь ласка, ультразолото знайдене, все в порядку!..

Легко зрозуміти, як страждала Галя Рижко протягом цих злощасних п’яти діб, які їй довелося провести в каюті, доки не зник біль і не спав опух. Адже решта працювали, тільки вона сама лежала, нічого не роблячи, і навіть заважала товаришам, які змушені були ходити біля неї. Втім, усе минає, — минула і хвороба. Галя взяла, нарешті, участь в спільній роботі.

Вона допомагала Соколові, який наполегливо шукав ультразолото, але ніколи не розповідала Вадиму Сергійовичу про свої мрії, пов’язані з цим таємничим елементом, що досі вперто ховався від них. За дорученням Миколи Петровича Галя збирала гербарій зразків рослинності Венери — і це було дуже цікаво. Колекція рослин юрського періоду! Кожен зразок, який Галя додавала до гербарію, збагачував не лише ботаніку, а й палеоботаніку — науку про найстародавніші, доісторичні рослини. Адже досі наука мала справу тільки з скам’янілими рештками подібних рослин або їх відбитками, що збереглися в нашаруваннях земної кори. А тепер учені побачать справжні рослини юрського періоду, зірвані Галею власноручно на Венері, справжні оранжево-червоні паростки, бруньки, різнобарвні квіти! Наукову цінність такого гербарію не можна було порівняти ні з чим. Галя чудово розуміла це — із захопленням збирала рослини, щиро радіючи, коли Микола Петрович хвалив її за який-небудь рідкісний екземпляр.

Але найчастіше вона подорожувала вдвох з Ван Луном до “печери потвори”, як називали вони місце підземної бійки з гігантською вусатою твариною. Побоюючись повторення такої бійки, Ван Лун під час першого ж таки походу по інфрарадій знищив дитинчат тварини, які залишалися в печері.

— Могли зрости. Тепер безпечно, — лаконічно повідомив він Галі після того.

Ці подорожі були дуже втомлюючими. Обережний Ван Лун стежив за тим, щоб вони швидко збирали мінерал, як розпорядився Риндін, і без затримки переносили його до міжгір’я. Академік побоювався впливу інфрарадію на організми людей. Іноді Ван Лун буркотів:

— Носимо, не знаю, для чого. Забрати з собою на Землю не можна, тільки кладемо й кладемо. Для радості Вадима, мабуть.

Втім, таке було розпорядження Риндіна, який сподівався все ж таки знайти спосіб захисту інфрарадію від космічного проміння.

Думки про інфрарадій не давали Галі спокою. її захопило одне цікаве питання, пов’язане з цим дивовижним елементом.

Інфрарадій сильно обпік їй ногу. В його активності дівчина переконалася на власному досвіді. Але ж вона зазнавала дії інфрарадію дуже недовго. Тоді як же та потвора і її дитинчата? Адже ж вони жили в печері постійно, хоч та печера була вкрай насичена випромінюванням інфрарадію. І він ніяк не впливав на них. Чому? Потвора не лише не зазнавала шкоди від випромінювання, але навіть, думала Галя, не помічала його. Інакше хіба ж вибрала б вона цю печеру для свого лігва? А її дитинчата? Припустімо, що інфрарадій не впливав на дорослу потвору, тому що на ній був товстий панцир: хто його знає, може, той панцир так само затримував випромінювання, як свинець, Галя не знала цього. Проте на дитинчатах панцира ще не було, їх укривала тільки кошлата шерсть. Чому ж інфрарадій не впливав і на них?..

Галя поділилася своїми думками з Ван Луном і Соколом.

— Гадаю, тварини пристосувалися, — відповів перший. — На Землі теж так, згадайте. Тигр боїться води, бобер не може жити без води, наприклад.

— Так то тигр, а то бобер, — заперечила Галя. — Цілком різні тварини.

— Нагадаю: обидва, як це сказати?.. А, ссавці! Тоді можна інший приклад. Бурий ведмідь живе в лісі, білий — у воді. Обидва ведмеді. Пристосувалися до умов.

Дівчина була незадоволена з такої відповіді. Певна річ, умови багато значать, це вірно. Але дія інфрарадію, який, наче вогонь, обпікає шкіру, — які вже тут умови!

Між тим, Сокіл підтримав Ван Луна. Він додав:

— Мені здається, ви маєте рацію, Ван. Закон пристосування, добору діє всюди, і тут, на Венері, також. Тільки, Галиночко, це не можна розуміти, як, скажімо, просту звичку. Мовляв, потрапила якась тварина до певних умов, до нової для неї обстановки, — і пристосувалася. Це звучало б надто наївно, спрощено. У нових, незвичних для неї умовах тварина найчастіше просто гине, не встигнувши звикнути і пристосуватися. Пристосування до умов життя — справа дуже довгого часу, багатьох поколінь. З роду в рід більшість тварин не витримувала якихось умов, гинула. Лишалися в живих тільки найміцніші окремі екземпляри. Вони давали потомство — із нього також вимирала більшість. Так тривало тисячі й мільйони років. А внаслідок такого жорстокого добору і залишилися тільки ті тварини, ті види, які пристосувалися до трудних умов. І ті, що лишилися, пристосовані, почувають себе за цих умов, за яких гинули мільярди їхніх предків, дуже непогано.

— Чого доброго, ви скажете ще, що тим вусатим потворам було навіть приємно в інфрарадієвій печері? — спитала недовірливо Галя.

— Певен, що і зручно, і приємно, якщо відносно них можна вживати такі вислови, — підтвердив цілком серйозно Сокіл. — І навіть більше того, Галиночко. Можливо, ці тварини на сучасній стадії їх розвитку навіть потребують того, щоб тепло, яке випромінює інфрарадій, постійно підігрівало їх або їхніх дитинчат. А коли б примусово перевести їх до іншої печери, без інфрарадію, без додаткового опалення, можливо, ці тварини, а особливо їхні дитинчата, не витримали б нових для них умов, загинули б.

— Одному добре, іншому погано, — глибокодумно сформулював короткий висновок Ван Лун.

Галі Рижко лишалося тільки прийняти таке пояснення: іншого ж не було. Та й Микола Петрович також підтвердив міркування Сокола, хоча й розсміявся добродушно, коли Ван Лун несподівано почав з незадоволеним виглядом розвивати щойно зроблений ним висновок:

— Одному добре — це Вадимові міркувати. Іншому погано — це мені займатися тут тваринами.

— Але чому, Ван? Ви нібито вдосталь полюєте…

— “Полюю”? Таке слово звучить тут як насмішка. Тут, на Венері, підкреслю. Де інтересні, красиві бронтозаври, ігуанодони, яких мені обіцяв Вадим? Де справжні теплокровні тварини, на яких приємно полювати?

— Ну, як на мою думку, то бронтозаврів і ігуанодонів навряд чи можна було б вважати красивими, Ван, — насмішкувато зауважив Сокіл. — До того ж, вони аж ніяк і не теплокровні.

— Все одно, — наполягав Ван Лун, — вони схожі на справжніх тварин. Чому обманули, Вадиме? Бачу на Венері тільки всіляких комах, павуків та черв’яків. Дуже погана фауна! Якщо б знав таке раніше…

— То не полетіли б, Ван? Лишилися б на Землі?

— Ні, такого не говорив. Проте взяв би з собою хімічні порошки або рідину для ваших комах. На них, дозволю собі зауважити, шкода витрачати чесні кулі. Так!

— Втім, товаришу Ван, хіба не стали в пригоді ваші кулі там, у печері? — вставила Галя Рижко. — Хіба та потвора не страшніша від тигра чи якогось іншого крупного хижака?

Ван Лун зневажливо махнув рукою:

— Дівчина не здатна зрозуміти красоти полювання! Порівнює: благородний тигр, смугаста блискавка, — і незграбна тварюка, що плазує на кошлатому череві. Мисливцеві соромно слухати такі слова. Тигр — красень; тварюка в печері — кошлата гидота з кривими лапами. Мисливцеві Ван Луну дуже неприємно, дуже погано…

А проте дисциплінований Ван Лун акуратно виконував одержане ним розпорядження Риндіна і сумлінно збирав колекції комах — представників своєрідної фауни Венери, хоча й морщився виразно щоразу, демонструючи товаришам нові зразки. Його колекція була чи не багатшою від гербарію Галини Рижко.

Втім, не менш цікавою була й третя колекція, яку старанно збирав Вадим Сокіл, — мінералогічні зразки найрізноманітніших порід, щедро представлених у міжгір’ї, де лежав астроплан. Сокіл охоче пояснював Галині:

— Справді, мені пощастило! Навіть не треба шукати і відправлятися в розвідки. Наше міжгір’я само по собі є величезним зібранням всіляких порід — і було б просто соромно не зайнятися їх класифікацією. Микола Петрович мав рацію, як і завжди. Адже ж він одразу, після першої ж таки вилазки, зробив висновок, що це міжгір’я виникло внаслідок якоїсь великої сейсмічної катастрофи. Нашарування кори Венери зсунулися, наче хтось спеціально для нас ножем зрізав їх. Як у музеї — підходь і вивчай будову кори! А пам’ятаєте, як старий найточніше визначив з першого погляду напрямок порід-супутників ультразолота? Я, досвідчений геолог, міг тільки позаздрити йому. Ні, в Миколи Петровича безумовно є якась гостра інтуїція, яка допомагає йому розбиратися в найскладніших питаннях швидше від нас усіх, разом узятих! Надзвичайно світла голова!

Галя й сама давно вже переконалася в цьому. Вона завжди, мов зачарована, слухала розповіді і пояснення академіка, який умів про все говорити просто і страшенно цікаво. Для неї Микола Петрович був чимсь на взірець доброго, лагідного чарівника, який розкривав перед нею невичерпні багатства науки, показував шлях розв’язання найскладніших і найзаплутаніших задач і загадок, що раз у раз поставали перед мандрівниками. Перше-ліпше явище, першу-ліпшу подію Микола Петрович умів поставити на належне, немовби призначене їм місце в ланцюгу інших явищ і подій. І виходило, що в усьому тому не було нічого загадкового або таємничого, що рішуче все було пов’язане з попередніми явищами і фактами, обумовлювалося ними — і навіть просто не могло не відбутися! Треба було завжди тільки зрозуміти, врахувати, зважити. А тоді — передбачати, бути напоготові до подальшого, хоча б воно і віщувало нові й нові нібито несподіванки. Це правило, це гасло академіка Риндіна ніде не могло бути більш дійовим і вірним, ніж в складних умовах їх життя на незнаній планеті.

— А для того, щоб бути до всього готовими, треба прагнути кожної хвилини поповнювати свої знання, нічого не пропускати, все враховувати і науково аналізувати, — підкреслював завжди Микола Петрович.

Ще кілька днів тому академік Риндін сказав після вечері, коли мандрівники за звичкою обмінювалися перед сном своїми думками і враженнями:

— Ми, друзі мої, як на мою думку, маємо тепер всі підстави припускати, що ультразолото знаходиться десь зовсім близько. Зразки порід-супутників, а особливо ті, які Вадим приніс сьогодні, — всі ці зразки, починаючи з того, який був здобутий в день бійки з дзьобастим павуком, свідчать про близькість ультразолота. Немає лиха без добра! Ми вже не раз скаржилися і сумували з приводу того, що доля закинула нас до цього дикого міжгір’я з його скелями й урвищами. А між тим — саме тут нам найлегше відшукати ультразолото, бо природа Венери приготувала нам тут глибокі зрізи порід, чи не так, Вадиме? Пам’ятаєте, Галю, дитячу казочку про те, як колобок закотився за скриньку, лежить там і сміється: я тут, я близько, ану, відшукайте мене!.. От і наше ультразолото зараз ховається від нас, наче отакий чарівний казковий колобок. Вадиме, на вашому місці я не дозволяв би навіть ультразолоту сміятися з нас, а мерщій відшукав би його!

Вадим Сокіл сконфужено закліпав короткозорими добродушними очима: слово честі, він докладав усіх зусиль до того, щоб його розшуки увінчалися успіхом. Протягом минулих тижнів він склав докладний план залягання порід у міжгір’ї, простежив виходи жил-супутників, що красномовно говорили про близькість ультразолота. Втім, дорогоцінний елемент усе ще ховався від геолога. Він був десь тут — це ясно. Але де саме?..

Іноді з астроплана виходив і сам Микола Петрович, хоча здебільшого він весь час сидів, занурений в розрахунки, в навігаторській рубці, намагаючись знайти розв’язання найважчого завдання — зворотного вильоту на Землю. Проте воно тікало від Риндіна так само, як ультразолото від Сокола. Жартуючи, академік говорив, що він усе ж таки має виправдання: адже у геолога були принаймні жили-супутники, за якими той міг визначити потрібний напрямок розшуків, тоді як у Миколи Петровича — самі скелі, серед яких на дні міжгір’я лежав міжпланетний корабель.

Після пам’ятної пригоди з велетенським павуком навіть Сокіл, що не дуже любив зброю, яка обтяжувала його і заважала працювати, — навіть він виходив з корабля не інакше, як захопивши з собою великий автоматичний пістолет з розривними кулями. Такий самий пістолет брав з собою, виходячи назовні, і Микола Петрович. Грізна зброя висіла на поясі Риндіна і, як здавалося Галі, зовсім не гармоніювала з мирним виглядом академіка, з його добрим усміхненим обличчям, його лагідною, м’якою манерою говорити. Але — що поробиш? Життя на Венері насичене небезпеками, це розумів кожен. Коли завгодно, першої-ліпшої хвилини з густих оранжевих заростей, що оточували астроплан, могла з’явитися якась нова потвора, — хіба мало було їх на цій чужій і загадковій планеті?..

Ось чому Вадим Сокіл, навіть захопившись працею, раз у раз тривожно оглядався на всі боки. І почував себе найкраще тоді, коли поблизу від нього був хтось з товаришів.

Незабаром після сніданку Микола Петрович визирнув з верхнього люка астроплана, побачив недалеко Сокола, який з захопленням працював киркою, і гукнув йому:

— Вадиме, я вирушаю до складу. А Ван Лун і Галя незабаром мусять повернутися з печери з інфрарадієм. Може, ви зробите невеличку перерву, відпочинете? Не люблю я, коли ви лишаєтесь самі.

Вадим Сокіл обернувся в бік Риндіна і замість відповіді показав на свій заряджений пістолет: не турбуйтеся, мовляв, усе буде в порядку!

— Ну, гаразд, дивіться!

Геолог почув, як захлопнувся за Миколою Петровичем люк, і знову взявся за роботу. Сьогодні, як йому здавалося, він майже зовсім “спіймав за хвіст” таємниче ультразолото. Воно було близько, воно знаходилося буквально в кількох кроках від Сокола, — так говорили всі ознаки. Жила породи-супутника певно вказувала на величезну кам’яну брилу, що звисала над схилом міжгір’я. Саме тут, під цією брилою, мусило ховатися ультразолото!

Сокіл на мить замислився. Звичайно, легше за все було б висадити в повітря цю важку брилу і не копатися під нею. Але під час вибуху скали могли пошкодити стінки міжпланетного корабля. Не годиться! Можна було б іще зробити серію дрібних вибухів, руйнувати брилу по частинах. Але це забрало б силу-силенну часу; крім того, невідомо, на якій глибині, з якого боку брили ховається ультразолото, що вперто тікало від геолога.

Зітхнувши, Сокіл знову взявся за кирку. Треба спробувати з боку жили-супутника. Якщо його припущення здійснюватимуться, тоді можна буде вжити електричний перфоратор, він допоможе. А коли брила виявиться надто твердою, тоді вже доведеться обміркувати з товаришами, як розподілити дрібні вибухи. А раптом йому пощастить — і самородки ультразолота виявляться саме в цьому місці? Те, що ультразолото мусить бути в цій системі порід саме у вигляді самородків, Сокіл вирішив давно, так підказував йому весь досвід бувалого геолога-розвідника.

Він встиг зробити після відходу Риндіна всього лише кілька енергійних ударів киркою, як у нього виникло неприємне відчуття незручності. Воно зв’язувало його рухи. Соколові здавалося, що позаду хтось стоїть і уважно, набридливо вдивляється йому в спину. Це відчуття було таким реальним, що він вирішив: повернувся хтось з товаришів. Не оглядаючись, він роздратовано сказав:

— Що то за дурна манера — підійти ззаду і мовчки стояти.

І зразу ж таки він збагнув: таж не могли ще Ван Лун і Галя так швидко повернутися з печери! Дурниця яка, ясно, чому ніхто йому не відповідає. Сокіл нервово обернувся — і заціпенів.

Дивна, незграбна і огидна істота наближалася до нього знизу. Геолог мимоволі відсахнувся до кам’яної брили, яка височіла за ним. В нього втупилися холодні прозорі очі, наче вдавлені в коричневий панцир голови. З обох її боків повільно, вигинаючись у повітрі, рухалися довгі жовті щупальці. Величезні, розташовані горизонтально щелепи, схожі на криві гострі шаблі, розсувалися дедалі ширше, готові схопити, розсікти надвоє свою здобич.

Сокіл здригнувся: та чи не той це фантастичний дракон, про появу якого так наполегливо розповідала Галя, коли вони опритомніли після падіння на поверхню Венери?..

Правда, правда, ніколи й ніде земна палеонтологія не знаходила в шарах юрського періоду решток, які бодай віддалено нагадували таку тварину. Втім, — хіба хоча б одна з зустрінутих мандрівниками на Венері потвор, включаючи сюди і гігантського павука, була знайома земній палеонтології?

Звідки взявся тут цей дракон? Міркувати про це довго не доводилося: напрям, в якому він рухався, сам давав відповідь на запитання. Очевидно, він виповз із заростей внизу, приваблений чимсь у міжгір’ї. Виповз обережно і безшумно, як хижак, що підкрадається.

На добрий десяток метрів тягнулося тіло дракона, розподілене на безліч сегментів. Воно звивалося, підтримуване великою кількістю дрібних, хутких ніжок, і повільно посувалося вперед, немовби пливло на тих ніжках. Щупальці дедалі неспокійніше ворушилися в повітрі, і роззявлені щелепи націлювалися на здобич.

Якісь нечіткі, неясні спогади пролинали в голові похололого від жаху Сокола, Де він бачив щось подібне? Коли це було? Таке — і разом з тим не таке, інше?..

Нарешті, геолог згадав. Неслухняними пальцями він відстібав кришку кобури, в якій був автоматичний пістолет, і нечутно, тремтячими губами шепотів:

— Сколопендра… гігантська сколопендра!

Так, цей дракон був би дуже схожим на земну хижу багатоніжку, якщо б її збільшити в сотні разів! А земна сколопендра — найнебезпечніша істота, яка, вкусивши людину, вбиває її своєю отрутою! Так от яке чудисько бачили Галя Рижко і Ван Лун в ілюмінаторі астроплана першої ночі їх перебування на Венері, ось який дракон заглядав тоді всередину міжпланетного корабля…

Сколопендра наближалася до Сокола, якого вона, очевидно, давно вже обрала собі жертвою і тепер не сумнівалася в успіху. Вона невмолимо насувалася, не зводячи з нього гіпнотизуючого погляду холодних безжалісних очей. Нарешті, Соколу вдалося вихопити пістолет.

Притулившись спиною до кам’яної брили, яка не дозволяла йому відступати, геолог спробував прицілитися прямо в голову сколопендри, між її немигаючими очима. Проте ніколи в своєму житті Вадим Сокіл не був хоча скільки-небудь вмілим стрільцем, ніколи не приваблювали його ані полювання, ані спортивна стрільба. Не зайнявся він учбовою стрільбою і під час польоту в міжпланетному просторі, хоча Ван Лун не раз нагадував йому про це. Тим більше непридатний він був на роль стрільця тепер, коли заважало хвилювання і ствол пістолета стрибав перед його очима.

Геолог перехопив праву руку лівою, щоб спинити тремтіння. Це не допомогло, пістолет і далі стрибав у руці. Тоді він, уже не намагаючись цілитися, з одчаєм натиснув на спуск пістолета. Він забув, що автоматична зброя стріляє, як кулемет, випускає кулі одну за одною, якщо натиснуто її спуск.

Частий дріб пострілів пролунав у міжгір’ї і змовк. Сокіл опам’ятався тільки тоді, коли пістолет перестав стріляти, хоча геолог все ще одчайдушно натискував на спуск.

“Що ж я наробив!.. Адже ж магазин пістолета спорожнів!” — прорізала свідомість Сокола страшна думка.

Пістолет тепер не міг допомогти: Вадим Сокіл навіть не захопив з собою з астроплана запасних обойм з патронами.

Геолог безпорадно озирнувся. Відступати немає куди. Велика кам’яна брила перегороджувала шлях. Вона з трьох боків замкнула Сокола своєю вдавленою холодною поверхнею. Тільки внизу, проміж брилою і вологим грунтом лишалася вузька щілина, куди можна було б втиснутися. Але — хіба не знайдуть його і там довгі щелепи дракона?

Потвора повільно, неквапливо наближалася. її кругле блискуче тіло звивалося, уздовж нього пробігали внутрішні хвилі, які підіймали по черзі тверді сегменти — від хвоста, що закінчувався двома вигнутими відростками, до широкої плескатої голови з страшними щелепами. Холодні безжалісні очі не відривалися від людини в скафандрі, що причаїлася, завмерши, біля кам’яної брили, вони все ще гіпнотизували її своїм немигаючим пильним поглядом. Так робить беззахисною свою жертву удав перед тим, як схопити її.

Сокіл притиснувся до кам’яної брили. Він відчув, як товсте скло його шолома треться об каміння. І тієї ж миті він побачив, як усього метрах у двох від нього зімкнулися в повітрі щелепи дракона.

— Що робити? Що робити?.. — несвідомо шепотів Сокіл, стискаючи єдину зброю, яка залишалася в нього, — кирку.

Проте якщо вона могла ще допомогти йому в боротьбі проти гігантського павука з його м’яким тілом, то нащо придатна була кирка проти велетенської сколопендри з її закутим у панцир тулубом?

Геолог ще раз озирнувся, безнадійно подивився вгору. Над ним нависала кам’яна брила, висока і гладка, без будь-яких виступів, по яких можна було б видертися нагору. І раптом Сокіл, не вірячи очам, побачив угорі, високо над собою, постать людини в скафандрі. Людина ця стояла на краю скелі, вона немовби замахувалася правою рукою. Хто це?

— Лягайте! Лягайте, Вадиме Сергійовичу! — почув геолог дзвінкий, напружений голос Галі Рижко.

Навіщо лягати?.. Втім, роздумувати було ніколи. Сокіл кинувся на грунт і протиснувся до вузької щілини між брилою і грунтом.

Секунда загрозливої, тривожної тиші — і заглушливий гуркіт вибуху струсонув його тіло. І знову стало тихо, тільки осипалося десь зовсім близько від нього дрібне каміння, стривожене вибухом. Порятунок? Ні! Ось ще ближче, ніж каміння, що осипається, сухо клацнули щелепи сколопендри. Значить, її не вбито, зараз вона дотягнеться до нього, ніщо вже не допоможе, не врятує…

“Кінець!” — майнуло в голові Сокола.

Проте минула секунда, друга, третя — і нічого не відбувалося. В шоломі знову залунав голос Галі Рижко — тепер уже зовсім інший, радісно схвильований:

— Кінець! Вилазьте, Вадиме Сергійовичу! Вилазьте! Кінець!

І зразу потому — знову звук щелеп, що зімкнулися. Сокіл нічого не розумів: ось біля самої його голови паща сколопендри, а Галя кричить-”вилазьте”!.. Куди?

А дівчина кликала його й далі:

— Та вилазьте нарешті, Вадиме Сергійовичу! Що ви, знепритомніли, чи що?

Зусиллям волі Сокіл примусив себе трохи підвести голову і визирнути із щілини. І зразу ж таки він здригнувся. Прямо перед ним була роззявлена паща сколопендри, живої і, як і раніше, грізної. Її щелепи судорожно змикалися і розмикалися. Але, як це не дивно, голова потвори не посувалася до нього. І холодні немигаючі очі втупилися вже не в нього, а кудись убік.

Обережно, крадькома, щоб рухливі гострі щелепи не зачепили його, Сокіл видряпався з вузької щілини, підвівся на ноги, все ще притримуючись за кам’яну брилу.

Біля самої скелі корчилося гігантське тіло в блискучому панцирі, але на місці голови на тулубі була широка рвана рана. Відірвана голова була відкинута вибухом гранати. Потвора не вмерла одразу. Тулуб з незчисленними маленькими ніжками жив іще своїм власним життям. Продовжувала жити і відірвана голова. Вона все ще ворушила щелепами, немов і зараз намагалася схопити, вбити і розтрощити на шмаття здобич, на яку полювала тільки хвилину тому.

— От живуча голова! — пролунав голос Галі Рижко, яка хутко спускалася схилом міжгір’я до Сокола. — Дивіться, Вадиме Сергійовичу, їй відірвало голову, а вона все ще живе! Обережніше, Вадиме Сергійовичу, не підходьте близько, бо вона зненацька може зачепити вас… Треба сфотографувати цю штуку, адже ж це буде прекрасний зразок для колекції Ван Луна. От шкода, що не було часу сфотографувати її живою і непошкодженою! Втім, і так непогано. Ну й дракон, ну й страховисько!

Дівчина явно наслідувала в поведінці манери її кумира в мистецтві полювання і влучної стрільби, безстрашного Ван Луна. Вона робила вигляд, ніби взагалі не трапилося нічого, вартого уваги: так, мовляв, дрібничка, маленький випадковий епізод, тільки і всього…

Але Сокіл уже не слухав її. Та він і нездатний був зараз взагалі нічого почути. Він дивився на кам’яну брилу, під якою щойно ховався. Від вибуху атомітної гранати брила луснула, розсілася на дві частини. А шматок її біля самого підніжжя розсипався великими і дрібними уламками. І серед тих уламків тьмяно, металічно виблискували якісь округлі камінці. Скалок було багато, вони рясно вкривали грунт, вони розкотилися в усі боки. І всюди в них виблискували світло-жовті металічні вкраплення!

Забувши про сколопендру, про її грізні щелепи, які все ще рухалися, про все, що зараз трапилося, не чуючи Галі, Вадим Сокіл кинувся знову до брили: він бачив і усвідомлював тільки ті вкраплення.

— Обережніш, Вадиме Сергійовичу… голова! — вигукнула Галя, яка вже збиралася фотографувати свого дракона.

Голова сколопендри, немов роблячи останнє зусилля, сіпнулася назустріч Соколу, що пробігав повз неї. Геолог не бачив і цього. Він нахилився над виблискуючими самородками. Паща зімкнулася над його шоломом — і встигла схопити піднесену кирку, яку тримав у руці Сокіл.

Пролунав сухий і різкий тріск. Щелепи миттю перетерли мов сірник дубову рукоятку кирки — і після того більше вже не рухалися, витративши останні сили. Сокіл неуважно поглянув туди, звідки долинув тріск. Він дивився на голову сколопендри, на свою покалічену кирку, наче щось пригадуючи. Але ось погляд його знову впав на металічні самородки. Тоді він роздратовано вигукнув:

— Моя кирка! Адже ж вона мені зараз необхідна!

Він нахилився до величезної голови, вихопив з її щелеп кирку з відламаною рукояткою. Не звертаючи більше ні на що уваги, геолог знову схилився над шматком брили, відбиваючи від неї киркою вкраплені самородки.

— Та що там у вас трапилося, Вадиме Сергійовичу? — дивувалася Галя Рижко.

Сокіл, як і раніше, нічого не чув. Він обтирав тремтячими пальцями шматок світло-жовтого металу, зчищав з нього порох, перекладав з руки на руку, мов живу істоту, ніжно й любовно. Ось він повернувся до світла і почав ще уважніше розглядати цей шматок металу, що виблискував тепер уже яскравіше.

— Вадиме, що сталося? Начебто, зауважу, був вибух, — почула спантеличена Галя голос Ван Луна. Мисливець спускався сюди до неї, несучи важку свинцеву сумку з інфрарадієм.

Він зняв сумку, з полегшенням поклав її на грунт. Потім окинув швидким поглядом убиту потвору, в якої все ще ворушилися, — правда зовсім кволо, — незчисленні ніжки, Вадима Сокола, який не звернув і на нього уваги, поглянув на пояс Галі Рижко, де звисала порожня петля від атомітної гранати, і задоволено вимовив:

— Відзначу: хороша робота, дівчино. Відмінно випробували гранату. Інтересно: знову зустріли вашого дракона? Дуже-дуже добре. Вадим, гадаю, тепер не буде сперечатися: чи був, чи не був тоді дракон?.. Тисну руку, дівчино. Прекрасно зроблено, повторю ще раз. Так!

І він урочисто потиснув маленьку руку Галі своєю великою рукою, що здавалася ще більшою в товстій гумовій рукавичці скафандра. Галя не могла приховати щасливої посмішки: це ж не хто-небудь, а сам Ван Лун хвалив і поздоровляв її. Тут уже не приховаєш збудження під незалежним, зовні байдужим виглядом!

Добре хоч, що їй не довелося міркувати над відповіддю Ван Луну, її виручив Сокіл. Він побачив Риндіна, який вийшов знову з люка астроплана. Академік також здивовано оглядався. Вибуху атомітної гранати він, ізольований стінками міжпланетного корабля, не чув, проте бачив зараз збудженого геолога і хотів довідатися, в чому полягає причина такого збудження. Вадим Сокіл кинувся до нього:

— Миколо Петровичу, слухайте! Миколо Петровичу! — кричав він, зовсім забувши про те, що Риндін не зможе все одно почути його. — Ультразолото! Воно знайшлося! Ось воно! Я певен, що це воно! Дивіться!

Геолог згарячу дійсно забув, забув про все, що передувало його знахідці. Він перестрибнув через голову сколопендри, з розбігу перескочив і через її круглий тулуб, і підбіг до Риндіна, простягаючи йому один із світло-жовтих самородків. Микола Петрович, втім, і не потребував пояснень, хоча, певна річ, він не чув нічого із схвильованих вигуків Сокола. Він спустився драбинкою вниз і взяв самородок. Дві голови схилилися над дорогоцінним шматком металу — одна в прозорому шоломі і друга, непокрита, з шапкою сивого волосся, що розвівалося по вітру. Обидва щось говорили, перебиваючи один одного. Риндін поплескав Сокола по плечу скафандра, геолог блаженно і радісно посміхався.

Ван Лун виразно поглянув на Галю, підморгнув їй:

— Новина, зауважу, дуже інтересна. Хочу подивитися теж, а? Коли сфотографуєте цю милу тваринку, Галю, приходьте. А сумка хай поки що полежить тут.

— Гаразд, гаразд, — відповіла Галя, готуючи фотоапарат.

Ван Лун рушив до астроплана. А Галя лишилася біля вбитої потвори, зайнята фотографуванням. І в той же час вона чула схвильований голос Сокола, який не кидав доводити Риндіну, хоча академік зовсім нічого й не заперечував, тим більше, що він не чув жодного слова геолога:

— Адже ж це самородок, Миколо Петровичу! І ясно, що це не звичайне золото. Та й який же ще метал міг би мати такий вигляд? Спробуйте, наскільки він важчий від звичайного золота! Воно, наше ультразолото, тут, під цією брилою, як ми й гадали. Я ще вранці остаточно визначив напрямок жил-супутників. Зараз я побіжу до лабораторії, проаналізую, хоча й без того знаю, — сумніву бути не може.

І раптом Галя Рижко стривожено підвела голову. їй здалося, що десь поза скелями, що оточували міжгір’я, знову лунає той самий дивний гул, який вони чули під час першої великої вилазки, першого дня їх знайомства з природою Венери, там, у густих хащах, де вони пробиралися, прокладаючи собі шлях електроножем. Дивний гул, — ніби низько пролітав літак…

Цей гул долинав з-за скель, він дедалі гучнішав, наче й справді з боку лісу летів великий літак.

Галя не встигла навіть зібратися з думками, як над високими скелями з’явилося щось велике й довге, оточене переливчастим сріблястим сяйвом. У тому сяйві око ледве розрізняло швидкий рух мелькаючих прозорих крил. Дивовижна істота пролетіла понад скелями і повисла майже нерухомо в повітрі над астропланом. Все наповнилося низьким тремтячим гулом, немов над міжгір’ям безнастанно гуділа одна, найтовстіша струна величезного контрабаса. Істота висіла в повітрі над міжпланетним кораблем, вона мала довге кругле тіло, велику голову з величезними виряченими очима — і широкі прозорі сітчасті крила, які з неймовірною швидкістю мелькали над нею, зливаючись в одне сріблясте блимаюче сяйво.

— Бабка! Гігантська бабка! — закричала Галя Рижко.

Із заглушливим дзижчанням бабка рвонулася вбік. Мандрівники завмерли від несподіванки. Довге тіло бабки досягало не менше як п’ять-шість метрів. Міцні сухі її лапи з гострими кігтями були підібгані.

Бабка пролетіла зовсім низько над Галею Рижко, обдавши її поривом вітру від блискучих прозорих крил. Дівчина відсахнулася і схопилася за гвинтівку. Проте бабка вже пролинула над нею. Вона летіла знову до астроплана, описуючи широке коло. Галя Рижко прицілилася, але бабка знову рвонулася вбік.

Нарешті Галя вистрілила. Промах!.. Ще постріл, ще! Бабка, не зменшуючи швидкості польоту, зненацька впала наче камінь кудись униз. Її низьке уривчасте дзижчання заглушило всі інші звуки. В Галі завмерло серце.

— Невже влучила? — вона машинально опустила гвинтівку.

Падаючи вниз, бабка випустила свої довгі лапи. Тільки тепер Галя збагнула, що вона падає прямо на Ван Луна, який біг до товаришів.

— Товаришу Ван, бережіться! Вона падає на вас! — закричала на весь голос Галя. Але було вже пізно.

Бабка наче шуліка впала вниз. Вона не була поранена, вона падала не тому, що в неї влучили кулі Галі Рижко. Бабка кинулася вниз на здобич, обравши своєю жертвою самотню постать людини, що бігла міжгір’ям.

Упавши зверху на Ван Луна, бабка схопила його своїми міцними сухими лапами впоперек тулуба, підтягла до себе і блискавично знялася знову в повітря, несучи мандрівника з собою і наповнюючи повітря нестерпним для людського вуха пронизливим переможним дзижчанням.

Галя скинула гвинтівку до плеча. Стріляти? Проте це було неможливо, куля могла влучити у Ван Луна, який висів під тулубом бабки.

— А, проклята! — з безсилою люттю застогнала дівчина, опускаючи гвинтівку.

Широко відкритими очима, застигнувши на місці, люди в міжгір’ї дивилися на небо. Бабка поступово перетворювалася на маленьку чорну крапку. Ще кілька секунд — і вона зникла за скелями над густими червоними заростями. І тільки її могутнє переможне дзижчання лунало ще довго-довго.

Нарешті, затихло і воно.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

який розповідає про вимушений політ Ван Луна в кігтях велетенської бабки, про те, як він врятувався від крилатого хижака, але втратив можливість знайти зворотний шлях до товаришів, і як йому допомогла Галя Рижко.

“Гвинтівка… моя гвинтівка лишилася внизу, в міжгір’ї!”

Це було першим, про що подумав Ван Лун. Так, він упустив гвинтівку від різкого поштовху і не міг пробачити собі цього.

Схоплений міцними жилавими лапами впоперек тулуба, Ван Лун висів під тілом гігантської бабки. Руки й ноги його лишалися вільними, він міг рухати ними, — як міг би робити це чоловік, причеплений за пояс до стелі. Ван Лун помітив, що він мимоволі розмахує руками й ногами, машинально намагаючись зберегти рівновагу. Дурне, навіщо? Адже бабка і без того міцно тримала його і не збиралася випускати.

Як сталося, що він потрапив у таке становище? Як він дозволив бабці схопити себе? Ван Луну доводилося признатися, що він менш за все чекав нападу летючого хижака. Йому думалося тоді, що бабка пролетить над міжгір’ям — і зникне. Потім він почув постріли Галі і вирішив, що дівчина підбила бабку і хижак, поранений, падає вниз.

А вийшло зовсім, зовсім не так!

Його рвонуло вгору, він випустив від несподіванки гвинтівку і спочатку не міг збагнути, що сталося. Ясно зрозумів він те, що трапилося, лише тоді, коли вже згори побачив міжпланетний корабель, який віддалявся від нього, товаришів, міжгір’я, що одразу немов розсунулося і стало довгим і широким, — і червоний прапор, який так само спокійно майорів на високій скелі. Вітер линув йому назустріч, він розумів це, чуючи безнастанне свистіння в мікрофоні шолома, свистіння, яке змішувалося з набридливим низьким дзижчанням бабки. Хижак був задоволений, він наче співав якусь, лише йому самому зрозумілу пісню перемоги.

Все це трапилося так блискавично, так несподівано… Удар по плечах, ривок угору — і все.

Ван Луна охопила лють. Його, досвідченого, бувалого мандрівника і мисливця схопила гігантська бабка, як хапає сова маленьке мишенятко! Та хай вона хоч яка величезна, все одно, це тільки бабка, якась комаха! І вона несе зараз його кудись в повітрі, бажає ним поснідати, чи що?.. Все це відбулося на очах товаришів, яких саме він, Ван Лун, зобов’язаний був оберігати від небезпеки… Уберіг, нема чого сказати! Ганьба! Що ж робити тепер?

Пересилюючи лють, опановуючи себе, він перевірив зброю, яка лишилася при ньому. З ним був кинджал, його улюблений короткий широкий кинджал у піхвах. На поясі висіли дві атомітні гранати. І в кобурі — невеличкий автоматичний пістолет з розривними кулями. Не дуже багато, особливо для такого випадку, але все ж таки…

Швидким рухом Ван Лун вийняв з кобури пістолет. Перше, що спало йому на думку, було — випустити кілька куль у тіло бабки і в її голову. Але тут-таки він збагнув, що це було б рівнозначно самогубству. Вбити бабку легко; якщо навіть не вбити, то принаймні поранити, налякати пострілами. Тоді вона, звичайно, випустить його із своїх цупких лап. Втім…

Він подивився вниз. Під ним повільно пропливали верхівки високих дерев, непрохідні зарості тропічних рослин. Он з оранжево-червоного листя виглядає гостра скеля, ще, ще… можна подумати, що такі скелі розкидані всюди, по всій поверхні Венери! Бабка летіла на височині метрів двісті. Падати з такої височини на верхівки дерев, на скелі, — ні, на таке Ван Лун не згодний!

Лють поступово вщухала, замість неї виникав холодний спокій, який завжди був властивий Ван Луну в хвилини серйозної небезпеки. Розум працював чітко і ясно, автоматично відзначаючи найменші зміни в стані тіла, найнепомітніші рухи хижака.

Мисливець виразно відчував, як час від часу лапи гігантської бабки міцніше стискають його, — ніби хижак перевіряв, чи ціла його здобич. Нічого не вдієш, хай перевіряє. Лишається тільки чекати. Головне, щоб бабка не надто цікавилася ним під час польоту, — проте й не губила інтересу зовсім, не випустила його з лап. Адже ж коли-небудь вона сяде! Тоді… о, тоді Ван Лун не упустить можливості поговорити з нею як слід. А поки що треба зберігати цілковитий спокій, не дратувати хижака, не опиратися жодним рухом.

Ван Лун зовсім ослабив м’язи, дав вільно повиснути і рукам, і ногам. Він не ворушився. Вся його енергія переключилася на роботу мозку.

Хотілося ще хоча б раз поглянути на астроплан, на товаришів, які лишилися далеко внизу. Проте міжпланетного корабля вже не було видно, він зник за скелями. Тим більше не було видно людей. Тільки червона крапка прапора на жовтій скелі ще виднілася далеко позаду.

Зате тепер Ван Лун дуже добре бачив все міжгір’я. Воно розкинулося неправильною дугою. Нагромадження високих скель закривало вихід з міжгір’я з одного боку. За ними яскравим сріблом виблискувала широка річка — чи не її мандрівники бачили здаля в день першої вилазки?.. Ця річка протікала майже поряд з міжгір’ям. Далі праворуч вона впадала до величезного моря, береги якого ледве вирізнялися на обрії. І до моря спускалися круті схили міжгір’я, що й справді здавалося звідси старим руслом річки, яка чомусь змінила свою течію.

Цупкі лапи бабки знову міцніше стиснули тулуб Ван Луна, підтягаючи його ближче до величезної голови. Ван Лун не опирався. Він лише уважно стежив крізь прозоре скло шолома, як повільно повертається до нього голова бабки. Ось він побачив зціплені тверді краї пащі хижака, широкі зуби, що кількома гострими лезами оточували пащу. Голова хижака нахилилась. Бабка, очевидно, бажала якнайкраще роздивитися свою незвичну здобич.

Її лапи присунули людину вперед, ще ближче до голови. Ван Лун побачив, як повернулося до нього величезне зелене прозоре око. Вірніше сказати, то було не око, а безліч маленьких опуклих очок, блискучих і прозорих, у кожному з яких віддзеркалювався його циліндричний шолом. Усі ці маленькі оченята, розташовані мов стільникові чашечки, і складали одне величезне вирячене око.

Бабка повертала голову направо, наліво, розглядаючи Ван Луна. Можна було подумати, що вона вражена незвичним виглядом схопленої нею поживи. Та й справді, — хіба тримали колись її лапи людину, та ще й зодягнену в скафандр з прозорим циліндричним шоломом?..

“Дуже не подобаєшся мені, — подумав Ван Лун, холоднокровно дивлячись прямо в очі хижака. — Якщо б я тобі також! Мабуть, не торкнулася б мене, певен!”

Проте цим і обмежилась його реакція на дії бабки. Руки і ноги Ван Луна, як і раніше, спокійно й нерухомо звисали вниз. Він вичікував, твердо вирішивши: ніякої боротьби в повітрі, ніякого опору, доки є ще надія, що бабка не збирається шкодити йому. Стара китайська приказка вірно радила: “Не треба стрибати в воду, поки човен ще не перекинувся!”

Величезні сітчасті крила хутко мелькали над ним. Бабка збільшувала швидкість польоту: мабуть, у неї були якісь свої міркування.

Під Ван Луном все так само пропливали червоний ліс, оранжеві густі зарості, де-не-де прорізані ручаями і невеличкими озерами. Первісна, незаймана природа встлала всю поверхню молодої планети розкішним килимом багатющої рослинності. Тим незвичнішою здалася Ван Луну дивна темна пляма, яку він помітив унизу. Серед густої оранжево-червоної рослинності Венери та коричнева, майже чорна пляма виглядала просто дивовижною, вона нагадувала згарище, випалену пожежею ділянку лісу. Як могла трапитися тут пожежа? Хіба що від блискавки…

Проте придивившись уважніше, Ван Лун відмовився і від такого припущення. Коли б темна пляма була б згарищем, то вона була б цілком чорною, випаленою дотла. Між тим, зверху ясно було видно темно-коричневі стовбури дерев, навіть гілки. Втім, на деревах не було звичайного для рослинності Венери червоного листя, вся ділянка тому, очевидно, і набула дивного темно-коричневого кольору. Чому дерева втратили листя — і лише на одній цій ділянці?

Ще одна незрозуміла пляма в яскравому оранжевому рослинному килимі. Це вже щось подібне до великої галявини. Дивно само по собі: адже ж досі Ван Луну не доводилося бачити ніяких галявин, уся поверхня планети була вкрита густими заростями — крім, мабуть, тільки скелястих місць, усіяних гострим камінням. А тут виднілася широка світло-оранжева галявина, немов вкрита високою травою. Ні, не лише травою! На галявині можна побачити якісь окремі світлі плямки… наче на траві лежать купи великого круглого каміння, що їх ніби навмисно зібрала чиясь рука. Знову нез’ясована загадка, яку Ван Лун навіть не встиг обміркувати, бо бабка круто повернула вбік, зробила над лісом велике півколо — і почала опускатися.

Ван Лун відчув, як міцно, прискорено застугоніло його серце; наближався час вирішальної бійки. Він обережно поклав праву руку на кобуру з пістолетом: чи не час? Проте через кілька секунд він вирішив: “Бабка, навіть дуже велика, все одно комаха. Проб’ю їй кулею голову: буде так само міцно тримати мене лапами. Так, пам’ятаю: лапами комах керує не голова. Вони мають нервові центри десь у грудях”. Він не був певний цього, Ван Лун ніколи спеціально не займався комахами, втім, десь у пам’яті залишилися обривки давніх, можливо, ще шкільних, знань.

Він вийняв пістолет і переклав його до лівої руки — Ван Лун стріляв нею не гірше, ніж правою. Так само обережно він вийняв з піхов свій улюблений широкий кинджал.

Тим часом гігантська бабка обрала для себе місце в лісі. її дзижчання посилилося. Вона впевнено опускалася на верхівку величезного старого дерева, що височіло над лісом, наче гігантська свічка. Тепер Ван Луна тримали тільки дві передні лапи хижака. Дві задні пари витяглися вниз, готові ухопитися за дерево. Крила майже нерухомо застигли в повітрі, створюючи над Ван Луном прозорий блискучий намет, на якому переливалися всі кольори райдуги.

Приготувавшись мов для стрибка, напружуючи всі м’язи, Ван Лун чекав. Час ще не прийшов. Ясно, що хижак нічого не зробить з ним, доки не сяде.

І от бабка сіла на верхівку дерева. Задні її лапи ухопилися за гілки. Дерево захиталося під вагою величезного хижака. Бабка переступила кілька раз лапами, вмощуючись зручніше. Верхівка дерева все ще хиталася, але вже менше. Бабка зручно і цупко трималася за гілки.

Її голова знову повернулася правим оком до Ван Луна. Хижак націлювався на свою здобич. Зубаста паща повільно роззявлялася. Передні лапи, що міцно тримали тіло Ван Луна, повернули його на бік і почали підіймати вгору, шоломом до роззявленої пащі.

Ван Лун побачив груди хижака, вкриті жовтим шаром хітину. Окремі сегменти і пластинки хітину з’єднувалися вузенькими смужками шкіри, які дозволяли їм вільно рухатися. Під тонкою шкірою щось ритмічно пульсувало, переливалося.

Шолом Ван Луна опинився вже під самою пащею бабки — і лапи невблаганно підтягали його ближче й ближче.

— Час настав!

Відчайдушним різким ривком Ван Лун перевернувся в лапах хижака. Тепер він немовби лежав на спині, повернувшись обличчям до вкритого хітином тіла. Вабка, здивована несподівано різким рухом своєї жертви, зімкнула пащу, але зразу ж таки знову роззявила її і знову потягла Ван Луна до себе.

Зморшкувата смужка шкіри між двома сегментами хітину опинилася перед очима Ван Луна. Не цілячись, він міцним ударом встромив кинджал у цю смужку. Лезо легко проштрикнуло шкіру і увійшло глибоко в тіло хижака. Ван Лун рвучко повернув кинджал і, не виймаючи його з глибокої рани, одним крутим рухом розітнув груди хижака від краю до краю. Тієї ж миті Ван Лун відчув, як здригнулися лапи гігантської бабки, що тримала його. Очевидно, йому вдалося пошкодити нервові центри. Крила бабки шалено забилися в повітрі, здіймаючи цілий вихор, збиваючи листя і ламаючи тнке гілля. Бабка підстрибнула, намагаючись злетіти, але не випускала людину з лап.

— Настав час!

Ван Лун підняв пістолет і випустив підряд кілька куль в хижака, в його розітнуті груди. І кожен постріл відповідав йому коротким глухим вибухом: то розривалися в тілі летючої потвори його кулі. Тепер Ван Лун уже нічого не бачив. Скло його шолома було заліплене густою масою, яка вилітала з розірваних грудей гігантської бабки після кожного пострілу. Проте лапи все ще цупко тримали його.

Втім, ось вони знову здригнулися. Одна з них безсило повисла. Тіло Ван Луна лишалося притиснутим до тулуба хижака тільки однією сухою лапою. Ще секунда — і так само безсило повисла, втративши міць, і вона. Перекидаючись в повітрі, нічого не бачачи, але не випускаючи з рук зброї, Ван Лун падав униз, ударяючись об гілки дерева, які м’яко ніби перекидали його одна на одну, нижче, нижче…

Густий червоний морок поглинув його. Ван Лун чув тріск гілок, що ламалися під вагою його тіла, відчував, як ударяється об них, але спинитися не міг, не міг ні за що ухопитися, бо його руки були зайняті зброєю. Ще удари, вже значно м’якші. Пролунав уже не тріск, а соковите хрумтіння, наче ламалися на шматки гарбузи чи кавуни. І нарешті Ван Лун упав на грунт, на вологе листя, що вкривало його.

Секунду чи дві він лежав, збираючись з силами. Потім трохи підвівся на ліктях. Здається, все благополучно, немає ні переламів, ні вивихів, ноги й руки цілі. Боліло тільки плече — мабуть, внаслідок удару об товсту гілку.

Навпомацки Ван Лун відшукав і зірвав якесь широке хрумке листя і протер ним скло шолома. Тепер він міг бачити.

Невисокі густі зарості папороті. М’який вологий грунт, укритий опалим листям. Навкруги зводяться могутні стовбури дерев, їхні крони тісно переплітаються, зливаються в одне суцільне червоне склепіння, таке щільне, що крізь нього не видно неба. Поранена чи вбита гігантська бабка залишилася десь там, угорі. Тут, унизу, було тихо і спокійно. Ван Лун був вільний, він міг повертатися до товаришів, до міжпланетного корабля.

Це було дуже легко сказати, тільки сказати. Як повертатися, куди? Ніякий компас не міг допомогти Ван Луну. Проклята бабка під час польоту кілька разів змінювала напрям. Мандрівник міг бути зараз усього в кількох кілометрах від міжгір’я, де лежав астроплан; проте ця відстань могла бути і вдвоє, втроє більшою. Втім, не це головне, справа не у відстані.

Куди іти — от головне питання. Всюди однакова оранжева хаща, усюди ліс дерев з червоним листям, усюди зарості чагарника і папороті. Направо, наліво, прямо, назад? Невідомо? Зв’язатися з товаришами по радіо? Проте маленький передавач у скафандрі Ван Луна перекривав дуже невеличку відстань — всього біля кілометра. На всяк випадок, Ван Лун гранично посилив напруження передавача і голосно промовив:

— Товариші! Чи чуєте ви мене? Відгукніться!..

Як і слід було чекати, відповіді він не почув. Передавач був надто слабким.

Притулившись до дерева, Ван Лун обмірковував становище. Справді, що робити? Куди б він не вирушив, який би напрямок не обрав, — все одно, у дев’яноста дев’яти випадках із ста він не знайде міжгір’я і астроплана. Це все одно, що йти наосліп, без будь-яких орієнтирів, в невідомому напрямі. Чекати тут? Проте — чого? Хто може відшукати його тут, хто міг би вирушити за ним, хто знає, куди занесла його гігантська бабка? Чекати, марнувати час було так само безглуздо.

Марнувати час?.. Нова тривожна думка майнула у Ван Луна: на скільки йому ще вистачить кисню?

Він замінив резервуари з оксилітом сьогодні вранці. Після того йому не довелося жодного разу навіть зняти шолом. Робота поза міжпланетним кораблем розпочалася о десятій ранку. Тепер — він поглянув на годинник, прикріплений до рукава скафандра, — пів на четверту. Отож, він витрачав кисень протягом п’яти з половиною годин. Лишалося ще шість з половиною годин дихання. Не багато, зовсім не багато в його становищі.

— Шість з половиною годин, потім — кінець, — пробурмотів Ван Лун. — Непогано б закурити.

Становище було безнадійним. Ван Лун стояв біля дерева і неуважно поглядав, як погойдувалося перед ним мережане широке оранжеве листя папороті. Усюди папороть! І в міжгір’ї, де лежить астроплан, його листя погойдується так само байдуже, як і тут… Ні, це остаточне безглуздя! Врятуватися від страшної небезпеки, визволитися з кігтів летючого хижака, вирватися буквально з його пащі — щоб загинути тут, у невідомих нетрях первісного лісу Венери, задихнутися від браку кисню?.. І це тоді, коли експедиція не тільки виконала своє основне завдання, розшукала ультразолото, але й приготувала Батьківщині новий, несподіваний подарунок — відкрила не відомий досі елемент інфрарадій?.. Ні, з цим не можна було погодитися, все єство людини протестувало проти подібної несправедливості!

Краще, ніж будь-хто інший, Ван Лун розумів, що подібні міркування не можуть нічого дати, вони тільки шкодять, бо забирають дорогоцінний час. Кожна хвилина бездіяльності відбирає у нього якусь частку кисню, що лишався в запасі. І якщо він нічого не робить, не береться за щось, не використовує цю хвилину розумно, свідомо для того, щоб знайти вихід із становища, — він сам наближає неминучий кінець.

Так, Ван Лун розумів усе це.

— Стоп! — сказав він сам собі, стрепенувшись. — Товаришу Ван, треба дуже добре думати. Вирішувати нарешті, що робити.

Певна річ, треба. Треба і думати, і вирішувати. Проте — що саме вирішувати? Припустімо, людина заблукала в лісі. Вона може все ж таки спробувати визначити, в якій стороні північ, південь, захід і схід чи то по небу, чи по стовбурах дерев. Визначити бодай грубо, зробити з цього необхідні висновки — і вирушити в якомусь певному напрямі. А що міг зробити Ван Лун? Хіба він міг хоча б приблизно уявити собі, в якому напрямі від нього міститься міжгір’я? Ні, він не знав нічого. Північ не обіцяла йому порятунку, так само як і південь, як захід і схід. Усюди, з усіх боків його чекало незнайоме, загрозливе, непевне, вороже. Ці величезні дерева з червоним листям, пальми, оранжева папороть, це безупинне дзижчання і стрекотіння незчисленних комах — все було чужим, ховало в собі незнані небезпеки, все тільки підкреслювало його відірваність від товаришів, друзів, які могли б йому допомогти. А головне — тільки шість з половиною годин дихання… ні, вже менше на кілька хвилин, витрачених на безплідні міркування.

Великий синьо-червоний метелик покружляв над його головою і сів на листя папороті. Його ніжні крильцята здригалися і тріпотіли, розписані примхливими візерунками, що увібрали в себе чи не найчудовіші барви з багатющої палітри природи. Метелик заклопотано пересувався широким листям, наче розшукуючи щось. Ван Лун все так само неуважно дивився на нього — і раптом здригнувся. Йому здалося, наче з-за дерева, на коричневому тлі якого яскраво вирізнялися мереживні барвисті крила метелика, визирнула і зразу ж сховалася якась істота. Він насторожено підвів пістолет.

Втім, за стовбуром дерева не було нічого. Мабуть, випадкове погойдування листя папороті під рідкими подувами вітру, що пролинав поміж деревами, обмануло око Ван Луна. Метелик, зляканий рвучким рухом людини, спурхнув і поквапливо відлетів. Ван Лун простежив за ним поглядом, доки він не зник за деревами, і криво усміхнувся.

— Нерви у вас не в порядку, товаришу Ван, — сказав він сам собі докірливо. — Пустують, зауважу. Галюцинації — це дуже погано, коли людина сама. Коли їй треба діяти, до того ж. Треба спокійніше, товаришу Ван, дуже прошу.

Але чому йому здалося, що його ім’я пролунало збоку? Ван Лун знизав плечима. Очевидно, його нерви дійсно втомилися… І все ж таки — він ясно чув:

— Товаришу Ван!.. Товаришу Ван!..

Ні, він таки марить! Адже ж це голос Галі Рижко, тривожний, квапливий, — Ван Лун упізнав би його дзвінкі нотки серед тисячі інших голосів. Звідки може бути тут, у первісному лісі, далеко від астроплана, від міжгір’я, голос Галі, та ще звернений до нього? А голос продовжував лунати зовсім близько, він кликав Ван Луна, він явно звертався до нього:

— Товаришу Ван! Чи чуєте ви мене? Товаришу Ван, слухайте, слухайте! Ми дуже турбуємося за вас. Побоюємося, що вам може не вистачити кисню. Слухайте мене, товаришу Ван, ідіть до нас, я допоможу вам знайти шлях! Ми певні, що ви врятувались, товаришу Ван, слухайте, слухайте!..

Це був її голос, голос милої дівчини! Як же вона…

— Ми чекаємо вас, товаришу Ван! Пеленгуйте мої сигнали. Ми настроїли головний передавач астроплана на вашу хвилю, ми шукаємо вас по радіо, товаришу Ван! Пеленгуйте нас!

Ні, він справді чує Галю Рижко. Настроїли передавач на його хвилю? На хвилю приймача скафандра? Чудово!

— Згадайте, товаришу Ван, ви самі пояснювали мені, як треба пеленгувати. Висувайте рамку позаду шолома. Пеленгуйте нас, я буду весь час подавати сигнали, прислухайтеся, ідіть у потрібному напрямі! Ми ждемо вас, поспішайте!..

Чудесна, люба дівчино! Ти врятовуєш Ван Луна, простягаєш йому здаля провідну нитку, що зв’яже його з міжпланетним кораблем, з товаришами, які прагнуть допомогти йому, визволити його з біди. Мила, смішна Галя, ти нагадуєш Ван Луну, як поводитися з пеленгаційною рамкою скафандра, ніби він сам прекрасно не знає цього, — він, який навчав тебе!

Ван Лун випростався. Він висунув ззаду, з-за шолома тонкий шарнірний стрижень, який дзвінко клацнув і розкрився у вигляді ромба, що підіймався гострим кутом над його головою. Два тупі його кути були скеровані вперед і назад. Цілком ромб нагадував відому коленому радіолюбителю приймальну рамку-антену, укріплену за шоломом скафандра перпендикулярно до плечей людини. Голос Галі Рижко залунав трохи голосніше. Так. Будемо пеленгувати!

Обережно, уважно прислухаючись до звучання голосу дівчини, Ван Лун почав повертатися. Голос послабшав, він ледве долинав. Далі, далі… Ван Лун повертався, начебто намацуючи рамкою напрям. Голос знову погучнішав. Ще гучніше, ще! І ось він, вірний напрям! Рамка-антена повернута прямо на міжгір’я, на передавач астроплана, його випромінювання пробігають уздовж рамки і чітко, ясно приймаються. Якщо повернутися вбік, рамка-антена змінить становище, стане менш чутливою до сигналів передавача. Задача одна: рухатися вперед, стежачи весь час за потужністю сигналів, що їх приймає рамка. Як тільки сигнали послабішають, — треба знову шукати потрібний напрям, сигнали незмінно вкажуть його. Вперед!

А Галя Рижко продовжувала кликати його все тим самим стривоженим голосом, квапливо промовляючи фрази й слова:

— Ідіть до корабля, товаришу Ван! Пеленгуйте мене! Я буду безперервно говорити. Прислухайтеся до мого голосу. Ми дуже турбуємося, що вам може не вистачити кисню, поспішайте!..

Вперед, до міжгір’я, до міжпланетного корабля, до товаришів! Шлях указано, треба швидко йти в напрямі провідної нитки, другий кінець якої тримає в своїх руках Галя Рижко. О, славна дівчино, тоді, в печері, Ван Лун виручив тебе, — тепер ти врятовуєш його, надійний, добрий товариш!

Збуджена знервованість зникла, наче її й не було. На зміну їй прийшов звичний для Ван Луна, такий необхідний йому зараз спокій. Тепер ніщо вже не спинить його!

Широкими, впевненими кроками мандрівник ішов туди, куди вів його дзвінкий дівочий голос, який вказував вірний шлях. Оранжево-червоні хащі Венери змикалися навколо нього, дикі цупкі рослини перетинали шлях людині в скафандрі, незчисленні комахи з набридливим дзижчанням налітали на його шолом, билися об нього, папороть і повзучі ліани чіплялися за ноги в гумових чоботах, заважали йти, не пускали людину, намагались затримати його в лісових нетрях. Проте Ван Лун впевнено йшов і йшов уперед.

Він поспішав. Він чув тільки голос Галі і поспішав до нього, намагаючись використати кожну хвилину і не ухилятися ані на сантиметр від правильного шляху. Адже кисню в його запасах лишалося не більше як на шість годин — і він не знав, яка відстань відділяє його від товаришів.

Лише одного разу Ван Лун зупинився на мить, побачивши, як повз нього пролітає великий синьо-червоний метелик з строкатими візерунками на крилах. Можливо, це не той, а вже інший метелик? Ні, він упізнав його по трохи пошкодженому правому крилу. Метелик пролетів над Ван Луном, випередив його і безтурботно сів на оранжевий лист папороті, що високо підносився над грунтом. І Ван Лун подумав:

“Бувай здорова, граціозна істото! Ти про мене не згадаєш ніколи, знаю. А я пам’ятатиму тебе завжди. Дивився на тебе, — почув голос, що вказав мені путь. Прощавай, лети далі!”

Він змахнув рукою. Метелик відлетів, тріпочучи в повітрі яскравими крилами.

А Ван Лун рушив далі своєю неквапливою, проте швидкою ходою, впевнено обираючи шлях між розлогими кущами папороті і стовбурами дерев.

У його шоломі бадьоро лунав голос Галі Рижко, який безнастанно кликав його і вказував йому напрям:

— Поспішайте, товаришу Ван! Ми ждемо вас, ми дуже турбуємося за вас!

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

де читач знайомиться з небезпечними пригодами Ван Луна під час його мандрівки у первісних хащах Венери і його зустрічами з загадковими тваринами.

Ліс здавався безкраїм; втім, хіба не був він таким і насправді? У цьому Ван Лун переконався ще тоді, коли його несла в своїх жилавих лапах гігантська бабка. Але тоді цей грандіозний, безконечний оранжево-червоний ліс був для нього тільки чимсь стороннім, чимсь таким, що Ван Лун лише неуважно спостерігав під собою. Зате тепер ліс перетворився на хитрого, підступного ворога, який наступав на Ван Луна одразу з усіх сторін. Ліс стежив за ним тисячами очей своїх невидимих мешканців, ліс таїв у собі несподіванки й таємниці, які чекали людину на кожному кроці, щоб завадити їй, затримати, збити з вірного шляху.

Грубезні височенні дерева, увінчані густими кронами червоного листя, самі по собі мало заважали Ван Луну. Він легко обходив їх, безперестану перевіряючи напрям, в якому звучав голос Галі Рижко. Проте надто вже часто йому доводилося з трудом пробиратися в суцільних заростях оранжевого чагарника і тропічних ліан.

Цупкі повзучі рослини перепліталися щільним мереживом, зітканим з міцних живих канатів. Такі канати звисали з великих дерев, обвивались один навколо одного, раз у раз створюючи непролазну живу завісу. Перекидаючись з одного дерева на друге і третє, повзучі рослини спліталися в одну суцільну сітку, яка тягнулася на сотні метрів. Обходити такі живі загородження було б надто довго, і Ван Луну доводилося вишукувати прикриті рясним оранжевим листям вузькі проходи, крізь які можна було з трудом протиснутися, розрубуючи тонші рослини кинджалом, — щоб за кілька хвилин опинятися перед новою перепоною, ще труднішою, ще непролазнішою.

Справа була б значно легшою, коли б у розпорядженні Ван Луна був електроніж, яким легко можна було б прокладати собі шлях серед найгустіших заростей. Втім, — хіба ж міг мисливець передбачити, що йому доведеться сьогодні блукати в цих непрохідних хащах, де стане в пригоді електроніж?..

Нерівна місцевість, перерізана ярами, перетята горбами, то вела Ван Луна вгору, де, здавалося, під самими хмарами здіймалися до неба стрункі пальми і кипариси, то примушувала спускатися вниз, до густих заростей оранжевої папороті, до грузького болота, яке засмоктувало ноги, одразу робило їх важкими, наче навішуючи на них якийсь тягар.

Проте зустрічалися і легкі ділянки, де Ван Лун швидко просувався вперед і навіть висвистував нескладну мелодію пісеньки, що невідомо звідки виникла в його пам’яті.

Вже не раз йому доводилося радіти, що на ньому зодягнений скафандр, який виявився рятівним у цій довгій і важкій подорожі. Так, тільки скафандр виручав його в багатьох випадках і дозволяв порівняно вільно рухатися там, де без скафандра шлях був би непрохідним.

Уперше він по заслузі оцінив міцний і надійний скафандр, коли вибирався з болотистої низини, ламаючи соковите величезне листя папороті і видираючись вгору крутим схилом глибокого яру.

Щось майнуло зненацька перед його очима, наче вертка яскраво-червона стрічка, впало на ногу, обвило її і примусило зупинитися.

Ван Лун насилу втримався на ногах. Це була довжелезна і тонка червона змія. Мабуть, він, не підозріваючи того, злякав і роздратував її своєю появою. Обвившись навколо ноги Ван Луна, змія люто шипіла. її маленька трикутна голова припала до тканини скафандра, намагаючись прокусити її довгими витягненими зубами і змочуючи скафандр отруйною рідиною, яка сочилася з них.

”Якщо прокусить тканину скафандра, буде дуже погано”, — подумав Ван Лун, заносячи над змією кинджал.

Проте тут-таки він збагнув, що навіть гострим зубам плазуна не під силу простромити щільну металічну сітку, яка вкривала зовні гумову тканину скафандра і захищала її від пошкоджень. Це заспокоїло його. Ні, укуси навіть найрозлюченішої змії не страшні йому! Вклавши кинджал до піхов, Ван Лун спокійно схопив змію рукою в щільній рукавичці просто біля лютої шиплячої трикутної голови, стягнув плазуна з ноги, перехопивши його в’юнке тіло ближче до хвоста, і розтрощив плескату голову об стовбур найближчого дерева.

Удруге він оцінив скафандр, коли його шлях перетяло невеличке вузьке озерце. В ньому буяло дивовижне, не схоже з земним життя. Дивні істоти мешкали в цьому озері, вони вистрибували з каламутної, мулистої води одна слідом за одною, падали назад, підіймаючи бризки, хлюпалися біля берегів. Мабуть, лише хвора фантазія якогось божевільного художника здатна була б вигадати такі неймовірні риси і сполучення властивостей тварин, які бачив перед собою вражений Ван Лун.

Ось пливе величезний чорний жук, за яким тягнеться довгий жовтий членистий хвіст. І цей хвіст загрозливо задертий вгору, він закінчується гострим кривим жалом немов у скорпіона — і так само, як у скорпіона, це жало впивається в тіло здобичі, невидимої для Ван Луна під поверхнею води.

Ось оранжева, вкрита крупними бородавками жаба завбільшки з людську голову. Проте замість широкого жаб’ячого рота — в неї твердий кривий дзьоб між великими виряченими очима. І це робить жабу подібною до сови. Жаба, не зсуваючись з місця, діловито клюнула якусь істоту, що пропливала повз неї, розтерла її кривим ротом і миттю проковтнула. В її дзьобі, що розтулився на секунду, Ван Лун устиг помітити гострі й нерівні зуби.

Коричнева змія з маленькими ніжками і високим гребенем уздовж спини, звиваючись, вистрибнула з каламутної води, злетіла в повітря і стрілою впала на оранжеву жабу з совиним дзьобом. Змія тугою петлею обвила широку й товсту шию жаби і тут-таки вжалила її в спину. Жаба звалилася, судорожно сіпаючи перетинчастими лапами. Вона була ще жива, коли коричнева змія квапливо вже почала жерти її, відриваючи від жаби шматок за шматком.

Ван Лун на хвилинку забув навіть, що він не має часу для спостережень. Він мов застиг на березі озера і, вражений, дивився на цю люту боротьбу за існування, на жорстоке життя, що буяло в воді. Але тут-таки він схаменувся: треба йти!

Втім, куди? Обходити озеро навкруги — надто довго, воно тяглося на добрих кількасот метрів, це забере принаймні з півгодини. Перейти вбрід? Звичайно, це неважко, озеро було вузьким і мілким. Але ж усі ті тварини, що населяли його, могли напасти на Ван Луна… от як та коричнева змія, наприклад.

— Е, хай спробують!

Піднявши лівою рукою пістолет, а в правій тримаючи напоготові кинджал, Ван Лун рішуче ступив у воду. Грузьке дно, вкрите грубезним шаром мулу й перегнилими рослинами, не дозволяло йти швидко. Безглузді, дивовижні тварини вистрибували з води перед ним, шипіли й булькали, загрожували зубами і гострими жалами, проте жодна з них не насмілилася напасти.

Каламутна вода підіймалася вище й вище. Вона дійшла вже до пояса і підступала до грудей. Ван Лун ішов обережно, кожного разу спочатку намацуючи надійне місце, куди можна було поставити ногу. Раптом він відчув, ніби щось затримало його. Немовби чиясь міцна рука схопила його ліву ногу і не пускала її далі. Ван Лун через силу тяг ногу під водою. На щастя, протилежний берег озера був уже близько.

— Дивуюся: озеро маленьке. А схопила велика тварина. Інакше — звідки б така міць? Дуже важко йти, тягне наче тягар, — бурмотів незадоволено Ван Лун.

Напружуючи всі сили, він видерся, нарешті, на берег. Його ліва нога тягла слідом за собою якусь незграбну чорну колоду, з якої скочувалася вода. Ван Лун придивився і підняв кинджал.

Чорна товста і блискуча п’явка завбільшки з крупного сома присмокталася до його лівої ноги. Проте присмоктувалася вона не лише своїм круглим ротом, як роблять це земні маленькі п’явки. Ціла нижня половина її тіла була вкрита такими самими круглими присосками, кожна з яких прилипла до тканини скафандра. От чому було так важко вибиратися на берег! Бридка істота навіть тут, на березі, не бажала відпустити свою жертву. Вона звивалася, притискуючись міцніше до ноги, намагалася пересунутися вище, щоб відшукати вразливе місце на скафандрі.

— Не вийде, зауважу, не пробуй, — крізь зуби процідив Ван Лун і швидким помахом широкого кинджала розпоров п’явку вздовж її круглого тіла.

Одна за одною відпали присоски — і величезна п’явка, все ще звиваючись, звалилася з ноги на берег. І одразу ж на неї накинулися інші водяні хижаки, що тут-таки вистрибнули з води, наче вони тільки й чекали цієї миті.

— Поспішайте, товаришу Ван, ми дуже турбуємося за вас, — знову залунав у шоломі Ван Луна тривожний голос Галі Рижко. — Адже ж вам може не вистачити кисню… поспішайте!

Ван Лун поглянув на годинник. Кисню в резервуарах залишалося ще на три години. Чи встигне він за цей час добратися до міжгір’я, до корабля?..

Він кинув останній погляд на озеро, в якому, як і до того, боролися за існування великі й малі хижаки, і вирушив у дальший шлях, намагаючись робити якнайширші кроки.

Іти стало легше. Місцевість підіймалася дедалі вище, грунт сухішав. Тут зростали тільки крупні старі цикадеї, які створювали своїми кронами суцільну червону стелю, в якій не можна було помітити жодного просвіту. Напівтемрява первісного лісу панувала тут — і жодна рослина, крім оранжевої папороті, не могла витримати відсутності світла. А папороть мало заважала Ван Луну, який швидко йшов уперед і уперед, прислухаючись машинально до голосу Галі. Три години дихання… тільки три години! Чи вистачить їх йому!

— Поспішайте, поспішайте, товаришу Ван! Ми нічим більше не можемо допомогти вам. Чи чуєте ви мене? Перевіряйте напрям, не збивайтеся з шляху! — говорила і говорила Галя.

Дівчина, мабуть, уже страшенно втомилася: адже ж вона ось уже близько трьох годин безупинно викликає його. Близько трьох годин вона веде Ван Луна крізь джунглі Венери, повторюючи турботливим, стривоженим голосом свої заклики. Ван Лун ясно уявляв собі те, що відбувається зараз в астроплані.

Микола Петрович і Вадим Сокіл, мабуть, вивчають щойно знайдене ультразолото, не кидають роботу ані на хвилину. Звичайно, це не визначає, що вони забули про свого товариша, викраденого крилатим хижаком. Вони раді були б зробити все можливе для того, щоб допомогти йому. Проте вони безсилі, в їх розпорядженні є тільки радіопередавач, біля якого чергує Галя Рижко. І обидва вони з головою занурилися в працю, — можливо, і для того також, щоб не такою вже нестерпною була тривога за Ван Луна, щоб відвернути увагу від важких думок, примусити себе не мучитися визнанням своєї безсилості.

А Галя Рижко сидить біля передавача і викликає, викликає… Вона знає, що без її допомоги Ван Лун не зможе знайти дорогу до друзів. Дівчино, дорога Галю, Ван Лун прекрасно розуміє, як тобі важко, як це боляче — повторювати весь час одне й те ж саме, не знаючи, чи чує тебе той, кому ти прагнеш допомогти, чи ти даремно витрачаєш сили!..

Ван Лун не помилявся, гадаючи так. Галя Рижко й справді не відходила від апарата. Вона сиділа біля нього, втомлена і бліда, змінюючи час від часу тільки руку, на яку опиралася її голова. Не зводячи очей з мікрофона, вона повторювала:

— Пеленгуйте нас, товаришу Ван, пеленгуйте!.. Чи чуєте ви мене? Ми дуже турбуємося за вас, поспішайте!

Якщо Ван Лун врятувався і почув її, — вона не мала права припиняти сигнали ані на хвилину, інакше він зіб’ється з шляху, загубить напрямок. І Галя кликала, кликала голосом, повним надії…

Цей призивний голос весь час звучав у шоломі Ван Луна, який прокладав собі шлях в оранжево-червоних нетрях джунглів Венери. Він звик уже швидкими й точними ударами кинджала перерубувати товсті й липучі нитки павутиння, яке, наче навмисно, простягали на його шляху величезні кошлаті павуки, рідні брати злобної істоти, вбитої ним ще першого дня їх перебування на Венері. Він звик за невловимими ознаками відшукувати непомітні проходи в оранжевих стінах повзучих рослин, що перепліталися між собою. Звик навіть не звертати уваги на безліч змій, які з шипінням відповзали вбік, побачивши людину, або навпаки, люто кидалися на неї. Все це було вже знайомим, все це не лякало його.

Тільки одного побоювався Ван Лун — зустрічі з яким-не-будь страховищем на зразок дракона-сколопендри або панцирного страховища, яке напало на міжпланетний корабель. Та хіба ж тваринний світ, світ крупних хижаків Венери обмежувався лише тими двома гігантськими виродками? Безумовно, ні: кожної хвилини Ван Лун міг зустріти ще якусь не відому йому неймовірну істоту!

У великій сибірській тайзі, у жарких джунглях Індії Ван Лун почував би себе спокійніше, впевненіше. Адже ж там він заздалегідь знав би, яких саме хижаків, нехай навіть найнебезпечніших, може зустріти на своєму шляху. Кінець кінцем, для досвідченого мисливця немає нічого особливо страшного навіть у великому тигрі-людожері, якщо знати його звички, засоби нападати, властиві йому повадки. Але як готуватися до зустрічі з не відомою тобі потворою, яку ти навіть уявити собі не можеш? До того ж, хіба ж можна вважати за надійну зброю при таких зустрічах пістолет, бодай і заряджений розривними кулями, або короткий кинджал? Щоправда, були ще дві атомітні гранати, втім, — тільки дві. А найголовніше, Ван Лун не мав при собі його звичної і по-справжньому надійної скорострільної автоматичної гвинтівки, яка залишилася там, біля астроплана…

Ще один невеличкий підйом між гігантськими деревами, що нагадували земні кипариси.

Швидкими кроками Ван Лун підіймався схилом, поглядаючи на хмарне небо, яке виднілося тут у просвітах між високими стрункими деревами, що росли окремими групами. Його турбувала ще одна думка: чи не наближаються сутінки? Звичайно, прожектор на грудях Ван Луна працював бездоганно, а радіохвилі, за якими він орієнтувався, поширюються однаково і вдень, і вночі. Проте — все ж таки краще йти цим дивовижним оранжево-червоним лісом при денному світлі. Адже в темряві побачиш лише те, на що падає яскравий промінь прожектора; а по контрасту, з тим — навколо все стає ще темнішим. Крім того, це яскраве проміння може вночі привертати увагу хижаків…

Отже, про сутінки. День на Венері майже дорівнюється земному літньому. Зараз — близько семи годин. Сутінки настануть ще не скоро. Втім, чи не почне тут, у лісі, темнішати раніше?.. Зараз Ван Лун готовий був пошкодувати, що на ділі не ствердилися припущення частини земних астрономів, прихильників теорії про повільне обертання Венери навколо її осі. Тоді б тут темнішало не близько дев’яти годин вечора, а значно пізніше… і це було б йому на руку…

Підйом скінчився. Ван Лун зробив кілька останніх кроків вгору схилом і помітив, що за крайніми цикадеями значно більше світла, наче ліс там взагалі обривався. Невже це та простора галявина, яку він бачив зверху, висячи в жилавих лапах гігантської бабки? Ще кілька десятків метрів — і Ван Лун побачив.

Ні, це не просто галявина, а велике просторе плато: тоді згори він не міг уявити собі його справжніх розмірів. Тут справді не було жодного дерева. Ліс відступав направо і наліво, до самого обрію. Тільки трава, висока і густа світло-оранжева трава вкривала тут грунт; не було видно навіть звичної на Венері всюдисущої папороті. Але не це вражало.

Дивні, фантастичні споруди, безформні купи виднілися там і тут, вони підіймалися з густої трави, — незграбні, незрозумілі, різні за кольором: жовті, коричневі, сірі, рожеві. І всі вони рухалися! Так, вони не лишалися на одному місці, вони повільно пересувалися, наближались одна до одної, розходилися, розпадалися на частини і знову зросталися. Це було щось цілком незбагненне, ні на що не схоже, неймовірне!

— Може, я сплю на ходу? І це сниться? — проговорив вражений Ван Лун.

Дивні споруди коливалися, вони прямо на очах змінювали свої форми. Немовби вони складалися з окремих найпростіших геометричних тіл — куль, циліндрів з круглими обрисами. І кожна така куля, кожен циліндр рухався, перекочувався, наче прилипаючи до інших і потім знову відпадаючи. Ось — Ван Лун ясно бачить це недалеко від себе! — жовто-золотава висока конічна купа довгастих м’яких тіл, подібних до товстих напівпрозорих ковбас. Купа цих тіл лежить на траві. І вона ворушиться, вона пересувається кудись убік, стикається з іншими купами, що складені з світло-зелених пульсуючих куль, зроблених немов з м’якого холодцю. Кулі значно менші від ковбас. Перша купа перекидається, падає на другу, накриває її, і обидві розсипаються, перекочуються в високій траві. А за кілька секунд на цьому місці знову виникає конічна купа округлих циліндрів. Вони, здається, стали більшими, ніби потовстішали. А світло-зелених куль уже немає, вони безслідно зникли.

“Тварини?.. Тоді чому вони нагромаджуються одна на одну? Комахи? Зовсім не схоже, — вагався Ван Лун, остерігаючись вийти на загадкове плато. — Але, скажу, теж хижаки. Думаю, кулі не зникли. їх пожерли ті жовті ковбаси. Напали і пожерли. А як? Не розумію…”

Рух на просторому і широкому плато не припинявся ані на хвилину. Тепер Ван Луну здавалося, що всі ці кулі й циліндри були дуже легкими, немовби наповненими повітрям: чи ж не вітер переносить їх з місця на місце? Але тоді в них немає ніякої небезпеки для нього, немає рації витрачати час на їх розглядання.

— Поспішайте, товаришу Ван, поспішайте! Ми чекаємо вас і дуже турбуємося, — повторював тривожний голос Галі Рижко. — Чи не збилися ви з вірного напряму? Пеленгуйте нас!..

Цей вірний напрям пролягає прямо через широке плато, від краю до краю заселене незнаними дивовижними живими істотами. Обходити плато — ого, це, мабуть, кілька зайвих кілометрів, не годиться! У Ван Луна надто мало кисню, надто мало часу. Треба йти навпростець. Хіба тільки скласти, сховати висувну рамку антени: хоч ці істоти і здаються легкими, але — хто їх знає? А якщо раптом налетять на нього і пошкодять рамку? Ні, обачливість не завадить.

Ван Лун намітив точний напрямок через плато — по прямій лінії до далекого старого кипариса на тому боці: цей орієнтир буде добре видно з першої-ліпшої точки плато. Голос Галі Рижко послабшав і тепер був ледве чутний, хоч як не повертався Ван Лун.

“Нічого, Галю, на рівному плато не зіб’юся з шляху. Потім знову перевірю. Вперед!”

Дивні істоти не звертали ніякої уваги на людину в скафандрі, що наближалася до них. Вони все так само рухалися і перекочувалися по траві. Ван Лун прискорив кроки, здивовано поглядаючи на незрозумілі істоти, повз які він швидко проходив. Що ж це таке, зрештою?

Драглисті, пульсуючі тіла їх були зодягнені у зморшкувату щільну плівку, часом блискучу, часом тьмяну. Вони не мали ані голів, ані кінцівок — і все ж таки вони поводилися, наче живі істоти, жодної миті не лишаючись нерухомими. Наче великі пухкі пузирі, вони накочувалися одна на одну, обмінювалися місцями, горішні зісковзували з нижніх, знову нагромаджувалися в купи. Очевидно, саме так вони й пересувалися по плато.

Здалеку їх купи здавалися невеличкими. А тепер Ван Лун бачив, що найменша з тих куп сягала йому по плече. Відстань між окремими купами то збільшувалася, то зменшувалась, і тоді між ними лишалися дуже вузькі проходи. Що далі йшов Ван Лун, то більше зустрічав таких куп — і час від часу він змушений був квапливо пробігати в проходах між ними, поки вони не зімкнулися.

Ван Лун уже не йшов, а біг: відшукувати проходи ставало дедалі трудніше, треба було раз у раз звертати наліво чи направо, стежачи за рухом куп. Ось він не розрахував напряму — і велике скупчення блідо-рожевих куль штовхнуло його в бік.

— Ого! — вражено вигукнув Ван Лун, насилу зберігши рівновагу.

Незрозумілі істоти виявилися зовсім не такими легкими і повітряними, як це здавалося здаля. Навпаки, кожна з них мала досить значну вагу, немовби ті пухирі були наповнені водою. І відштовхнути від себе купу, що рухалася, не зміг би навіть силач.

На щастя, блідо-рожеве скупчення лише трохи натиснуло на Ван Луна, який відскочив і побіг далі, стараючись не ухилятися від наміченої ним лінії — до далекого кипариса на тому боці плато. Проте він встиг помітити, що купи дивних істот чомусь почали пересуватися хуткіше. Вони поквапливо перекочувалися по траві, стикалися і відповзали вбік, наче щось шукали на плато.

Іншим часом Ван Лун спинився б і, відійшовши подалі, з цікавістю спостерігав би це надзвичайне видовище. Дивні істоти виявляли всі ознаки збудження, їх забарвлення змінювалося, переходило з одного блідого відтінку в інший. Вони метушилися, перекидалися, падали, знову наповзали одна на одну. Кілька невеличких куп поблизу від Ван Луна зіткнулися, з’єдналися в одну величезну, і так само швидко та нова купа розпалася, розсипалася на дрібніші.

Втім, зараз у Ван Луна не було часу для спостережень. Його значно більше непокоїло, що проходи між купами дедалі вужчали, йому доводилося насилу протискуватися ними. Складалося враження, що кожна з куп тільки й чекала наближення Ван Луна, щоб перекинутися на нього усією своєю вагою. Вже два чи три рази йому ледве удавалося проскочити повз них, високі купи перекинулися не далі як за півметра від нього, розсипавшись м’якими важкими кулями.

— Зауважу, ролі перемінилися, — пробурмотів Ван Лун, криво усміхаючись. — Полюю вже не я. Вони полюють на мене, чорти їх забирай!

Так, було схоже, що Ван Лун не помилявся. Дивовижні істоти наче відчували його наближення, їх скупчення намагалися перетяти йому шлях, заплутати його. Вони насувалися на людину з усіх боків, вони метушилися більше й більше. Щойно Ван Лун відшукував прохід і кидався в нього, як цей прохід раптом зникав: назустріч Ван Луну лавиною котилися кулі й округлі циліндри. Він відбігав убік, до іншого проходу, проте й цей замикався перед ним, і знову на мандрівника наповзали драглисті кулі й циліндри, нагромаджуючись суцільною рухливою стіною.

Ван Лун на мить зупинився. Це набувало загрозливого характеру. Ось уже добрих чверть години він змарнував на некорисну біганину між купами, ані на метр не наблизившись до своєї мети, далекого кипариса на тому боці плато.

Що ж робити? Стріляти? Втім, їх всіх не перестріляєш, тут не вистачить ніяких патронів. Пробиватися за допомогою кинджала? Теж безнадійна ідея, їх надто багато. Кулі й циліндри котилися на нього важкими хвилями, якщо вони наваляться, то задушать його, він не встигне навіть ворухнути рукою. Пробити собі шлях гранатою? Але ж у Ван Луна були всього дві атомітні гранати. І витрачати цей маленький запас йому дуже не хотілося.

Між тим, відстань між ним і хвилею збуджених драглистих істот, що насувалися на нього, дедалі скорочувалась. Вони котилися на Ван Луна широким фронтом. Ван подивився направо, наліво — і звідти йшов такий самий наступ. Назад? Ні, рухливі купи замкнулися навколо, відступати нема куди… і не можна вже відшукати між ними жодного проходу, вони злилися в суцільну непрохідну перепону.

І раптом найближча велика, вища від людського зросту купа розсипалася. Крупні синюваті кулі покотилися по траві під ноги Ван Луна. Ще, ще… Вони котилися напрочуд швидко, вдарялися, штовхали його з усіх боків, збивали з ніг. Зблідлий Ван Лун, зціпивши зуби, відбивався з усієї сили, завдаючи кулям удари ногами, руками, розбиваючи їх. Вони лускалися під його ударами, вкриваючи траву і скафандр в’язкою драглистою речовиною, якою були наповнені їх зморшкуваті оболонки. Боротьба тривала лише кілька секунд, сили були надто нерівними. Посковзнувшись на мокрій траві, заліпленій драглистою речовиною, Ван Лун упав, змахнувши руками.

Десятки, сотні важких м’яких куль і циліндрів навалилися на нього зверху. Ван Лун не припиняв опору. Він розривав щільні оболонки руками, краяв їх кинджалом. Він був уже цілком з голови до ніг залитий тією драглистою речовиною, яка заважала рухатися, засліплювала його, — і все ж таки рубав і розривав на шмаття незчисленних ворогів. Проте на зміну знищеним навалювалися нові й нові десятки. Ван Лун зрозумів нарешті, що подальша боротьба стає безглуздою: ворогів було надто багато, не було рації даремно витрачати сили… Не опираючись далі, він лежав на слизькій траві, гарячково міркуючи: що ж буде відбуватися тепер? Чого треба від нього цим недоладним кулям і циліндрам? Зжерти його вони не можуть, — цього Ван Лун був певен, він був занадто непридатною їжею для них. Але що ж тоді?

Тіло Ван Луна було придавлене величезною вагою сотень пульсуючих куль і циліндрів, які нагромаджувалися на ньому. Тепер він не міг навіть поворухнутися. Нема чого й думати, щоб пробитися назовні, визволитися, спробувати проповзти по траві під цією вагою, яка невпинно збільшувалася, дедалі міцніше натискувала на нього. Ставало важко дихати.

”Погано. Вони можуть задушити мене”, — майнуло в голові Ван Луна.

Йому здалося, що він крізь скафандр відчуває холод, ніби вороги, які навалилися на нього, були холодними, мов крига. І вага давила дедалі більше.

“Задавлять, прокляті!”

І саме цієї секунди, коли в нього вже майже перехоплювало дихання, майнула несподівана думка. Грілка! Електрична грілка, яка звичайно зігріває скафандр! Якщо дати на неї велику напругу, вона нагріватиметься дедалі міцніше. У міжпланетному просторі тепла цієї потужної грілки вистачало навіть на те, щоб перемогти космічний холод. Значить, тут…

З величезним зусиллям, відвойовуючи міліметр за міліметром, рука Ван Луна дотяглася до маленької рукоятки, яка включала електрогрілку і регулювала її нагрів, і повернула її вкрай направо. Майже зразу ж таки рівномірне тепло поширилося по всьому його тілу. Певна річ, така раптова дія пояснювалася тим, що на грілку було подано найбільше напруження. Скафандр швидко нагрівався. Ось уже стало жарко. На лобі Ван Луна виступили краплини поту.

“Схоже, наче в лазні, — через силу посміхнувся він. — Гаразд. Буду терпіти. А як вони?..”

Скафандр розігрівався, немов електрична пічка. Ван Лун відчував, як міцними і рвучкими поштовхами б’ється його серце. Ні, це вже не схоже на лазню, він буквально підсмажується! Втім, не можна ані зменшувати нагрів, ані, тим більше, виключати грілку. Вона мусить зробити своє діло!

Єсть! Ван Лун відчув різкий поштовх. Слідом за ним другий, третій… Шари й кулі, що навалювалися зверху, почали енергійно рухатися, вони штовхали його з усіх боків — чи, може, навпаки, намагалися відштовхнутися від нього?

Більш за все тканина скафандра обпікала руки — мабуть тому, що рукавички були найтоншими і крізь них проходило найбільше тепла від металічної сітки, яка вкривала весь скафандр і, нагріваючись, служила грілкою.

“Спалю руки, надто пече”, — сердито думав Ван Лун, стараючись витягти пальці з рукавичок, придавлених вагою живих пузирів, що неспокійно рухалися. Раптом він помітив, що пальці легко звільнилися.

Крізь заліплене драглистою масою скло шолома пробилося світло. І стало легко, можна було вже не тільки зітхнути на повні груди, але й рухатися. Поквапливим рухом руки Ван Лун протер скло шолома. Так, пульсуючі кулі й циліндри відкотилися від нього! Вони не витримали, розпечена металічна сітка скафандра відстрашила їх. Мабуть, не тільки відстрашила: он на траві лежить кілька тих неподобних істот, вони вже не рухаються, на їх зморшкуватій оболонці помітні бурі плями — сліди опіків. Прекрасно, Ван Луну вдалася його витівка. Вони відступили, вони відкочуються далі й далі, наче перелякані!

З полегшенням Ван Лун повернув рукоятку грілки назад, украй наліво. Він ледве дихав, обливаючись потом. Тепловий захист чимало коштував йому самому. Зняти б розпечений скафандр, освіжитися, відпочити… Втім, про це не могло бути й мови. Він підвівся, безуспішно спробував прочистити скло шолома. Ні, присохлу драглисту масу треба буде старанно відмивати потім, а зараз доведеться миритися з брудним склом; добре, хоч що-небудь видно. Отже, де намічений високий кипарис? Он він — далеко ще, далеко!.. Мерщій вперед, там можна буде знову точно орієнтуватися!

Не лише бігти, але й просто швидко йти було дуже важко: жара в розпеченому скафандрі заважала дихати, а охолоджувався він дуже повільно. Вперед, вперед, поки є ще сили!..

До кипариса лишалося вже зовсім недалеко, коли Ван Лун почув за собою легкий шум, ніби од вітру, що пролинув по високій траві. Він хутко озирнувся. Знову те ж саме!

Сотні й тисячі пухких різнобарвних куль і циліндрів котилися слідом за ним, вони майже наздоганяли його. Як вони можуть так швидко пересуватися, навіть підстрибуючи на траві? Втім, зараз не в цьому справа, зараз не до міркувань. Ван Лун поглянув на кипарис: ні, він не встигне добігти до нього, набридливі істоти доженуть його. А боротися з ними заново, відбиватися від куп живих важких пузирів, що навалюються, — ні, на це не вистачить сил. Гаразд, він спинить цю рухливу хвилю. Але поки що треба виграти ще трохи відстані.

Зібравши всю енергію, Ван Лун побіг до кипариса, час від часу оглядаючись: чи не пора вже? До кипариса лишалося тільки метрів із двадцять, коли передні драглисті кулі почали наздоганяти Ван Луна, немов прагнучи знову звалити його. Ні, ні, цього він не припустить, стоп!

Ван Лун спинився і повернувся лицем до живої хвилі, що насувалася на нього. Як і минулого разу, кулі й циліндрики рухалися широким фронтом, а частина їх відкочувалася наліво і направо, ніби намагаючись замкнути його з флангів.

— Наступають, наче армія, — бурмотів Ван Лун. Примруженими очима він виміряв відстань до перших рядів незвичайного противника. — Підходьте, підходьте. Мало грілки, буде інша закуска! — Він вичікував, щоб завдати вирішального удару. — Втім, наполегливі ви, пузирі! Звідки взялися такі? Ніколи не думав, що таке може бути… ніколи не бачив навіть схожих…

Ніколи? Чи ж так?.. У пам’яті Ван Луна, бездоганно чіткій пам’яті, якою він завжди славився, виникло невеличке яскраво освітлене коло на темному фоні. І в тому колі повільно пропливали, рухалися такі ж самі кульки, округлі циліндрики, товсті палички й ковбаски. Де й коли це було? Так, тепер він ясно згадав: таку картину він бачив під мікроскопом, розглядаючи культури мікробів. Там вони збиралися купками, ланцюжками, в яскравому світлому колі окуляра… Так що ж це виходить? Це також бактерії? Безглуздо, неймовірно, ніхто ніколи не чув про подібне явище, не уявляв собі, що можуть існувати гігантські бактерії… Ні, ні, це щось інше!

А жива хвиля куль і циліндрів, наповнених переливчастою драглистою речовиною, все наближалася. До неї лишалось не більше десяти метрів… Пора!

— Ну, тримайтеся!

Спритним помахом Ван Лун жбурнув у гущу хвилі заздалегідь приготовану атомітну гранату — і одразу впав на землю. Граната описала в повітрі широку дугу і зникла посеред загадкових істот. Наступної миті вгору звилася сіра хмара диму. Вона виникла величезним грибом з товщі живої хвилі — і разом з нею злетіли в повітря кулі й циліндри, що лускалися й розривалися на шмаття. Гуркіт вибуху струсонув повітря, заглушив Ван Луна, який навіть не став дивитися на наслідки дії гранати, а скочив і побіг до кипариса. Геть з цього плато, геть!

Позаду нього щось лускалося, тріщало, гуділо. Але він біг, не оглядаючись. Ось він, високий кипарис, оточений іншими деревами! Треба ще далі, до чагарникових хащ, там можна буде нарешті уповільнити кроки…

Рятівна сутінь оранжевого лісу поглинула Ван Луна, плато з його огидними мешканцями лишилося позаду. Ван обливався потом. Його погляд упав на годинник — і він зрозумів, що не може затримуватися ні на хвилину: попереду лишалася тільки одна година дихання. Рамка-антена, яку він висунув знову, одразу допомогла зорієнтуватися, почути стурбований, як і раніше, вже дуже стомлений голос Галі Рижко. Дівчина не припиняла кликати свого товариша, який потрапив у біду…

І знову почалася безконечна мандрівка лісом. Тепер Ван Лун свідомо намагався не звертати уваги ні на що. Його життя залежало від того, чи встигне він протягом короткої години, що залишилася, дістатися до астроплана. Час від часу, там, де дозволяли умови, він переходив на біг. Це, певна річ, збільшувало витрату кисню, а проте компенсувалося швидкістю, з якою він перебігав легкі ділянки. Так, тепер Ван Лун був певний, що під час польоту в кігтях гігантської бабки він бачив згори саме те плато, яке уявлялося йому тоді мирною тихою оранжевою галявиною з купами каміння на траві. А виявилося… Що ж ще чекає його попереду в нетрях первісного лісу?

Він збіг з горба вниз. Потім, перестрибнувши через мулясту канаву, знову почав вибиратися вгору. Тут ліс був значно рідкіший, у далечині можна було бачити вже темніюче небо. І на його світлому тлі Ван Лун помітив раптом мережаний візерунок голих, позбавлених листя гілок. Невже ж це та сама ділянка темно-коричневого, наче обпаленого лісу, яку він також бачив під час вимушеного польоту? Гаразд, хай буде так, на цій ділянці його не може чекати нічого небезпечного, навпаки, там легше йти, ніщо не завадить.

Проте вже через кілька хвилин Ван Лун переконався, що на дивовижній ділянці він не помічає аж ніяких слідів пожежі. Правда, на деревах не було листя, та й на грунті не лишалося ніяких оранжевих рослин, жодного куща папороті: голі коричневі стовбури похмуро зводилися з такого ж голого бугристого грунту, усипаного сухими гілками, що впали згори. Мертва ділянка, така незвичайна серед пишної оранжево-червоної природи Венери. Що трапилося тут?

Хоча Ван Лун і не спинявся, його спостережливий погляд помітив рух угорі, на голому вітті дерев. Там перелітали якісь істоти. Та невже ж на Венері можна все-таки зустріти птахів? Тоді це будуть перші теплокровні тварини серед усієї фауни, з якою йому довелося тут стикатися.

На стовбурах дерев Ван Лун побачив також величезних гусениць — кошлатих і товстих. Вони повільно повзали вгору і вниз, не звертаючи ніякої уваги на людину, — і це було дуже добре, бо зіткнення з ними, великими, наче ті колоди, забрало б чимало дорогоцінного часу. А Ван Лун поспішав, поспішав, лк ніколи!

Його втомлені ноги спотикалися і сковзалися — чого з ним не траплялося раніше навіть за дуже трудних умов. Ось він ще раз спіткнувся об каміння і схопився за найближче дерево, щоб утриматися на ногах. Дерево здригнулося, захиталося — і Ван Лун відсахнувся від нього: йому здалося, що сухий стовбур загудів як бджолиний рій. Знову якесь чортовиння?..

То гудів не стовбур. З принизливим писклявим дзижчанням з голих гілок дерева злетіло кілька істот, яких Ван до цього часу вважав за птахів. Вони були різними за величиною — від маленьких, з кулак, до дуже крупних, довжиною близько півметра. Вони дзижчали і літали, розмахуючи крилами, над головою Ван Луна.

— Знову прокляті комахи! — не стримав роздратованого вигуку Ван Лун. — Ну і чорт з ними, мені ніколи. Поспішаю!

Втім, крилаті істоти не відставали від нього. Наповнюючи повітря пронизливим писком і дзижчанням, вони кружляли над ним дедалі нижче й нижче, ніби збиралися напасти. їх ситі тулуби з довгими відростками позаду, великі м’які крила, членисті ноги, як у коників, мелькали перед Ван Луном, і все це не викликало у нього ніякого страху. Але голови, голови примушували його кидатися вбік кожного разу, як проносилися в повітрі перед склом шолома!

По два вигнуті роги з кривими відростками стирчало на кожній такій голові. Дві пари щупальців під палаючими люттю червоними очима наче батоги розсікали повітря, звивалися навколо гострих серповидних зазубрених щелеп. І до всього того — пронизливий писк, з яким чудиська металися над ним.

Ван Лун розумів, що для нього зараз небезпечний не стільки самий напад лютих комах, які все одно не змогли б пошкодити щільну тканину скафандра, скільки витрата часу, затримка в дорозі. Лишалися лічені хвилини, кисень кінчався.

Ховаючись за товстими стовбурами дерев, перебігаючи з місця на місце, він змушений був посуватися в потрібному напрямі зигзагами, раз у раз витрачаючи час на орієнтацію. І разом з тим, Ван Лун свідомо уникав зіткнення з комахами. Він не міг витрачати на це час. Проте крилаті вороги не бажали відставати. Одна з крупних комах зненацька впала на шолом і вчепилася в антену кігтями. Ван Лун відчув, як вона сіпає, намагається розірвати дротяну рамку.

— Ні, це не годиться! Геть! Забирайся!

Він змахнув над головою кинджалом, щоб скинути комаху з шолома. Секундної затримки було досить для того, щоб його буквально обліпили інші комахи. Вони насідали на нього, впивалися у тканину скафандра гострими кігтями, їх м’які крила билися об скло шолома, не даючи Ван Луну нічого бачити навколо. Гострий кинджал мандрівника мелькав у повітрі, завдавав удар за ударом, вбивав набридливих ворогів. Наштовхуючись на стовбури, Ван Лун все ще біг, відбиваючись у той же час від комах. Становище ставало дедалі загрозливішим.

Дві крупні комахи з силою вдарилися зверху об його шолом, майже збивши Ван Луна з ніг. А якщо й справді зіб’ють?.. Напад робився жорстокішим, кинджал уже не допомагав, — треба було принаймні звільнитися від найкрупніших ворогів, які могли звалити його на грунт. Ван Лун зупинився. Він обперся спиною об стовбур дерева і вийняв пістолет:

— Ну, гаразд, отримуйте — і мерщій!

Обравши ціль, він натиснув на спуск. Звук пострілу заглушив на мить огидний писк. Одна з найкрупніших комах завдовжки мало не півметра впала на грунт. Ще постріл… ще… три великих крилатих хижаки билися в судорогах серед сухого гілля, що встеляло грунт. Безпосередня небезпека була ліквідована. Можна було бігти далі, у повітрі зараз мелькали тільки менші комахи, це не так страшно.

Далеко за голими коричневими деревами відкривався знову яскравий оранжево-червоний ландшафт. Що це? Та невже ж і насправді Ван Лун бачить там, у далечині, над лісом високу жовту скелю і маленький червоний прапор, який майорить над нею?.. Міжгір’я, астроплан, товариші! Прапор виглядав звідси зовсім маленьким, крихітним, але то був він!

А дихати ставало дедалі важче й важче. А що як раптом не вистачить кисню вже перед самим міжгір’ям і він впаде, не добігши до товаришів? Мерщій, мерщій!

Новий удар в спину. Ван Лун із злістю оглянувся. Ще дві величезні комахи напали на нього ззаду. Прокляття! Вони затримують його, а кисню майже немає!

Два постріли пролунали один за одним. Тільки тепер Ван Лун зрозумів, як він втомився, як бракує його легеням свіжого повітря і як виснажилися його сили. Так, він збив тільки одну комаху, яка звалилася на грунт. У другу він навіть не влучив, — він уславлений, вправний стрілець!

— Так ось тобі, ось, ось!

Три постріли підряд звалили люту комаху.

— Товаришу Ван, поспішайте! Ми ждемо вас, — лунав у шоломі голос Галі Рижко. Проте тепер він доходив до вух Ван Луна наче крізь товстий шар вати. Голова налилася свинцем, кров стугонить у скронях. Ні, не може, не може бути, щоб він упав, знеможений, тут, бачачи рідний червоний прапор! Уперед! Хай спотикаються ноги, хай безпорадно виснуть обважнілі руки, хай безсило схиляється голова, все одно — вперед!

Хитаючись, хапаючись руками за гілки, кволо відмахуючись від комах, Ван Лун, напружуючи останні сили, ішов далі. Він не чув уже голосу Галі, не чув писку розлючених комах, не бачив нічого, крім маленького червоного прапора попереду. Червона крапка дедалі збільшувалася, вона кликала його до себе, притягала, примушувала забувати про втому. До неї, до неї!..

Ван Лун повільно, ледве пересуваючи ноги, брів уперед. Кинджал випав з його руки — і він не підняв його, він не міг нахилитися. Спотикаючись, майже падаючи на кожному кроці, він йшов і йшов до міжгір’я, до товаришів, не зводячи очей з червоного прапора на високій жовтій скелі.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

який являє собою знову щоденник Галі Рижко, де розповідається не тільки про одержання мандрівниками нового маршруту з Землі, але й про надзвичайну пропозицію Ван Луна, який знайшов засіб визволити астроплан із скель; крім того, в цьому розділі з’ясовуються різні загадки, які виникали ще перед експедицією.

Тепер, коли все, пов’язане з гігантською бабкою, вже лишилося позаду, я знову можу взятися за щоденник. А записати мені треба дуже багато, і не тільки ділового, а й особистого.

Насамперед, про те, як повернувся товариш Ван.

Не буду розповідати, як ми хвилювалися весь цей день до самого вечора. Повернувшись до астроплана, Микола Петрович (я ніколи ще не бачила його таким похмурим і засмученим) сказав нам — і я помітила, що йому було дуже важко говорити:

— Немає рації, друзі мої, втішати себе наївними надіями. Не знаю, не уявляю собі, яким чином міг би врятуватися Ван…

— І все одно він врятується і повернеться до нас! — не стрималася я. — Адже ж товариш Ван…

— Заждіть, Галю, і не перебивайте мене, — суворо заперечив Микола Петрович. — Я, мабуть, не гірше від вас знаю, на що здатний Ван Лун з його відвагою, розсудливістю і досвідом. Проте зараз не треба обманюватися. Він перебуває в страшному, неймовірному стані… якщо він ще живий. Ми нічим, зовсім нічим не можемо допомогти йому, — принаймні доти, доки Вану не пощастить якимсь не відомим нам засобом врятуватися і звільнитися з кігтів хижака. Я хочу вірити, друзі мої, що йому пощастить це зробити, я був би безконечно радий, готовий був би на все, аби допомогти йому… як і ви всі, звичайно, я знаю це, — додав він після тяжкої паузи. — Проте такої можливості немає ані в мене, ані у вас. Ми можемо тільки сподіватися, що він врятується сам. Надія ця не згасає в мене, хоч я й розумію, що для неї є надто мало підстав. І все ж таки — я вірю у відвагу і кмітливість нашого Вана, — так, Галю, вірю не менше, ніж ви або Вадим. Втім, якщо навіть Ван Лун врятується від тієї жахливої бабки, — чи подумали ви про те, як може він повернутися до нас? У нього лишилося мало кисню: я підрахував, не більше, як на шість-сім годин. І він не знає, куди йти, де знаходиться наш корабель.

Мені стало страшно: про це я й не подумала!

— І якщо ми не можемо нічим допомогти Ван Луну, доки він перебуває в кігтях крилатого хижака, — тим більше ми зобов’язані допомогти, коли він звільниться від нього… адже ж ми віримо, що звільниться, правда?

— Віримо! — палко відгукнулися ми з Вадимом Сергійовичем.

— Тому треба негайно настроїти наш передавач на хвилю його приймача. І розпочати подавати йому сигнали. Він добре уміє пеленгувати з допомогою рамочної антени в скафандрі. Ми допоможемо нашому Вану повернутися до нас… якщо він дістане змогу почути нас…

Через десять-п’ятнадцять хвилин, щойно великий радіопередавач астроплана був настроєний на потрібну хвилю, Микола Петрович вимовив перші слова заклику до товариша Вана. Але його голос уривався, хвилювання не давало йому говорити. І тому Микола Петрович одразу ж таки дозволив мені замінити його біля мікрофона. Спочатку мені було також дуже важко, і я насилу не заплакала: я кличу Ван Луна, розповідаю йому, як знайти шлях до нас, а він, можливо, чує мене і не може рушити з місця, як я тоді, в печері… або зовсім уже не чує… Ні, ні, сміливий Ван Лун обов’язково врятується — і я допоможу йому повернутися!

Що робили Микола Петрович і Вадим Сергійович весь цей час — я навіть як слід не знала, я могла думати тільки про товариша Вана. Сидячи біля великого ілюмінатора центральної каюти, звідки було видно весь схил міжгір’я, за яким зникла огидна бабка, я кликала Ван Луна і дивилася, дивилася — чи не з’явиться він?.. Минали хвилини, десятки хвилин, години, проте товариша Вана не було, а я все кликала (я забула сказати, що Микола Петрович дозволив мені перенести мікрофон на довжелезному шнурі від передавача до ілюмінатора, щоб я могла дивитися назовні).

І от уже почали спускатися сутінки. Вони тут зовсім не такі, як на Землі. Світлі сірі хмари поза міжгір’ям починають укриватися фіолетуватою димкою — і чомусь усі червоні дерева, оранжева папороть, жовті скелі вимальовуються тоді різкіше, яскравіше, ніж удень. Наче їх хтось навмисно підфарбував. Так триває біля півгодини, в повітрі пропливають світлі й темні тіні, ніби від хмар, що швидко линуть у небі. А видно все так само прекрасно. Втім, тіней стає дедалі більше й більше, вони пробігають частіше. І коли вони біжать уже зовсім одна за одною, — небо раптом одразу темнішає, і все навколо поринає в дивні фіолетові присмерки. Це також іще не ніч, але щойно створилися ті присмерки, — уже нічого не побачиш і в десяти кроках, усі контури стають розпливчастими, туманними й неясними.

Так от, вже зовсім починали спускатися присмерки. Я розуміла: ще півгодини — і Ван Луну буде дуже важко знайти наш корабель навіть за допомогою безнастанних радіосигналів. І я вже хотіла попросити Вадима Сергійовича включити зовнішній прожектор, щоб товариш Ван бачив здаля корабель, коли все навколо зануриться в фіолетовий туман, але не встигла.

Мені здалося, що на далекому схилі міжгір’я, на горі, біля того місця, де на скелі майорів наш червоний прапор, я побачила постать, яка рухалася. Я затиснула рот рукою, щоб не закричати, я боялася, що це мені тільки здалося, що я даремно примушу Миколу Петровича хвилюватися ще більше. Проте ні, це був Ван Лун! Тоді я закричала що було сили:

— Ван іде! Ван іде! Я бачу його! Миколо Петровичу, Вадиме Сергійовичу, Ван іде, дивіться!

Вже не пам’ятаю, що саме я кричала ще. Микола Петрович дивився в ілюмінатор тільки хвилинку. І одразу ж таки він скомандував:

— Вадиме, скафандри! Йому погано, він, мабуть, задихається.

І знову я спочатку не зрозуміла, що саме хоче робити Микола Петрович, а потім було вже пізно. Він і Вадим Сергійович швидко одягли скафандри і пішли назустріч Ван Луну. Якби я зрозуміла одразу, тоді замість Миколи Петровича пішла б я: звичайно, неправильно, що вони залишили мене в каюті! Проте я не встигла нічого сказати… це було дуже досадно!

Товариш Ван був іще далеко, але я чітко бачила його силует на фіолетовому тлі хмар. Він живий, він повертається, наш відважний, надзвичайний Ван Лун! Та хіба ж я бодай на хвилинку могла сумніватися в тому, що він повернеться? І сльози чомусь котилися в мене по щоках, хоч я тоді зовсім не відчувала їх, а тільки згодом помітила, що обличчя в мене мокре… Як дивно: людина радіє, вона стрибає і сміється, а з очей котяться сльози, цього ніяк не можна зрозуміти!

Силует Ван Луна все наближався, він уже спускався схилом. Проте чому він хитається, спотикається, хапається руками за дерева? Так утомився?.. Звичайно, втомився; але головне — йому вже бракує кисню, він задихається. Ой, він майже впав! Утримався на ногах, зробив кілька кроків і знову захитався… Упав! Сперся на руки на грунті, сів, намагається підвестися — і знову падає! Жах, він не може навіть сидіти, він весь час хилиться набік…

— Ван задихається! Треба поспішати йому на допомогу, він не може сам дійти! — кричала я невідомо кому, бо в кораблі ж не було нікого.

Знизу повільно-повільно (чи то лише здавалося мені так звідси?) до Ван Луна підіймався схилом хтось у скафандрі, — я, звичайно, не могла розібрати, хто саме. Проте потім збагнула, що це Вадим Сергійович: адже Микола Петрович не міг би так енергійно злізати на скелі, щоб скоротити шлях. Молодець Вадим Сергійович, він підіймається не обхідною легкою стежкою, а навпростець, кручею! А позаду, слідом за ним поспішає і Микола Петрович. Ох, хоч би вони встигли, адже до Ван Луна ще далеко!

Я побачила, що товариш Ван знову впав — і знову трохи підвівся на руках, зігнувшись, наче шолом став йому страшенно важким. І він уже не йшов далі, а повз на колінах, спираючись на руки. Він уже біля найкрутішого місця схилу… Що він робить? Сидячи на грунті, притулившись до скелі, він знімає шолом. Що це означає? Навіщо? І майже зразу ж таки я зрозуміла:

“В шоломі дихати вже майже зовсім нема чим. Ван Лун вирішив зняти його, бо навіть насичене вуглекислотою повітря Венери зараз для нього краще, ніж отруєне повітря в шоломі!”

Ось він зняв шолом і безсило опустив його на грунт. Мабуть, Ван Лун побачив товаришів, які поспішали до нього знизу. Він слабко махнув рукою і неначе хотів щось гукнути. Навіщо, навіщо витрачати сили, товаришу Ван! Краще вже спускайтеся мерщій!

Немов почувши мої думки, Ван Лун підвівся на ноги, залишивши шолом біля скелі. Він усе ще хитався, проте почав спускатися назустріч Вадиму Сергійовичу. Ні, краще б він лишався на місці! Ван не втримався на крутому схилі, змахнув руками і упав. На щастя, він не покотився вниз по гострому камінню, яке могло б поранити його не захищену тепер голову. Мабуть, він уже не міг більше рухатися. Йому потрібне було свіже повітря, а не вуглекислота Венери, потрібний був кисень. Він лежав нерухомо, голова його звисала набік. Якщо він поворухнеться, — то може скотитися вниз, розбитися… Вадиме Сергійовичу, мерщій! Ван Лун, мабуть, зовсім задихається! І темні тіні пробігають дедалі частіше, зараз стане темно!

І от Вадим Сергійович був уже біля Ван Луна, що лежав без найменших ознак життя. Він нахилився, трохи підняв голову Вана. Потім почав стягувати його тіло вниз, не чекаючи наближення Миколи Петровича. У цей момент небо, як і завжди тут на Венері, майже вмить потемнішало, і все чисто вкрилося фіолетовим туманом. І я вже більше нічого не могла бачити. Проте все це неважливо, хай, зараз Вадим Сергійович і Микола Петрович принесуть сюди Ван Луна, все буде гаразд, треба тільки освітити їм шлях.

Я включила зовнішній прожектор. Скерувати його до них я не вміла, але ж головне полягало в тому, щоб вони виразно бачили, де корабель. Потім я швидко наповнила киснем з балона дві гумові подушки (я добре запам’ятала, як робив це Вадим Сергійович, коли Ван Лун лікував Миколу Петровича!), приготувала води, розіслала на підлозі килим і поклала м’яку подушку. Мені здавалося, що все це я зробила дуже швидко, але щойно я скінчила, як почула важкі кроки на сходах. Ідуть!

— Мерщій, мерщій, я приготувала все, що треба!

Микола Петрович і Вадим Сергійович внесли Ван Луна. Він був непритомний. Мені було страшно дивитися на його посиніле обличчя, напіввідкриті закипілі губи. Микола Петрович побачив подушки з киснем і, не знімаючи шолома, приклав наконечник до губів Вана. А Вадим Сергійович тим часом уже підіймав і опускав його руки, — він теж добре пам’ятав, як Ван Лун тоді рятував Миколу Петровича.

Проте зараз штучне дихання не було потрібне. Ван Лун спочатку тихо, а потім глибоко зітхнув і поворушився. А через кілька секунд він уже жадібно й прискорено вдихав на повні груди кисень з подушки, яка швидко худішала. Я тримала напоготові другу. Обличчя Ван Луна прояснювалося, з нього почала сходити синява. Очі відкрилися. І от на губах навіть з’явилася якась слабка тінь посмішки. Він зробив іще кілька глибоких вдихів, а коли я хотіла замінити подушку з киснем, відсторонив її і рішуче сказав ще кволим голосом:

— Вважаю, не треба. Вже гаразд. Коли навколо друзі, це також кисень. Друзі — це дуже добре.

Спираючись на руки, він трохи підвівся і сів. Микола Петрович, який уже зняв шолом, злякано скрикнув:

— Ван, обережніше! Не треба сідати. Ви ще надто слабкі, відпочиньте!

Втім, Ван тільки посміхнувся. Він уже сидів і дивився на нас очима, що дивно виблискували. Ось його погляд спинився на мені. І мене вразила надзвичайна теплота, з якою він дивився на мене, якийсь зовсім-зовсім незнайомий вираз його обличчя.

— Дівчино… Галинко, спасибі, — сказав він повільно і простягнув мені руку. — Не вмію багато… говорити. Врятували мене… спасибі! Все.

Слово честі, ще трошечки — і я розревілася б, бачачи, що Ван Лун, завжди такий стриманий і незворушний, навіть суворий, зараз хвилюється і затинається. Я стискала руку Вана, дивилася в його розумні блискучі очі і мовчала, не знаючи, що сказати. А він трохи згодом промовив:

— З лісу вивели, добре. Тепер допоможіть іще встати.

Він сперся на мою руку і підвівся на ноги. Зробив два-три кроки каютою. Сили поверталися до нього з кожним новим вдихом чистого повітря, з кожною хвилиною.

— Трохи хочеться обідати, — сказав він, посміхаючись. — Чи вечеряти, все одно.

Ой, адже ж Ван Лун не їв нічого з самісінького ранку! Як це я не подумала сама!

Через кілька хвилин він уже сидів за столом і з апетитом вечеряв. А коли Ван, відсунувши тарілку, оглянувся на всі боки, наче розшукуючи щось, Вадим Сергійович уже подавав йому набиту люльку, а я підносила запалений сірник. Микола Петрович розсміявся:

— Мабуть, є рація перетерпіти деякі небезпеки, щоб за тобою потім отак ходили, а, Ван?

Ван Лун також засміявся і, з помітною насолодою випускаючи клуби диму, відповів:

— Самі вирішите, Миколо Петровичу. Розповім — дізнаєтеся. Було іноді не дуже весело.

Він стисло розповів нам про те, що відбулося з ним, як йому вдалося врятуватися від гігантської бабки і як він добирався до нас. Я не пишу тут про все те, бо розповідь Ван Луна записана Миколою Петровичем у його журналі. Можу сказати тільки ось що: я певна, що ніхто з нас не витримав би такого напруження, як відважний товариш Ван! А він спокійно закінчив, немов ішлося не про нього, не про страшні небезпеки, які він щойно переніс, а про якісь звичайні спостереження:

— Лишилися два питання. Думав, сам не вирішив. Ці живі кулі й циліндри — що це таке? Може, гіпертрофовані бактерії? Пожирають одна одну, живуть купами. Дуже дивно. Як гадаєте, Миколо Петровичу?

— Що ж я можу вам сказати, Ван? — задумливо озвався Микола Петрович. — Вагаюся так само, як і ви. Коли б я почув подібну розповідь на Землі, то, каюся, просто не повірив би. Адже ж з нашого звичайного погляду не можна уявити собі бактерії, цю нижчу форму живого існування у вигляді таких великих істот. Та ще таких, що діють отак активно, як ви описали. Втім, тут, на Венері, після всього, що нам довелося побачити… життя набуло тут таких своєрідних форм, що важко наполягати на чомусь, висловлювати певну думку. Прийде час, коли слідом за нами тут з’являться інші дослідники — в даному разі, спеціалісти-біологи, — вони зберуть більше матеріалу для висновків. А ми не будемо квапитися, обмежимося в цій галузі тими фактами, які нам довелося спостерігати на власні очі. Що іще, Ван?

— Друге, — це ліс без листя. Теж не розумію. Чому такий голий? Якщо б пожежа, тоді було б ясно. Але то не пожежа. І папороті також не залишилося. Чому так, запитаю?

— Ну, це значно простіше, Ван, — відгукнувся Вадим Сергійович. — Адже ви самі казали, що бачили гусениць?

— Так, бачив. Величезні, повзали по деревах.

— І хмари комах, які нападали на вас?

— Теж бачив. І відчув, підкреслю, — погодився Ван.

— Найприродніше припустити, що то був період, коли гусениці перетворювалися на дорослих комах. Вони об’їли все листя на тій ділянці лісу, пожерли всю папороть. Більшість з них уже перетворилася на великих комах, а деяка частина ще не встигла.

Ван Лун замислився.

— Мабуть, так, — відповів він нарешті. — Поспішав, не здогадався сам. Не було часу думати. Шкодую, що утруднив вас таким простим питанням.

Мені здалося, начебто Ван Луну справді трохи досадно, що він не зміг сам пояснити це явище. Але я не встигла поміркувати над цим, бо Вадим Сергійович уже продовжував. І те, що він сказав, буквально вразило мене не менше, ніж Ван Луна.

— Дорогий Ван, — заговорив він радісно, — зате ми з Миколою Петровичем приготували вам такий подарунок, що ви ахнете! Ну, як ви гадаєте, що саме?

Ван Лун знизав плечима:

— Як я можу знати? Прошу, скажіть.

— Ось, читайте! — І Вадим Сергійович урочисто подав йому списаний з верху до низу аркуш паперу. Ван Лун почав читати — і справді, ахнув. Недовірливо поглянув на Вадима Сергійовича, перевів погляд на Миколу Петровича. Той стверджувально кивнув головою:

— Так, Ван, радіограма з Землі. І дуже важлива. Читайте!

Виявляється, в той час, коли я сиділа біля мікрофона і кликала товариша Вана, радіоавтомат астроплана записав нову велику радіограму з Землі. І я нічого про це не знала! А радіограма, дійсно, була дуже важлива. Вона змінювала плани й розрахунки нашого зворотного вильоту. Втім, про це треба розповісти докладніше, щоб усе стало зрозумілим. Тут двома словами не обійдешся, бо справа стосується астронавігації, складної науки про зореплавання. Мені самій довелося довго слухати пояснення Миколи Петровича і товариша Вана для того, щоб зрозуміти. Не знаю, як у мене тут вийде, але я спробую викласти все ясно і коротко.

Наша експедиція за всіма розрахунками мусила провести на Венері рівно 467 днів за земним обчисленням (яке збіглося, як ми встановили, з обчисленням часу й на Венері). Чому саме стільки, а не на кілька днів більше чи менше?

Микола Петрович нагадав, як він розказував мені про небесний маршрут нашого астроплана. Ми вилетіли з Землі в той самий момент, коли Венера відстала по своїй орбіті від Землі на 54,5 градуса. Це було зроблене тому, що Венера рухається по своїй орбіті швидше від Землі. І поки ми вздовж нашого напівеліптичного маршруту долетіли до орбіти Венери, — вона якраз встигла до цього моменту опинитися на тій точці орбіти, куди домчав наш астроплан. А Земля тим часом відстала від Венери на власній орбіті на 36 градусів.

Ми залишилися на Венері. А Земля, яка рухається по своїй орбіті повільніше від Венери, продовжувала відставати від неї дедалі більше.

Як же нам бути, якщо ми хочемо вирушити з Венери назад на Землю за таким самим напівеліптичним маршрутом, — до речі, єдино можливим для нашого міжпланетного корабля з його обмеженими запасами палива? Адже за час нашого нового перельоту Земля ще більше відійде від Венери, ми не знайдемо нашу рідну планету в тій точці її орбіти, куди нас приведе напівеліпс. Вихід є тільки один. Нам треба чекати на Венері до того часу, коли Земля в своєму русі не опиниться попереду Венери на ті ж самі 36 градусів. Тоді ми, описуючи напівеліпс, встигнемо якраз наздогнати її. А коли ж це станеться, коли Венера відійде від Землі на 36 градусів?

Для цього за точними розрахунками мусить минути рівно 467 днів. І саме через 467 днів після того, як ми прилетіли на Венеру, ані на один день не пізніше, так само, як ні на один день не раніше, — астроплан мусить вилетіти у зворотний шлях. Інакше, якщо порушити план, не витримати термін, — ми загубимося в міжпланетному просторі, і нам не вистачить ніяких запасів палива; щоб добратися до Землі, розшукуючи її на орбіті.

Значить, ці 467 днів були для нас твердим і непорушним строком. На такий саме строк були розраховані і продукти, взяті експедицією, і всі інші запаси (не рахуючи, певна річ, непорушного, аварійного резерву).

Проте ми пробули на Венері тільки два з половиною місяці (точніше, 82 дні) — і нам пощастило відшукати ультразолото, та ще до того відкрити інфрарадій. Звичайно, в цьому розумінні нам дуже пощастило. Адже коли б астроплан не опинився в цьому міжгір’ї, де ультразолото вийшло майже на поверхню Венери, — нам, можливо, не вистачило б для його розшуків і всіх 467 днів. А з другого боку, нам дуже не пощастило, бо астроплан застряв у скелях міжгір’я — і тепер невідомо, як ми виберемося з них. Принаймні Микола Петрович все ще не розв’язав цього складного питання… Втім, зараз не про це мова.

Так от, розшукавши ультразолото (не кажучи вже про інфрарадій), експедиція могла б вирушати назад. ле ніхто не може прискорити рух Венери по її орбіті, і тому термін зворотного вильоту експедиції також не можна змінити, не можна відлетіти з Венери раніше, ніж через 467 днів. А що нам тут робити далі? Тільки й лишається, що шукати засіб вибратися з скель… Безумовно, для науки дуже цікаво і важливо вивчати оранжево-червону флору і божевільно-комашину фауну Венери, я розумію це. Втім, щодо мене, то я вже досхочу сита зустрічами з отими гігантськими комахами і павуками, що населяють цю планету. Навіть Микола Петрович, і той якось сказав:

— Дивовижний, чужий для нас світ ми зустріли на Венері. Ніяк не можу звикнути до нього. І що скоріше ми могли б полетіти звідси, то більше я був би радий… Вся ця сила-силенна комах, ці кошлаті й крилаті страховища, мабуть, дуже зацікавили б інсектологів. Їм, як кажуть, тут були б і карти в руки… Але я в основному фізик і охоче поступлюся місцем, віддам дослідницьку роботу в цій галузі спеціалістам…

До речі, ми вже не раз сперечалися з приводу того, чому на Венері (чи, в усякому разі, на тій її частині, куди ми потрапили) немає ніяких тварин типу ігуанодонів і мегалозаврів, а самі тільки комахи й павуки, та ще гігантські. Після багатьох розмов і припущень Вадим Сергійович пояснив це так (Микола Петрович також погодився з цим поясненням, тому я його і записала):

— Як відомо, на Землі під час юрського періоду також було чимало комах і взагалі членистоногих. Чому вони були такими численними? Можливо, тому, що для їх існування був сприятливим підвищений процент вуглекислоти в повітрі юрського періоду. Те ж саме відбувається і тут, на Венері. Це стосується взагалі великої кількості комах і членистоногих. Проте на Венері вуглекислого газу набагато більше, ніж було його в атмосфері Землі за часів юрського періоду. Така кількість вуглекислоти несприятлива для всіх тварин, крім членистоногих. І от у процесі боротьби за існування членистоногі на Венері перемогли всіх інших тварин, витіснили їх. А діставши можливість розвиватися без завад з боку інших тварин, деяка частина членистоногих набула навіть гігантських форм. Яка частина, які саме членистоногі й таке інше — це встановлять дослідники-спеціалісти в цій галузі. Але загальний шлях розвитку фауни на Венері мені уявляється саме таким.

Як я вже сказала, Микола Петрович погодився з такою теорією Вадима Сергійовича. А Ван Лун додав:

— Дуже сумно. Були гарні тварини, зникли всі цілком. Лишилися самі гадини. Погана фауна, мисливці сюди не їздитимуть. А якщо вже треба вбивати цих тварюк, тоді іншими засобами. Не розривними кулями.

— А якими ж? — поцікавився Микола Петрович.

— З хімічним порошком для комах. Дустом, чи що. Не знаю, яким саме, — незворушно роз’яснив свою думку Ван Лун.

Ну, я відхилилася від основної моєї мети — про термін вильоту з Венери назад на Землю. Повертаюся до неї.

На Землі вже знають, що нам вдалося розшукати ультразолото. Вони прийняли одну з радіограм Ван Луна. І там продовжують турбуватися про нас. Тому Земля сповістила про важливе астрономічне явище, яке може дуже прискорити наш виліт додому, — якщо, звичайно, ми впораємося до того часу з роботою (а ми з нею вже впоралися, лишилося тільки знайти засіб вибратися із скель!). І це прямо надзвичайно цікаво: начебто сам Всесвіт вирішив допомагати нам!

Справа ось яка. Ще перед нашим вильотом з Землі астрономи відкрили нову велику комету, яка наближалася до Сонячної системи. Я пам’ятаю, як мама розповідала мені про це і казала, що в нової комети незвично велика маса, і що тому вона дуже й дуже відрізняється від усіх інших комет, досі відомих науці. Проте тоді орбіта нової комети ще не була обчислена, що, між іншим, аж ніяк не заважало їй з великою швидкістю наближатися до Сонячної системи. А тепер усе вже з’ясоване.

Виявилося, що нова комета проходить дуже близько (за астрономічними масштабами, певна річ!) до Сонця, якраз між орбітою Венери і Сонцем. А потім шлях нової комети перетинається з орбітами Венери і Землі і йде далі до невідомих просторів Всесвіту. Куди там нова комета полетить потім, я не знаю, та й самі астрономи, я певна, не знають також. Втім, наш астроплан, як виявляється, може скористатися з її сили тяжіння так само, як і з сили, тяжіння Сонця, якою ми користалися під час польоту на Венеру і збираємося користатися також і на зворотному шляху.

Нова комета перетне орбіти Венери і Землі незадовго до того, як обидві ці планети проходитимуть через точку такого пересічення, Венера раніше, а Земля пізніше. Мабуть, сила тяжіння комети якось вплине і на рух Венери і Землі, відбудуться якісь збурення, не знаю, це стосується тільки астрономів; на Землі, крім них, ніхто і не помітить отих збурень. Але найголовніше полягає в тому, що комета своїм тяжінням може вплинути на шлях нашого астроплана, якщо ми своєчасно опинимося в потрібній точці простору. Адже ж наш корабель зовсім не те, що велика планета, він неймовірно маленький порівняно з крупними небесними тілами, і маса комети буде сильно впливати на нього.

На Землі все точно обчислили і сповістили нас радіограмою ось про що.

Якщо ми зможемо вилетіти з Венери точно о 12 годині дня 16 лютого (за земним обчисленням), себто рівно через сорок два дні з моменту одержання нами радіограми, — то нова комета, пересікаючи орбіти Венери і Землі, переріже також і витягнений напівеліпс, яким летітиме наш корабель. І пересіче його на якийсь строк пізніше, ніж у тій точці напівеліпса опиниться астроплан. Іншими словами, ми будемо в одній точці напівеліпса, попереду, а комета пройде в іншій точці напівеліпса, позаду нас. Он як точно все зважили і розрахували земні астрономи!

А тоді комета своїм тяжінням, по-перше, уповільнить нашу швидкість у просторі (адже ж вона буде позаду астроплана!) і, по-друге, відхилить наш курс у бік земної орбіти, намагаючись потягти астроплан за собою. Тут довелося провести дуже складні розрахунки: треба було встановити, що вийде внаслідок складання різних швидкостей, тяжінь і напрямів руху. Це все так складно, що я не можу навіть розповідати про таке, бо й сама як слід не розібралася. Пам’ятаю лише, що тут на астроплан мусять взаємно впливати: його власна швидкість, тяжіння Сонця, тяжіння нової комети і тяжіння Землі. Внаслідок усього цього астроплан так змінить свій курс і швидкість, що вздовж якоїсь складної дуги на протязі вісімнадцяти днів буде наближатися прямо до земної орбіти і опиниться на ній якраз тоді, коли в тій точці буде й сама Земля. Міжпланетному кораблю лишиться тільки акуратно знизитися на Землі!

Я спитала у Ван Луна, який пояснював мені все це:

— Ну, а коли щось вийде не так, коли астроплан, наприклад, полетить вбік, пролине мимо Землі? Припустімо, Земля не встигне ще опинитися в тому місці своєї орбіти або пройде по ній, навпаки, раніше за нас, — тоді як?

Проте Ван Лун заспокоїв мене:

— Забули, Галю, одразу кілька речей. Наші астрономи дуже добре лічать. Це раз.

— І все ж таки хіба вони не можуть хоча б раз помилитися?

— Тоді все виправлять земні пости керування. Це два. Ми будемо близько від Землі, вони відшукають астроплан у просторі. І допоможуть нам. Це три. Четвертого вже, може, не треба, а? Досить і трьох, Галю?

— А є ще й четверте, що я забула?

— Четверте — це ми самі. Ми теж вміємо лічити і керувати астропланом. Думаю, у вас мало поваги…

— До кого? — здивувалася я.

— До штурмана і капітана астроплана. Значить, до мене і до Миколи Петровича, підкреслю.

Тут мені вже зовсім не було чого заперечити…

І от виходить, що, коли ми зможемо вилетіти з Венери о 12 годині 16 лютого, через сорок два дні, — термін нашого перебування тут скоротиться в чотири рази! І ми повернемося на Землю несподівано швидко, хіба це не чудово?

Так, усе це дуже добре. Свої завдання експедиція перевиконала (я маю на увазі знайдений нами інфрарадій). Ми можемо вирушати в зворотний шлях у призначений Землею новий строк — і в той же час не можемо. Адже ж астроплан лежить у міжгір’ї, в скелях. І якщо ми не знайдемо засобу витягти його з тих скель, тоді не вилетимо звідси ані 16 лютого, ані в старий строк — через 467 днів…

Написала я це — і дуже засмутилася. Що ж нам робити? Якщо вже Микола Петрович досі нічого не вигадав, то навряд чи тут взагалі можна допомогти справі. В мене є, правда, одна думка, тільки вона дуже складна, навіть надто складна. Я подумала: а що, коли Земля надішле слідом за нами другий астроплан сюди, на Венеру? Адже він може спеціально взяти з собою підйомні устрої або, в крайньому разі, просто забрати нас звідси?

Втім, коли я наважилася сказати про це Ван Луну, він одразу відповів мені:

— Не годиться.

— Але чому? — наполягала я.

— Треба надто довго чекати. Доки Венера знову не буде позаду Землі на п’ятдесят чотири з половиною градуси. Тільки тоді зможе полетіти другий астроплан. Знову забули небесну механіку, дівчино?

— А не може допомогти ще якась комета?

— Перше: комети проходять крізь Сонячну систему не дуже часто. А в потрібному напрямі ще рідше. Скажу, разів у тисячу рідше. Можу додати ще й друге. Якщо прилетить, скажімо, другий астроплан, де він шукатиме нас? Венера — це не місто, де є вулиці й номери будинків. Комахи не скажуть, де ми, в якому саме міжгір’ї. Карт тут теж немає. Не встигли скласти. І потім…

Чомусь Ван Лун одразу обірвав розмову, наче про щось раптом згадав. І пішов, навіть забувши запалити люльку, яку він щойно набив тютюном. Я нічого не могла зрозуміти: це вперше він обірвав розмову зі мною так несподівано різко. А головне, потім, на протязі цілого вечора Ван Лун не сказав і нікому іншому жодного слова. Він ходив по каюті і щось бурмотів про себе, відмахуючись від будь-яких запитань. Навіть Миколі Петровичу він коротко відповів:

— Хочу трошки подумати. Згадую одну річ. Потім скажу, пробачте.

А вже перед самим сном Ван Лун пішов до навігаторської рубки і хвилин десять сидів там. Ми вже лягали спати, коли він хуткими кроками вийшов звідти і сказав якось особливо значуще:

— Миколо Петровичу, чи не можна трохи зачекати спати? Маленька думка, пробачте. Трудно відкласти на ранок, ледь-ледь хвилююся, знаєте…

Як тут було не зацікавитися? Ван Лун — і раптом говорить сам про себе, що хвилюється, хоча й “ледь-ледь”!

— Слухаю, Ван, — відповів Микола Петрович. — У чому річ?

— Може бути, дуже помиляюся. Не знаю. Прошу подивитися. Ось на це. — Він поклав на стіл папір, на якому був накреслений якийсь план.

— Схоже на грубу карту, — проронив Микола Петрович. — Втім, що на ній зображено? Поясніть, Ван.

І Вадим Сергійович, і я уже вп’ялися в принесений Ван Луном план. Що ж справді на ньому?

— Це от — наше міжгір’я, — заговорив Ван Лун, показуючи пальцем. — Пробачте, поспішав, вийшло не дуже чітко. Міжгір’я іде півколом сюди й сюди. З цього боку — багато скель. Бачите, гадаю? З іншого боку воно робить ще два, як це сказати?.. Так, два коліна. І тут протікає ручай. Все це недалеко. Гадаю, кілометри два-три від астроплана. Ручай впадає в море. Тут показано. Тільки воно дуже велике, це море, не влізло на рисунок. Йде за обрій, таке велике.

Не лише Микола Петрович і Вадим Сергійович, але навіть і я дивилася на рисунок з ваганням. Це було майже як карта. Але звідки Ван Лун міг довідатися про всі ті ручаї, скелі, море? Як він міг накреслити цю карту? А він вів далі:

— Ще не все про море, зауважу. У нього впадає не тільки ручай з міжгір’я. Оця річка також. Широка, багато води. Міжгір’я йде півколом, річка також. Прямо поряд. Багато думав, чому так? Весь час думав, знаєте.

— І що ж, Ван? Що ви надумали? Чому це так вас зацікавило? — спитав здивований Микола Петрович.

— Дуже важливо, Миколо Петровичу. Якщо не помиляюся, не знаю, звичайно. Тут, з одного боку міжгір’я, сказав уже, багато великих скель. Наче від землетрусу, скажімо. Висока стіна з скель. А зліва від неї — міжгір’я. А справа — та велика річка. Гадаю, річка раніше, дуже давно протікала нашим міжгір’ям. Потім стався землетрус. Обвалилося багато скель. Вони перегородили шлях річці. Як гребля. Тоді річка потекла іншим річищем, поряд. Отут. І прийшла, як і раніше, до моря. Пробачте, дуже багато говорю… — Ван Лун перевів дух.

Він уже збирався продовжувати, але Микола Петрович, який слухав Ван Луна дедалі уважніше й уважніше, раптом широко розкритими очима подивився на нього і вигукнув:

— Ван, це надзвичайно! Якщо все, що ви тут накреслили і розповіли нам, правильно…

— Вважаю, так, Миколо Петровичу, — підтвердив Ван Лун, уже посміхаючись.

— Тоді… тоді все дуже просто! Ми можемо полетіти з Венери! І навіть полетіти в новий строк! Ван, ви… ви… — Микола Петрович не знаходив слів. А я, все ще нічого не розуміючи, поглядала то на одного, то на другого.

— Тоді, значить, помилки немає. Якщо ви також дотримуєтеся подібної думки, — заключне Ван Лун, задоволено беручись за люльку.

— Та яка там помилка, Ван! — збуджено вигукнув ще раз Микола Петрович. — Вадиме, Галю, дивіться!

Він узяв олівець і знову схилився над рисунком.

— Очевидно, — говорив Микола Петрович, показуючи олівцем, — досить усунути оцю перепону, вашу кам’яну стіну, — він перекреслив накопичення скель, нарисоване Ван Луном у верхній частині міжгір’я, — як вода з річки рине старим річищем. Вона наповнить міжгір’я до країв і винесе з нього наш астроплан. Корабель опиниться на морі — і ми зможемо вільно стартувати з його поверхні. Кращого і бажати не можна, друзі мої!

Ван Лун мовчки кивнув головою: мабуть, він вважав, що сказав уже все, тепер буде вирішувати Микола Петрович…

Того вечора ми довго не лягали спати. В астроплані точилися нескінченні розмови — і про що тільки не говорили ми, наелектризовані можливістю швидкого повернення на Землю, що раптово відкрилася перед нами! Звичайно, я не можу тут записати всього; але дещо сказати необхідно.

Насамперед, мене дуже цікавило, звідки Ван Лун міг довідатися про річку, яка протікає поруч з нашим міжгір’ям, про завал із скель, що перетинав шлях річці, про море, в яке впадає річка, — одним словом, як він міг накреслити свою карту? А виявилося все дуже просто, за старим російським прислів’ям “немає лиха без добра”.

Все це Ван Лун бачив згори, під час свого вимушеного польоту, коли його несла в кігтях гігантська бабка. Тоді він просто помітив своєрідні обриси річки, міжгір’я і моря, проте не мав ані часу, ані можливості обмірковувати і робити висновки. А наштовхнула його на щасливу думку, як це не дивно, я сама, хоча й не підозрювала про таке. От коли ми розмовляли з ним про другий астроплан, який міг би прилетіти за нами на Венеру, Ван Лун сказав, що нас важкувато було б відшукати тут. І додав, що карти Венери ще не складені. А сказавши це, він раптом замовк і замислився. Він згадав про свої спостереження з повітря!

Пам’ять Ван Луна дивовижна. Мені здається, що він прямо не може будь-що забути. Іноді він нагадує нам про такі дрібниці, які мені, наприклад, навіть трудно було б взагалі згадати, хоча бачили ми їх разом з ним. Тільки я не звернула на них ніякої уваги, а він усе, цілком усе відзначає в своїй надзвичайній пам’яті. І цього разу вийшло теж так. Ван Лун згадав про панораму, яка відкрилася перед нашими очима під час першої вилазки, коли ми опинилися на високій скелі. І пов’язав тодішні враження з тим, що побачив під час польоту в кігтях бабки. А тоді почав обмірковувати: чому річка протікає поруч з міжгір’ям? І зрештою додумався до того, що течія цієї багатоводної річки може допомогти нам визволити астроплан із скелястого міжгір’я. Тепер мені страшенно хочеться стати такою самою спостережливою і кмітливою, як товариш Ван. Втім, це не дуже легко, як я бачу…

Друге, що мені треба записати в щоденнику, — це про наш панорамний радіолокатор, на який Микола Петрович так покладався і який так підвів нас. Адже ми весь час роздумували: як могло трапитися, що цей радіолокатор, який бездоганно діяв на Землі, раптом тут, на Венері, відмовився працювати? Що ближче астроплан підлітав до Венери, то гірше діяв панорамний радіолокатор; а над хмарами Венери, коли його допомога була найбільш потрібною для благополучної посадки, він і зовсім відмовився працювати. В чому тут річ?

Тепер з’ясувалося і це. В усьому винний інфрарадій з його міцним випромінюванням. На Венері багато інфрарадію і його випромінювання обгортають планету так само, як і хмарна пелена. Проміння нашого панорамного радіолокатора через це перекручувалося тим більше, чим ближче ми підлітали до поверхні Венери. Тому на екрані радіолокатора і з’явився той блакитнуватий мінливий туман, який кінець кінцем і затягнув собою цілком видиме зображення. Микола Петрович сказав з цього приводу:

— Майбутнім експедиціям на Венеру доведеться користатися для посадки міжпланетних кораблів не радіолокаторами, які не можуть добре діяти там, де багато випромінювання інфрарадію. Вони, ті майбутні експедиції, користуватимуться замість радіолокаторів приладами з інфрачервоним промінням, невидимим для звичайного ока. Влаштування таких приладів нагадує роботу радіолокатора, але інфрарадій їм уже не завадить.

І нарешті, треба записати ще трохи про самий інфрарадій і про те, як зрадів Вадим Сергійович.

Уже пізно вночі Ван Лун звернув увагу на характерне постукування, яке долинало з навігаторської рубки. То працював автомат, що записував радіопередачі з Землі.

— Нова радіограма!

Скажу коротко. Земля допомогла нам і в тому, що чи не найбільше непокоїло й хвилювало Вадима Сергійовича. Радянські вчені у відповідь на наше прохання провели складні теоретичні розрахунки і сповістили нам про те, як знешкодити вплив космічного проміння на інфрарадій під час перельоту Венера — Земля! Виявляється, ми маємо в руках надійний захист інфрарадію від космічного проміння, — і зовсім не подумали про це. Ультразолото!

Воно ще краще від свинцю затримує космічне проміння. Адже це дуже важкий елемент, непроникливий майже для будь-якого проміння, будь-яких електрочастинок, навіть найшвидших. Чим більше ми зможемо взяти з собою ультразолота, тим більше візьмемо і інфрарадію, он як виходить!

Інфрарадій треба укласти так, щоб його з усіх боків закривав шар ультразолота, і тоді до нього не проникне ніяке космічне проміння, ми можемо бути цілком певні…

Коли б я була письменником, я, можливо, і описала б радість Вадима Сергійовича в той момент, як він прочитав цю радіограму. Втім, я не вмію так барвисто писати, та й не хочу багато говорити про це. Тим більше, що Вадим Сергійович міг би й сам подумати, як мені доводиться ніяковіти через нього.

Виходить так, що коли в нього трапляється якась радість, то перше, що він робить, це кидається мене цілувати. Можливо, я й не говорила б нічого, не заперечувала, бо я розумію, як це буває, коли трапляється щось дуже приємне і просто не пам’ятаєш себе від радості. Але не можна ж бути таким божевільним, ніби він тільки й чекав слушного випадку!..

І як тут не зніяковіти (хай воно мені навіть і приємно самій!), якщо товариш Ван після таких вихваток Вадима Сергійовича раптом говорить:

— Інфрарадій — дуже добре. Пакування ультразолотом — також добре. Роблю нове наукове відкриття, Миколо Петровичу.

— Яке саме, Ван? — посміхнувся Микола Петрович, наче заздалегідь знаючи, в чому річ.

— Моє відкриття, скажу — інфрапоцілунок. Не жартую. Як тільки новини з інфрарадієм, Вадим радіє — цілує Галиночку. Чому так? Чому не мене, не вас, Миколо Петровичу, а лише її? А тому, що вона відкрила інфрарадій. Значить, він і впливає на Вадима. Поцілунок, отож, наслідок впливу інфрарадію. Наукова назва — інфрапоцілунок. Запишіть моє відкриття до журналу, шанобливо прошу.

Певна річ, Микола Петрович розсміявся. Ну, а мені як?..

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ,

який за задумом автора мусив бути заключним, бо він описує не тільки підготовку експедиції до повернення на Землю, але й виліт астроплана з Венери в зворотний шлях.

Дні підготовки до зворотного шляху проходили з незбагненною швидкістю, — мабуть, тому, що з самого ранку і до пізньої ночі вони були сповнені напруженої як ніколи роботи. Мандрівники знали, що за короткий строк, який залишився, їм треба не тільки виконати все, що входило взагалі в коло їх обов’язків, але ще й визволити астроплан із скель, які міцно тримали його на дні міжгір’я.

Для того, щоб здійснити несподівано сміливу пропозицію Ван Луна, треба було попередньо з’ясувати дуже багато речей. Який рівень води в тому місці річки, де її старе річище перетяте кам’яним пасмом; який характер і структура самої скелястої греблі, що міцно стримувала натиск води; як зруйнувати цю природну греблю в потрібний момент, щоб уся маса води стрімливо наповнила міжгір’я і, виштовхнувши астроплан з пастки, створеної скелями, винесла його в море?.. Та й взагалі, чи вистачить у річці, бодай і великій, води для виконання рискованого плану? Адже ж мова йшла не про човен, не про якусь невеличку річ, а про великий міжпланетний корабель та ще й затиснутий скелями.

Сприятливою була тільки одна обставина. Скелі затискували кормову, вузькішу частину астроплана, який лежав у міжгір’ї так, що його ніс був скерований у бік моря. Якщо потік води виявиться досить потужним, тоді, вдаривши в кормову частину корабля, він мусив би відносно легко виштовхнути астроплан із скель і понести його міжгір’ям далі, до моря. Втім, усе це поки що лишалося тільки припущенням, яке треба було підкріпити точними розрахунками. А розрахунки вимагали ретельного вивчення скелястої греблі, вимірів рівня води, підтримуваного нею, і багатьох інших спостережень.

Тому в перші ж таки дні підготовки до верхньої частини міжгір’я вирушив озброєний загін дослідників у складі Вадима Сергійовича Сокола, Ван Луна і Галини Рижко. Завдання, яке поставив перед ними академік Риндін, зводилося ось до чого:

— Не відволікаючись ні на які побічні спостереження, вимірити природну греблю, зробити проміри води, визначити найзручніші засоби висадження греблі в потрібний, заздалегідь призначений момент. І, звичайно, підготувати все для такого висадження якнайшвидше, щоб до 16 лютого корабель був уже не в міжгір’ї, а на поверхні моря.

Заклопотаність не сходила з обличчя Миколи Петровича протягом усіх тих днів. Він ясно уявляв собі всі труднощі, які стояли перед експедицією в зв’язку з новим, гранично стислим строком готування до вильоту. Турбувала його і погода, яка помітно гіршала. Якщо підійти до Венери з земними мірками, то було дуже схоже на те, що наближався період злив. Небо набухало вологою, потемнілі хмари тягнулися важкою безнастанною чередою над міжгір’ям — і здавалося, що з кожним днем вони нависають нижче й нижче. Кілька разів проходили невеликі грози — і в цьому також могла таїтися серйозна небезпека.

— Якщо розпочнуться тривалі зливи, — ділився своїми побоюваннями з товаришами Микола Петрович, — то ми будемо замкнуті в астроплані. Тоді нема чого й думати про роботу біля греблі. А коли до того ж природа Венери нагородить нас ще й міцними грозами, тоді становище, боюся, ще більш ускладниться. Блискавки можуть бути дуже небезпечними для нас.

— Але ж тут, на дні міжгір’я, блискавки не дістануть до корабля, Миколо Петровичу, — заперечила Галя Рижко.

— Справа не в цьому, — відповів Риндін. — Я не боюся прямого удару блискавки в астроплан. Крім усього іншого, ми маємо ще непоганий громовідвід — наш зонд-антену. Проте кожна блискавка — складне і небезпечне для нас електричне явище. Під час грози в повітрі можуть з’являтися вільні блукаючі електричні заряди. А хіба ж ми знаємо, як буде реагувати на них зібраний нами докупи інфрарадій?

— А наше ультразолоте панцирування? Адже воно мусить захищати інфрарадій від будь-яких сторонніх впливів? — здивувалася Галя, якій здавалося, що тепер про інфрарадій взагалі нема чого говорити.

— Сподіваюся, що буде саме так, — підтвердив Риндін. — Проте все це лише припущення, і ми мусимо до всього ставитися критично, друже мій. Краще поміркувати і зважити заздалегідь, ніж опинитися віч-на-віч з неприємною несподіванкою. В усякому разі, добре, що ми майже впоралися з пакуванням інфрарадію, спасибі нашому Вану!

Справді, Ван Лун допоміг і тут своєю новою простою й дотепною пропозицією. Важке ультразолото виявилося дуже м’яким металом, його можна було не лише кувати, але й легко розплющувати. Ван Лун установив біля скелі електричний молоток, пристосувавши до нього широкий наконечник. Самородки ультразолота майже вмить розплющувалися під частими ударами електричного молотка і перетворювалися на тонкі аркушики, млинці неправильної форми. Але й більше того: окремі такі млинці, складені краями, під ударами молотка легко зрощувалися, створюючи досить великі пластини. Такі пластини Ван Лун закріплював уздовж стін складу, куди зносили інфрарадій, вистилав ними підлогу, викладав стелю.

— Ультразолота кімната, — жартувала Галя Рижко. — Забавно: у банках звичайно золото ховають у сейфах, а ми, навпаки, робимо саме сейф з нашого ультразолота!.. Товаришу Ван, ви — великий винахідник, слово честі!

— Втім, не дуже великий, — теж жартівливо відповідав Ван Лун, продовжуючи спорудження ультразолотого панцирного футляра для інфрарадію. — Гумові кружки на каблуках вигадав не я, зауважу. Інший винахідник, дуже великий. Навчав мене ходити в астроплані, так.

— Ну от, згадали, — відмахнулася Галя. — Ще й глузуєте з мене! А от побачите, коли полетимо назад, знову будете ходити в світі без ваги за моєю системою!

— От я й кажу: великий винахідник не я, інший. Несіть, до речі, інфрарадій, Галю. Менше розмов, більше діла, нагадаю. Мерщій закінчувати треба, Микола Петрович квапить! Завтра зранку треба йти до греблі, забули?

Перша ж таки вилазка до верхньої частини міжгір’я підтвердила всі передбачення Ван Луна. Справді, велика й глибока річка круто завертала тут убік. Вона розлилася широким повноводним озером, високий рівень якого підтримувало титанічне накопичення скель, що замикали міжгір’я.

Навіть не маючи геологічних знань і досвіду Сокола, можна було легко уявити собі те, що відбулося тут за далеких минулих часів. Катастрофічний землетрус зруйнував скелясту гору, ламані обрії якої виднілися високо над міжгір’ям. Крупні уламки, цілі брили каміння звалилися вниз і завалили міжгір’я, яким колись протікала річка, спинили її течію. Створилася величезна запруда — і вода, яка зібралася в ній, знайшла собі зрештою інший вихід, проклавши нове річище в обхід міжгір’я.

Піднявшись схилом міжгір’я на гребінь високої природної греблі, мандрівники мимохідь спинилися, вражені величною панорамою, що відкрилася перед їх очима. Ліворуч розкинулася широка дзеркальна гладь повноводного озера, в якій відбивалися важкі хмари, що низько пливли в небі. Праворуч збігав униз крутий обрив — і високі цикадеї з червоним пір’їстим листям, що росли біля його підніжжя, здавалися звідси, згори, малесенькими деревцями, які ніби боязко ховалися в похмурій глибині міжгір’я. А ще далі око могло розрізнити довгу металічну сигарку, яка, тьмяно виблискуючи, лежала між високими скелями. То був затиснутий на дні міжгір’я астроплан “Венера-1”.

Вадим Сокіл провадив обміри, старанно записуючи всі дані. Галя Рижко старанно допомагала йому, хоча, правду кажучи, їй здавалися навіть зайвими всі ці копіткі виміри глибини озера, висоти скелястої греблі, ширини міжгір’я — та хіба мало ще промірів робив геолог? Галя ставила перед собою запитання: навіщо все це? Адже ж і без того ясно було, що досить знищити скелясту перегородку — і вода бурхливим, стрімливим потоком наповнить міжгір’я вщерть, до самих країв. Вода величезного дзеркального озера… Як чудово було б викупатися, поплавати, похлюпатися в ній! А між іншим, ця мрія зовсім не така вже нездійсненна, якщо подумати. Які-небудь десять-п’ятнадцять хвилин, потрібні для купання, можна було б провести і без скафандра, нічого страшного в цьому немає…

Ван Лун помітив, як Галя оглянулася і, вагаючись, подивилася на нього. На здивування дівчини, він, наче розуміючи, підморгнув їй і посміхнувся:

— Викупатися захотілось, так?

— Але як ви довідалися? Адже ж я нічого не говорила…

— Не дуже трудно зрозуміти. Коли самому хочеться теж, — відверто відповів Ван Лун.

Очі Галі загорілися:

— Значить, можна, товаришу Ван?

Ван Лун заперечливо похитав головою. Він уже не посміхався, а навпаки, з докором дивився на дівчину:

— Помічаю, ви забули мою розповідь. Про те озеро в лісі і про його мешканців.

Галя здригнулася. Змії, дивовижні огидні гади, п’явки… так, звичайно, ніхто не знає, які істоти таяться під зовнішньо такою привабливою дзеркальною поверхнею цього озера… Яка шкода!

Сокіл тим часом уже закінчив виміри. Хвилин десять він сидів, заглибившись у розрахунки. Потім покликав до себе Ван Луна.

— Потрібні будуть три свердловини, Ван, — сказав він. — Давайте перфоратор, почнемо.

— Думаю, чи не мало? Гребля, зверніть увагу, дуже велика.

— Міць атоміту не менша, Ван. За розрахунками вистачило б і двох свердловин. Я хочу зробити три для того, щоб уламки були дрібнішими. — І Вадим Сокіл рішуче взявся за перфоратор.

Галя здивовано спитала:

— А чому треба, щоб уламки були дрібнішими? Хіба це має для нас якесь значення?

Натискуючи на перфоратор, що підстрибував в його руках, геолог відповів:

— Має… і досить серйозне значення, Галиночко. Ці скелі, як бачите… дуже тверді. Перфоратор бере їх з трудом. Взагалі, це непогано. Тверде середовище вчинить більший опір атоміту, вибух буде міцнішим. Але ж після вибуху вода рине таким стрімким потоком, що понесе з собою уламки скель. А коли крупні брили почнуть бомбардувати астроплан, тоді що? Пробоїни! Ні, хай вже краще будуть дрібні уламки, атоміту в нас вистачить, можна не економити!..

Три глибокі свердловини, зроблені у величезних скелях, що являли собою немов міцні підвалини високої греблі, були наслідком першої вилазки.

Друга вилазка відібрала значно більше часу, бо мандрівникам довелося нести з собою важкі металічні циліндри з атомітом і тому не раз зупинятися по дорозі для відпочинку. Проте зовсім не від ваги вантажу і не від утоми Галя Рижко була цього разу незвично мовчазною і задумливою. І навіть на запитання товаришів вона відповідала односкладово і кволо. Їй не хотілося признаватися в тому, що вона аж ніяк не може позбутися огидного почуття страху, — страху перед атомітом.

Так, звісно, їй ніщо не загрожувало, атоміт у металічному циліндрі був мирним і спокійним. Галя твердо знала, що атоміт за нормальних умов може вибухати тільки за допомогою електричної іскри. Все це так. Але в ньому, що там не кажи, прихована така страшна, гігантська міць! І хто знає, всякі там випромінювання інфрарадію або ще що-небудь…

Галі й самій було соромно, що вона міркує, як боягуз, вона старанно відганяла від себе подібні думки. Втім, вони весь час поверталися до неї. І кожного разу, коли ноги дівчини сковзалися на кам’янистому гладкому грунті або спотикалися об коріння дерев, яке виступало де-не-де назовні, її серце хололо, а потім приходив нестерпний сором за малодушність, яку до того ж могли ще й помітити супутники…

Втім, ось мандрівка до греблі закінчилася. Циліндри з атомітом стояли біля свердловин, Вадим Сокіл і Ван Лун перевіряли електропроводку. Галя, відпочиваючи, сиділа на березі озера і ліниво поглядала на його дзеркальну мирну поверхню, в якій, як і раніше, відбивалися низькі хмари, що повільно пливли в небі. Облямоване високими скелястими схилами, які надавали всій місцевості дикого і суворого вигляду, озеро було напрочуд спокійним, ніщо не турбувало його рівну поверхню.

Галя думала: невже ж і в цій мирній, такій прозорій воді, під її чистою, світлою поверхнею, якої не туманили навіть найменші жмурки, — невже й тут існують якісь страшні тварини? Невже і ця дзеркальна гладінь ховає під собою небачених драконів чи інших страховищ?

Красивий золотавий метелик пролетів біля дівчини, тріпочучи в повітрі широкими строкатими крилами. Він покружляв над берегом, мов не наважуючись наблизитися до води. А потім все ж таки полетів над нею, часом спускаючись до самої поверхні озера, часом підіймаючись вище. Метелик летів далі й далі, виразно помітний на сірому тлі неба.

Галя неуважливо стежила за ним таким самим лінивим, поглядом. І раптом дівчина здригнулась і випросталася. їй здалося, що там, далеко від берега, де пролітав тепер золотавий метелик, на поверхні води щось хлюпнуло. Що це?

Розбризкуючи воду, над тихою гладінню озера з’явилася величезна плеската голова з довгим рогом проміж очей. Вона блискавично висунулася з води, роззявила широку пащу, з якої вилетів тонкий, мов стрічка, звивистий язик, — і метелик зник.

— Товариші! — скрикнула Галя. — Дивіться!

Через кілька секунд обидва її супутники були вже на гребені біля дівчини. Сокіл відстібав кришку кобури свого пістолета — уроки минулих пригод на Венері не пройшли для нього даремно. В руках Ван Луна була його вірна автоматична гвинтівка. Ледве чутно клацнув запобіжник.

Гігантська істота пливла озером. Довга гнучка шия її, розподілена на добре помітні кільця, несла на собі плескату зміїну голову з твердим рогом. Тулуб лишався схованим під водою. Тварина пливла вздовж берега, озираючись на всі боки опуклими блимаючими очима. Час від часу над водою з’являвся тонкий хвіст з двома довгими відростками. Та ще можна було, придивившись, помітити широкі плавці, що повільно рухалися у воді.

Гвинтівка Ван Луна неквапливо підіймалася, ловлячи на мушку плескату голову тварини. Але Сокіл зробив крок уперед і схопив рукою ствол гвинтівки Ван Луна. Той здивовано поглянув на нього:

— Чого хочете, Вадиме? В чому річ?

— Не треба стріляти, Ван, прошу вас.

— Чому, дозволю собі спитати? — поцікавився Ван Лун.

— Наша робота наближається до кінця, Ван. Хто знає, чи не викличе ваш постріл уваги ще якихось потвор… і це завадить нам, не дасть закінчити справу сьогодні… Не стріляйте, дорогий Ван, дідько з нею, цією твариною, хай пливе, куди їй завгодно!

Сокіл мав рацію. Мандрівникам ніщо зараз не загрожувало, тварина не збиралася нападати на них. Ван Лун опустив долу гвинтівку і засмучено дивився, як невідома істота неквапливо відпливала далі й далі. Вперше він побачив тут щось нібито придатне для полювання — і, як на зло, йому доводилося утриматися від пострілу!

Нарешті, рогата тварина зникла, сховалася за мисом. Ван Лун, наче згадавши щось, обернувся до Галі. Його очі були вже насмішкувато примружені.

— Ну як, хочеться викупатися, спитаю вас? Є весела компанія, чи не правда? — його рука зробила широкий жест у бік озера.

Галя сердито відмахнулася від нього: і навіщо іронізувати?..

Мандрівники закінчили заряджати свердловини. Перелитий у довгі стальні трубки атоміт був закладений в скелі; отвори Сокіл забив металічними пробками. Лише тонкий чорний провід, що виходив з-під тих пробок, указував тепер місце, де були потужні заряди атоміту, які мусили висадити в повітря важке кам’яне тіло греблі.

Тонкі чорні проводи, що виходили з свердловин, з’єднувалися разом у маленькій круглій коробці — і звідси дном міжгір’я поміж скелями тягнувся міцний просмолений зверху кабель у металічному панцирі. Цей кабель був прокладений на відстані майже півтора кілометра до міжпланетного корабля. Сховані в ньому проводи сполучалися з контактним устроєм на пульті керування астропланом. Отже, роботи по підготовці вирішальної операції — висадження в повітря скелястої греблі — були закінчені.

Ще кілька днів відняла перевірка небезпечного вантажу корабля і його пакування. Микола Петрович власними руками промацав кожне з’єднання ультразолотих пластин, які захищали інфрарадій, вимірив дозиметром випромінювання поза стінами складу. Сокіл занепокоєно стежив за кожним рухом академіка, за виразом його обличчя: та невже ж Микола Петрович виявить якийсь промах, якусь неточність?.. Втім, ні, академік Риндін був задоволений. Зроблено все, передбачене розрахунками і точним розпорядком підготовки до зворотного вильоту. І Сокіл полегшено зітхнув: експедиція таки привезе на Землю відкритий нею на Венері інфрарадій!

Увечері того ж дня Риндін звернувся до товаришів:

— Друзі мої, як і раніше, я не хочу приховувати від вас навіть найменших моїх побоювань. Завтра вранці ми висаджуємо в повітря греблю. Ми сподіваємося, що бурхливий потік води, який рине внаслідок цього до міжгір’я, виштовхне наш корабель із скель і винесе його потім у море. Все це так. Навіть зараз, у навантаженому стані, наш астроплан легший від води, він мусить сплисти, — якщо звільниться із скель. От про це саме “якщо” я й вважаю своїм обов’язком попередити вас.

У мовчанні він відпив води із склянки, яка стояла перед ним, і продовжував таким самим серйозним тоном:

— Ми сподіваємося, повторюю, що все це відбудеться саме так. Втім, ви знаєте, що ми позбавлені можливості перевірити розрахунками те, що станеться після висадження греблі. Цілковитої певності в тому, що потік води звільнить наш корабель, немає і не може бути. Не виключена, строго кажучи, і інша перспектива, значно менш райдужна. Натиск води може бути недостатнім для того, щоб виштовхнути астроплан із скель. Тоді він, природно, не спливе. А через те, що течія річки в подальшому піде старим річищем, міжгір’ям, астроплан лишиться лежати вже на дні річки, під водою. В такому разі — ми відрізаємо для себе будь-яку можливість зворотного старту… залишиться тільки одне — висаджувати під водою скелі, які затримують корабель. А така операція більше, ніж небезпечна… Отож я виклав вам мої побоювання. Скажіть, що ви думаєте з приводу всього цього. Ви мусите зрозуміти, що зараз нам потрібне спільне тверде рішення.

Микола Петрович замовк, чекаючи відповіді. Першим відгукнувся Вадим Сокіл.

— Але ж те, що ми збираємося здійснити, Миколо Петровичу, нам так чи інакше треба зробити? Навіть коли б ми спробували зараз висаджувати скелі, — корабель все одно не зможе стартувати з міжгір’я, з цієї кам’яної пастки. Значить, так чи інакше — міжгір’я треба наповнити водою, щоб астроплан сплив. Я — за рішучі дії!

— Гадаю, Вадим правильно сказав, — одізвався і Ван Лун. — Можна, звісно, спочатку висадити скелі навколо корабля. Це небезпечно, вважаю. Краще спробувати воду. А тоді, якщо буде потреба, взятися і за скелі. Моя думка така. Інакше не можна, підкреслю.

— А ви, Галю? Я хочу чути й ваш голос, — повернувся академік Риндін до Галі Рижко. — Ви давно вже стали повноправним членом нашої експедиції, чому ж ви мовчите?

— Вадим Сергійович і товариш Ван уже все сказали, Миколо Петровичу, — збентежено відповіла Галя. Що вона могла додати ще? Хіба тільки одне, — що їй страшенно хотілося якнайшвидше вирушити назад, на Землю. Втім, це й без того всі знають…

— Тоді — ухвалено. Завтра вранці вирішиться все, — заключив Риндін. — А зараз — спати, друзі. Ранок ми мусимо зустріти міцними і бадьорими, попереду великі випробування!..

Проте як могла Галина заснути, знаючи, що тільки одна ніч відділяє її від вирішальної події? Як зупинити, заспокоїти думки, які весь час тривожно нагадують про те, що говорив Микола Петрович? Мінливий фіолетовий присмерк глибокого міжгір’я, — невже ж і справді сьогодні вона бачить його востаннє? А якщо завтра все буде в порядку, якщо астроплан вийде на поверхню величезного моря, куди впадає річка, — тоді післязавтра буде дано зворотний старт з Венери на далеку рідну Землю… Батьківщина, мама, друзі — як хороше! І звичайно ж таки, Галя не помітила, як охопив її глибокий рівний сон. Дівчині здавалося, що вона лише на хвилинку заплющила очі, як одразу почула гучний голос Миколи Петровича:

— Аргонавти Всесвіту, ранок! Вставайте! Час не жде, треба швиденько поснідати — і до діла. Галю, не ховатися під ковдру! Підйом!

Сніданок Галя їла мовчки і тільки за обов’язком: ну яка, справді, може бути їжа, коли ось зараз вирішуватиметься їхня доля! Вона раз у раз поглядала в ілюмінатор, на звичні вже гострі скелі, стрункі цикадеї з яскравим червоним листям, ажурне оранжеве листя папороті. їй пригадувалося, як здивовано, з якою цікавістю вона дивилася в ілюмінатор тоді, першого дня їх перебування на Венері. Яким тоді все здавалося незвичайним, загадковим, страшенно цікавим. А зараз — хоча б уже мерщій додому, назад, на Землю… додому!

Нарешті, Микола Петрович скомандував:

— По гамаках, друзі! Будемо починати. І прошу прив’язатися так само міцно, як перед справжнім стартом. Надходять серйозні і небезпечні хвилини.

Він спинився на мить і потім додав так м’яко і лагідно, як міг говорити тільки він, турботливий старший друг і товариш:

— Зараз — геть усі побоювання. Ми віримо, твердо віримо, що все буде гаразд. Інакше не може бути!

Уважний погляд Миколи Петровича перевірив, чи все готове в центральній каюті, чи не залишилося щось неприбраним, забутим. Він іще раз подивився на товаришів, які опускали гамаки, задоволено кивнув головою і вийшов до навігаторської рубки. А Галя Рижко не стрималася, підбігла ще до ілюмінатора і на хвилинку притиснулася до нього. Ні, не червонолисті пальми, не цикадеї та папороть хотілося їй побачити наостанку! Високо в хмарному небі над краєм міжгір’я, між двома застиглими, наче вартові, кипарисами, так само, як і раніше, гордовито майорів червоний прапор Радянської Батьківщини, червоний прапор з золотим серпом і молотом!

Пролунав легкий шум. Автоматичний механізм засував металічними заслінками водночас усі ілюмінатори центральної каюти. Одразу стало темно. Лише один великий екран перископа світився в центрі стелі перед очима принишклих мандрівників.

Скелі, що ясно вирізнялися на ньому, наче самі повільно пересувалися, відпливали вбік. Микола Петрович у навігаторській рубці регулював перископ, повертав його в потрібному напрямі. І от картина на екрані нарешті завмерла. Галя впізнала ці могутні, величезні скелі. То була верхня частина міжгір’я, природна кам’яна гребля, що замикала його. Звідси мусила ринути вода.

— Увага! Включаю струм! — пролунав у каюті гучний суворий голос Риндіна.

Різко задзеленчав сигнальний дзвінок. Починається! Вибух!

Проте тривожна тиша не порушувалася нічим. Ані найменшого звуку, ніякого руху… Очі мандрівників не відривалися від екрана. Галя мимоволі рахувала про себе:

— Раз… два… три…

Над скелями виникла чорна хмара. Вона швидко поширювалася в усі боки, закриваючи небо. І майже одразу серед скель, що розвалювалися, блиснула вода. Ще мить — і скель уже не було. Замість них виникла вертикальна світло-сіра водяна стіна, від одного схилу міжгір’я до другого.

Ця стіна спочатку ніби завмерла нерухомо — і потім цілою своєю громадою рвонулася вперед. Вона сунула неймовірно швидко, не зменшуючись у висоті. Галя розширеними очима дивилася на екран перископа, її серце завмирало від тривожного чекання.

Ось верхня частина водяної стіни, яка досягала у висоту не менш двадцяти-двадцяти п’яти метрів, наче обвалилася кип’ячим бурхливим водоспадом. Проте не встигла ще ця хвиля водоспаду впасти і до половини стіни, як ціла маса води з новою силою ринула вперед, обвалюючися на скелі і зриваючи їх з місця. Здавалося, зараз вона всією своєю вагою перекинеться на корабель.

— Ох! — не стримала вигуку Галя.

Потужний удар струсонув астроплан. І зразу-таки на екрані все зникло, згасло в сірому тумані. Корабель здригнувся, захитався. Його кормова частина трохи піднялася — і знову впала назад. Новий удар!

Астроплан тремтів і сіпався. Гумові троси, на яких висіли гамаки, грубезні амортизатори розтягувалися і знову скорочувалися. Гамаки виписували в повітрі нерівні криві. З буфета в стіні випала і покотилася пляшка. А корабель важко розхитувався, задираючи і опускаючи корму, немовби намагаючись протаранити скелі.

— Та невже ж не виштовхне його? — прошепотіла Галя.

Пролунав глухий, неприємний скрегіт. Астроплан повільно зсунувся вперед. Він терся боками супертитанового корпусу об скелі, він продирався між ними, захоплений потужним потоком води. Судорожно, ривками, раз у раз зупиняючись і завмираючи, корабель повз по дну міжгір’я. Тепер уже не було поштовхів ззаду: навпаки, відчувалося, як корпус астроплана переборює численні перепони на своєму шляху.

І раптом корабель зупинився. Глухе скреготіння перетворилося на дивний дзвінкий гул. Астроплан не посувався далі, він уперся в якусь міцну перепону. Все його металічне тіло напружено тремтіло, ця вібрація і створювала гул, від якого дзвеніло у вухах. І так само вібрували й дзвеніли всі чисто речі в каюті. Корабель не рухався! Водяний потік не виштовхнув його, астроплан знову лежав на дні міжгір’я, затиснутий скелями.

”Під водою… під водою…” — стукотіло серце Галі Рижко.

І знову пролунав короткий міцний удар. Щось загуркотіло, перекочуючись по зовнішній стінці астроплана біля корми. Цей удар одізвався дзвоном по всій каюті, наче весь корпус астроплана застогнав від болю.

Галя почула, як Сокіл крикнув, пересилюючи гул:

— Все ж таки вдарив якийсь уламок скелі!

Астроплан ще раз міцно гойднуло. Чи не той удар допоміг йому зсунутися?.. Знову почалися поштовхи ззаду, нерівні, судорожні. Корабель сіпався вперед, зупинявся, знову рухався, він повз уперед, наче жива істота, наосліп намацуючи собі шлях між скелями в каламутній бурхливій воді. Хотілося підштовхнути його руками, допомогти йому вибратися з цупких скель. І от, ніби звільнившись, астроплан з силою рвонувся вперед і вгору! Він повернувся набік, каюта немов сказилася. її стеля зненацька опинилася внизу, гамак, в якому лежала Галя, жбурнуло вбік, потім він повиснув сторчма, поставивши дівчину вниз головою. Корабель перевертався кормою вгору… Секунду чи дві він стояв у воді на носі, потім повільно почав опускати корму, розгойдуючись з боку на бік. Але він плив, плив!

На екрані перископа майнуло світло.

— Небо! Небо! — радісно закричала Галя.

Так, на екрані показалося сіре, хмарне небо Венери. З важких темних хмар кожної хвилини готовий був ринути дощ. Безрадісне, низьке, присмеркове, — проте все ж таки небо! І навколо астроплана вже не було видно високих схилів скелястого міжгір’я. Він плив по бурхливій річці, він плив кормою вперед, захоплений потоком води, яка заповнила міжгір’я.

— Ура! Ура! — кричала, забувши все на світі, Галя Рижко, яка тепер уже знову нічого не боялася. — Пливемо по річці, по річці! Ура!

Вадим Сокіл і Ван Лун схвильовано потискували один одному руки і посміхалися, поглядаючи на дівчину, яка не пам’ятала себе від радості.

Погойдування астроплана зменшувалося. Його величезний корпус поступово заспокоювався на поверхні води, що несла корабель далі й далі до моря. Галя відчувала, що вона не може більше залишатися на одному місці. Треба було щось робити, знайти вихід щастю, яке переповнювало її! І вона нарешті не витримала.

Забувши про суворі розпорядження Риндіна, про непорушну дисципліну екіпажу астроплана, Галя відстебнула пряжки запобіжних ременів, зіскочила з гамака на підлогу і, з трудом зберігаючи рівновагу на незвично хиткій підлозі, кинулася до навігаторської рубки все з тим же самим переможним вигуком “ура!”.

Услід їй линули здивовані голоси Сокола і Ван Луна:

— Галиночко, куди ви? Не можна!

— Галю, порядку немає! Буде погано!

Але вона не чула нічого.

Наче куля, влетіла вона до навігаторської рубки, підбігла до здивованого, враженого Риндіна і, ніби не помічаючи суворого виразу його нахмуреного обличчя, обхопила з розбігу шию академіка і дзвінко поцілувала його:

— Ой, Миколо Петровичу, дорогий, золотий, яка я щаслива! Миколо Петровичу, як хороше жити на світі! Як я люблю вас!

Риндін навіть не намагався зберегти суворого виразу. Похитуючи докірливо головою, він посміхався і повторював:

— Ай, пустунка! Ай, не дисципліноване дівчисько! Та хіба ж можна так? От я вам задам!..

Але Галя бачила, що його очі зволожилися, підозріло заблищали. Академік обійняв однією рукою дівчину за плечі і повчально промовив:

— І, будь ласка, не здумайте продовжувати… А то ще, чого доброго, від хвилювання хлюпати почнете, знаю я вас… Стривайте, мені якась смітинка в око потрапила, треба прочистити. Де моя носова хустинка, а?..

Притиснувшись щокою до плеча Миколи Петровича, Галя дивилася разом з ним на екран перископа, на якому швидко пропливали незнайомі круті береги, увінчані червоними кронами цикадей і кипарисів, зарослі густим оранжевим чагарником. Ці береги відступали далі й далі, поверхня пінявої води ставала ширшою й ширшою, заповнюючи собою весь чисто виднокруг.

Астроплан випливав у море, величезне море, тьмяне срібло якого зливалося з сірим обрієм. Хвилі м’яко погойдували міжпланетний корабель, до половини занурений у воду. Сопла його ракетних двигунів дивилися під кутом униз, ніс був трохи підведений. Рух корабля поступово уповільнювався — і нарешті корабель спинився зовсім.

Риндін обома руками повернув до себе схвильоване обличчя Галі, ніжно поцілував її в чоло і сказав:

— Ідіть, дівчинко моя. Щастя не зрадило нас, — чи не ваша це щаслива зірка виручає нас, а?.. Ідіть, скажіть Вадиму і Ван Луну, що я прошу їх негайно взятися за ретельний огляд всіх чисто приміщень корабля. Треба перевірити всі його куточки, всі чисто механізми, — чи не пошкодилося щось через ці підводні штовхани й удари, яких зазнавав астроплан. Адже ж завтра ми вилітаємо в зворотний шлях, треба встигнути все зробити. Ідіть, ідіть, Галю. І не забувайте про дисципліну. Дивіться, щоб більше не траплялося таких витівок, як от сьогодні. Чуєте, розбишако?

Це прозвучало суворо — і очі Миколи Петровича дивилися на Галю з-під насуплених брів теж дуже суворо. Втім, скільки б цього дня погляд тих очей не спинявся на життєрадісному, веселому обличчі дівчини, — в них світилася ласка, а голос академіка мимохіть лагіднішав. Звичайно, розбишака, навіжене дівчисько, яке треба тримати в руках, усе це так. І Вадиму часом доведеться лише над силу справлятися з її експансивністю, це також вірно. Але Микола Петрович тепер ще більше розумів молодого геолога і радів за нього…

А наступного дня, 16 лютого, точно виконуючи вказівки Землі, експедиція була напоготові до вильоту в зворотну міжпланетну подорож. За кілька хвилин до півдня Галя Рижко, як і її товариші, вже лежала в своєму гамаку, міцно закріпивши пряжки запобіжних ременів.

В ілюмінатори центральної каюти лилося фіолетувате світло Венери — примарне тьмяне світло планети, населеної дивовижними потворними істотами, планети, яка ховала в своїх нетрях і печерах дорогоцінні інфрарадій і ультразолото. З м’яким шумом засунулися металічні заслінки ілюмінаторів, ховаючи за собою те примарне фіолетувате світло і далекі береги, вкриті пишною оранжево-червоною рослинністю.

У каюті пролунав голос Риндіна:

— Увага! За хвилину даю старт.

— І не попрощалися як слід з Венерою, — сказала засмучено Галя. — Вчора ніколи було, і сьогодні не встигли… Більше уже не побачимо її. — Вона сказала це тихо, про себе. Але Риндін почув її.

— Не побачимо ми, побачать інші, — відповів він твердо. — Наша подорож сюди не остання, Галю, а перша. На планеті майорить наш рідний радянський прапор. Шлях на Венеру відкрито нашою експедицією — і тим шляхом полетять десятки інших міжпланетних кораблів. Увага, товариші, увага!

Руки академіка Риндіна лежали на пульті керування. Микола Петрович поглянув на екран перископа, на сірі хмари неба Венери, які пливли по ньому, на циферблат годинника. Дванадцять!

— Даю старт!

…Стривожена громоподібними вибухами, які гуркотіли над морем, занепокоєна хвилями, які бурхливо набігали на береги, над червоними верхівками струнких цикадей, над незайманими нетрями Венери підвелася плеската голова невідомої потвори.

Величезними виряченими очима голова подивилася на море, безглуздо втупилася в небо, побачила там малесеньку темну рисочку, яка блискавично майнула під свинцевими хмарами і зникла в їх густій товщі, — і, нічого не зрозумівши, сховалася знову за червоно-оранжевими деревами, в гущавину і присмерк вологого первісного лісу…

ЕПІЛОГ,

написаний автором за вимогами читачів, які бажали довідатися, як міжпланетний корабель “Венера-1” повернувся на Землю.

Земля чекала.

Увага всього людства була зосереджена на одному: експедиція академіка Риндіна, успішно виконавши завдання, залишила Венеру і летить у міжпланетному просторі, повертається на Батьківщину. Так сповіщало урядове повідомлення, передане всіма радіостанціями, опубліковане всіма газетами світу. Астроплан “Венера-1” перебував на шляху додому, на Землю.

Це знали всі, про це сповіщала і коротенька радіограма з борту “Венери-1”, відправлена ще пам’ятного дня 16 лютого. Проте нею і обмежувалися відомості про астроплан. Ця радіограма виявилася останньою, яку вдалося прийняти радіостанціям Землі. З цього моменту зв’язок з астропланом обірвався знову.

Могло статися, що експедиція Риндіна і чула радіосигнали, які безперервно надсилали в міжпланетний простір потужні радіостанції Землі; можливо також, що й передавач астроплана акуратно відповідав на ці сигнали. Проте відповіді експедиції Риндіна не досягали Землі, — очевидно, заглушені потоками космічного проміння, в сфері якого пролітав міжпланетний корабель. Операторам Землі не могли допомогти тут навіть найчутливіші приймачі.

Повторювалося те ж саме, що відбувалося під час польоту астроплана з Землі на Венеру, кали радіозв’язок з експедицією також надовго обривався через неподоланні космічні перешкоди. Але тепер становище було значно тривожнішим.

Тоді астроплан летів за найпростішим маршрутом, який був розроблений ще першими ентузіастами міжпланетних подорожей на початку нашого віку. То був час, коли польоти в світовий простір відбувалися хіба що в науково-фантастичних романах, а вчені, які виношували цю сміливу ідею в тиші своїх кабінетів, примушені були задовольнятися лише теоретичними розрахунками. Такі розрахунки дуже прислужилися в подальшому.

Напівеліптичний маршрут польоту Земля-Венера, наприклад, логічно витікав із взаємного розташування орбіт цих планет, ідея його була цілком правильною, як довели всі подальші перевірки. Міжпланетний корабель, вилетівши за цим маршрутом і встановивши правильний курс у Всесвіті, обов’язково мусив досягти Венери… І завадити йому, привести до іншої точки міжпланетного простору могла б тільки виключна, катастрофічна причина..

Зовсім іншою була картина тепер.

До споконвічної схеми і співвідношення небесних світил втрутилася нова сила — комета, яка пролітала крізь Сонячну систему. Астроплан, вилетівши з Венери, потрапляв до сфери її тяжіння і мусив описати в просторі складну криву яка кінець кінцем приведе його на Землю. Докладні розрахунки, проведені найновішими швидкісними електронними обчислювальними машинами, говорили саме так. Астрономи на підставі таких розрахунків розробили для експедиції академіка Риндіна нові строки вильоту з Венери і новий курс. Зрозуміло, як важливо було б тепер стежити за польотом астроплана за тим новим маршрутом!

Втім, через те, що міжпланетний корабель академіка Риндіна залишався невловимим навіть, для найпотужніших земних телескопів і радіолокаційних установок, астрономи могли б стежити за його польотом виключно за радіограмами з астроплана. Між тим, цей зв’язок обірвався, і тепер ніхто на Землі не знав про дійсне становище і місцеперебування корабля.

Грунтуючись на розрахунках, астрономи, певна річ, могли першого-ліпшого дня і першої-ліпшої секунди визначити на небесній карті ту точку, в якій мусив перебувати міжпланетний корабель. Але все це були тільки теоретичні розрахунки. І хоч би якими точними і переконливими вони були, все одно вони не могли замінити собою практичних відомостей, реальних повідомлень про долю живих людей, перших відважних посланців Землі в міжпланетний простір!

Людство хвилювалося з кожним днем більше. Астрономи не виходили з обсерваторій. Вони відривалися від телескопів лише для того, щоб у тисячний раз знову зануритися в перевірку обчислень, і припиняли обчислення тільки для того, щоб знову припасти до окулярів телескопів. Оператори провадили безперервні чергування біля радіолокаторів і найчутливіших радіоприймальних устроїв. Астроплан лишався невидимим і нечутним. Між тим, наближався вже час, коли можна було б сподіватися помітити його на небозводі у вигляді найдрібнішої виблискуючої іскорки, принаймні у найпотужніші земні телескопи Кримської і Кантонської обсерваторій.

І ще одне питання хвилювало Землю: де спуститься міжпланетний корабель? Московський і Пекінський інститути міжпланетних сполучень опублікували спільне комюніке, в якому говорилося, що місце спуску остаточно ще не визначено. Могли бути два варіанти.

Якщо академіку Риндіну вдасться загальмувати рух астроплана, спуск буде можливим на Азовському морі. Коли ж гальмування буде утруднене, тоді посадочна швидкість буде надто великою і для зниження доведеться обрати океанські простори. Все це з’ясується тоді, коли поновиться радіозв’язок з “Венерою-1”, коли астроплан опиниться у безпосередній близькості до Землі.

Людство чекало…

І в цьому напруженому чеканні Землю наче блискавка облетіло перше повідомлення, передане потужною московською радіостанцією, яке сповіщало:

— Кримська обсерваторія виявила в просторі міжпланетний корабель “Венера-1”! Астроплан наближається до Землі! За обчисленнями обсерваторії — він через дванадцять днів зможе розпочати кругове гальмування, облітаючи Землю по еліпсах!

І на протязі всіх тих дванадцяти діб не було на земній кулі людини, яка не вдивлялася б ночами в зоряне небо, намагаючись відшукати там нову крихітну іскорку — корабель академіка Риндіна. Втім, природно, всі такі намагання були даремними, побачити астроплан неозброєним оком було неможливо. Це знали всі — і все ж таки наполегливо вдивлялися в небо: а може, пощастить помітити?..

Минали дні й ночі. Московське радіо передавало тепер короткі бюлетені:

— Міжпланетний корабель “Венера-1” наближається. Його можна спостерігати вже через звичайні телескопи!

— Від експедиції одержано першу після обриву радіозв’язку радіограму. Академік Риндін сповіщає, що екіпаж астроплана почуває себе добре. Ультразолоте вкриття інфрарадію від впливу космічного проміння цілком виправдало себе!

— Земні пости керування встановили контроль над двигунами астроплана. Академіку Риндіну лишається тепер тільки керувати під час спуску парашутним устроєм!

— Провідний астроном Кримської обсерваторії, доктор математичних наук Олена Костянтинівна Рижко, яка провадить постійні спостереження за рухом “Венери-1”, висловлює припущення, що астроплан зможе погасити швидкість у достатній мірі для того, щоб знизитися на Азовському морі!

У цьому комюніке була одна особливість, зрозуміла всім: за наближенням міжпланетного корабля стежила з допомогою потужного телескопа матір тієї самої дівчини, яка несподівано появилася в астроплані. А хіба ж не про Галину Рижко було стільки безконечних розмов і сперечань з того самого моменту, коли на Землі стало відомо з радіограми академіка Риндіна про її появу, яка так вразила експедицію?..

Нове повідомлення:

— Астроплан “Венера-1” перебуває поблизу Землі! Він розпочав гальмування і робить тепер перший еліпс навколо земної кулі, гальмуючи швидкість за допомогою тертя в земній атмосфері. Міжпланетний корабель можна бачити, користуючись найпростішими приладами, як, наприклад, добрий бінокль, — у нічний час у такі години…

Радіо сповіщало про години, коли астроплан наближався до Землі, описуючи навколо неї еліпси. Тепер “Венеру-1” бачили десятки й сотні тисяч спостерігачів.

Далеко-далеко в небі, серед мерехтливих зірок, рухалася блискуча іскорка. Вона повільно пропливала небозводом. Поблизу обрію її помітити було майже неможливо. Потім вона починала підійматися — і ставала дедалі яскравішою. А потім крихітна іскорка опускалася в протилежній стороні небозводу, поступово меркла і, гублячися в димці, зникала зовсім перед тим, як сховатися за лінією обрію аж до наступного свого з’явлення.

Міжпланетний корабель зменшував швидкість. Його еліпси скорочувалися. І настав день, коли радіо сповістило:

— “Венера-1”, керована академіком Риндіним, погасила швидкість до потрібних норм. Остаточно вирішено, що астроплан знизиться на Азовському морі. Урочиста зустріч експедиції академіка Риндіна відбудеться в Ахтарському лимані, трохи вище сорок шостої паралелі, вздовж якої буде знижуватися корабель, у середу, об одинадцятій годині ранку!

Ані поїзди, ані гігантські експресні ракетоплани не в змозі були вмістити тисячі й тисячі захоплених людей, які поспішали до середи опинитися якщо не в самому містечку Приморсько-Ахтарському, куди мусив підійти астроплан, то бодай в районі Ахтарського лиману, звідки можна було спостерігати наближення астроплана. Шляхи були вкриті безперервними потоками автомобілів. Здавалося, вся радянська країна прийшла в рух і прямувала до тихих берегів лиману. Люди мчали сюди з усіх кінців.

Своїх представників надсилали Сибір, Середня Азія, Хабаровськ і Камчатка. Стратосферні ракетоплани привозили гостей з Китаю, Кореї, Індії, Югославії, Польщі, Чехословаччини, Німеччини, Угорщини. їхали вчені й журналісти з країн Європи, Азії, Америки, Африки і Австралії, які поспішали, щоб бути присутніми під час події, яка хвилювала весь світ.

Ранкове сонце, визирнувши з-за моря, здивувалося: ніколи ще не доводилося йому бачити на спокійних і тихих берегах Ахтарського лиману такого пожвавлення! Береги змінили свій звичайний вигляд. Не було видно ані золотавого піску, ані зеленої трави, — безкраї натовпи людей закрили все.

У чистому синьому небі не залишилося жодної хмаринки, — свіжий вітер відігнав їх вночі на південь. Сяюче радісне сонце неквапливо підіймалося вище й вище над сріблястою поверхнею моря. Заспокоївся і вітер; хвилі з легким шумом косою чередою набігали на берег і залишали на піску вологі широкі сліди.

Усі знали, що астроплан уже розпочав зниження. Але де ж він? “Венера-1” мала показатися із західної сторони небозводу, з боку далекого, схованого за обрієм Сиваша. Десятки тисяч біноклів жадібно вдивлялися в голубий небосхил.

Втім, у прозорому небі не було видно нічого.

— Де ж астроплан?..

Крізь гул багатотисячного натовпу долинув звук сирени, встановленої на вишці в Приморсько-Ахтарському. Цей довгожданий сигнал був зрозумілий всім: міжпланетний корабель помічений в небі!

— Де ж він? Де?

Минуло лише кілька секунд — і біля самого обрію, далеко-далеко в небі з’явилася ледве помітна темна рисочка. Вона наче повисла в прозорій синяві на якусь мить — і враз почала підійматися. Вище й вище, ніби сковзалася по прозорій перекинутій чаші неба. Здавалося, що ця малесенька рисочка ось-ось зникне, розчиниться в сяючій синяві. Проте ні, вона помітно збільшувалася, вона наближалася!

Рисочка завершила свій уявлюваний підйом небозводом. Вона тепер явно змінила напрям і мчала немовби під кутом, вниз до поверхні моря. От уже видно, що це не рисочка, а загострена сигарка. Астроплан, астроплан, це він!

І слідом за ним тягнуться кілька зовсім маленьких темних трикутничків. Так, це — викинуті астропланом конічні парашути, за їх допомогою корабель уповільнює свою швидкість, гальмує в повітрі.

Астроплан зростав прямо на очах. Ще мить — і він косо промайнув у повітрі і зарився носом у хвилі, зник під поверхнею моря, як стріла, випущена з лука. Високі сплески вказували місце, в якому міжпланетний корабель поринув у море.

Ці сплески відвернули увагу спостерігачів, — а астроплан тим часом встиг уже знову виринути з-під води і швидко плив в напрямі до берега, погойдуючись на хвилях. Від нього здіймалися хмари білої пари, він цілком був оповитий ними. Вода скипала навколо його металічного корпусу, який розжарився від тертя в атмосфері.

Астроплан описував на поверхні моря широке півколо, весь час уповільнюючи свою швидкість. Він наближався до Приморсько-Ахтарського, пропливаючи повз усіяні людьми береги. Повільніше, повільніше — і ось він зовсім спинився. Його відділяло від берега не більше ста метрів.

Гримнула музика. Проте її звуки заглушила буря радісних вигуків, привітань, оплесків, якими люди зустрічали перший в світі пасажирський космічний корабель, що повернувся з далекої подорожі.

У верхній частині астроплана відчинився люк. Зараз, зараз з нього вийдуть учасники експедиції!

Втім, з люка ніхто не з’являвся. Люди на березі завмерли в напруженому чеканні. Одразу стало так тихо, що звуки оркестру здалися вже неймовірно гучними. Лише хвилі плюскотіли біля величезного металічного тіла астроплана. Чому ніхто не виходить з корабля?..

Проте ось з відчиненого люка астроплана висунулася тонка мачта. Вона підносилася вище й вище. Широке червоне полотнище повільно пропливло вгору вздовж мачти. Над астропланом розгорнувся червоний прапор з золотими серпом і молотом. Він переможно маяв у повітрі як вітання Батьківщині від мандрівників, що повернулися з глибин світового океану.

Над люком з’явилася сива голова Миколи Петровича Риндіна. Академік вийшов на верхній місток астроплана, він простягав до берега, до рідної землі руки, немов прагнучи обійняти всіх, хто зустрічав експедицію. А слідом за ним виходили вже його супутники — Вадим Сокіл, який надаремно намагався приховати своє хвилювання, стриманий, проте цього разу усміхнений Ван Лун і розчервоніла, радісна Галя Рижко.

І тепер уже справді не можна було почути нічого: ані музики, яка марно намагалася прорватися крізь ураган вітальних вигуків і оплесків, ані самих вітань, — нічого! Все чисто змішалося, все злилося в один радісний гул, який, не припиняючись ані на секунду, об’єднував почуття десятків і сотень тисяч людей.

Радянська країна зустрічала своїх героїв, відважних переможців світового простору, перших людей, які побували на далекій Венері, сміливих і безстрашних аргонавтів Всесвіту!

1935–1955

ПІСЛЯМОВА

Науково-фантастичний роман Володимира Владка «Аргонавти Всесвіту» — цікава і цінна спроба автора познайомити читача з сучасним станом і перспективами розв'язання величезної проблеми людства — проблеми міжпланетних польотів. Письменник використовує в своєму творі численні результати теоретичних досліджень та експериментальних наукових праць, які доводять можливість вильоту за межі земного тяжіння.

Роман В. Владка знайомить читача з багатьма науковими та технічними даними. Ця книга безперечно дуже корисна, вона приверне увагу читачів, особливо молоді до важливої галузі сучасної науки — астрономії, до її проблем. Астрономія була не тільки першою наукою людей, вона виявилась загальнолюдською наукою майбутнього, що визначатиме дальший розвиток історії людства в період комунізму, в епоху завоювання людиною космічних просторів.

І досі є ще багато навіть так званих «освічених» людей, які відносять астрономію до галузі абстрактних наук, далеких від життя, від проблем соціалістичного будівництва. Проте відомо, що вивчення неба і небесних явищ було першим кроком у боротьбі з помилковими релігійними уявленнями людей про Всесвіт. Відкриття дійсної будови Сонячної системи і планетної природи Землі — великі відкриття Коперніка, Джордано Бруно, Галілея, Кеплера — обумовили звільнення наукових досліджень від релігійного панування, підготовили дальше торжество матеріалізму, розквіт науки і техніки.

З відкриттям закону всесвітнього тяжіння, що витікає з пояснень небесних явищ і з розвитком механіки та математики, був зв'язаний науково-технічний прогрес 18-19-го століть і швидкий економічний розвиток деяких країн, що в свою чергу привело до виникнення нових чудових методів астрономічних досліджень. Було не тільки з'ясовано будову безконечного Всесвіту і покладено кінець багатовіковим релігійно-ідеалістичним уявленням про світ; наука виявилась також спроможною проникати в природу космічних явищ, вивчати небесні тіла так, ніби вони знаходяться тут, поблизу, в наших лабораторіях.

У 1938 році астрономи довели, що джерелом випромінювання зірок і Сонця є особливого типу термоядерні реакції звільнення атомної енергії в надрах цих світил. Звідси астрономічні дослідження і їх результати поклали початок грандіозному прогресові сучасної фізики і створенню атомної техніки, що знаменує новий етап в розвитку суспільства. Здійснення завдань безпосереднього проникнення людини в астрономічний світ, яке вже почалось шляхом запусків висотних ракет на віддаль 100, 200, 400 кілометрів, підготовки «штучних супутників» і технічної розробки проблеми міжпланетних польотів, допоможе ще більше грандіозному розквіту техніки і наблизить теоретичні питання астрономії до практики повсякденного життя людей.

Наука вже давно з'ясувала, що Земля і людина, яка живе на ній, дуже тісно пов'язані з процесами, що відбуваються в космічній природі. Явища Сонця і сонячної діяльності визначають стан іоносфери, в якій розповсюджуються радіохвилі, а також визначають стан погоди на Землі. Практика радіолокації вимагала вивчення космічного пилу — метеорів, що постійно бомбардують земну атмосферу. Проблема космічного випромінювання вимагає проникнення в суть процесів, які відбуваються в найдальших областях зоряної системи.

Необхідність наукового пізнання минулого і майбутнього нашої Землі викликає особливий інтерес до вивчення інших планет, до розв'язання найдавніших завдань космогонії. Тому міжпланетні польоти, завоювання космічних просторів, дальше проникнення в суть астрономічних явищ — не мрія окремих людей, а потреба загальнолюдського розвитку, необхідний етап в розвитку суспільства, в розвитку сучасної науки і техніки.

Не випадково радянська астрономія так швидко крокує вперед, здійснюючи все нові й нові відкриття. Адже передовий суспільний лад обумовлює розвиток найпередовіших, вирішальних галузей науки, з якими зв'язаний дальший розквіт людства.

Тому і в радянську літературу все частіше проникають астрономічні теми — питання космічної природи, життя світів, що оточують нас.

З цієї точки зору ми повинні відмітити значення романа В. Владка «Аргонавти Всесвіту».

Тут ми не маємо на увазі розглядати всі питання, що підняті в романі і звіряти їх з уявленнями сучасної науки. В цілому в творі досить вдало відтворено і можливості, і труднощі, які розглядались в науці в зв'язку з проблемою міжпланетних польотів. Торкнемось тільки двох питань: сучасних завдань космічних польотів та нових результатів вивчення особливостей Сонячної системи, зокрема природи планети Венери.

Теоретична можливість вильоту космічної ракети за сферу притягання Землі цілком доведена, і ця можливість підтверджується дослідами по запуску висотних ракет, які здатні підніматися на сотні кілометрів в атмосфері. В ракетах тепер вживають так зване хімічне паливо, що використовується в реактивних двигунах.

Завдання досягнення великої космічної швидкості розв'язується в цьому випадку шляхом використання так званих складених ракет. На таку можливість вказував ще наш геніальний К. Е. Ціолковський. Ракетний поїзд цього типу може бути складений з трьох, наприклад, ракет, які відповідно зменшуються в розмірах. Коли вичерпується паливо першої, найбільшої, несучої ракети, вона відпадає і автоматично вмикається двигун другої ракети. Швидкості цих двох ркет складаються — і третя ракета може набути швидкості, необхідної для того, щоб вийти з сфери земного тяжіння.

Є підстави думати, що виліт ракети з Землі на віддль в тисячі, а може й сотні тисяч кілометрів може бути здійснений ближчим часом.

У 1957–1958 роках передбачається запуск «штучних супутників» Землі — спеціальних снарядів — літаючих лабораторій. Передбачається, що ці лабораторії будуть рухатися на висотах 250–600 кілометрів. Щоб забезпечити рух супутника довкола Землі, у верхніх шарах атмосфери, необхідно надати йому швидкість близько восьми кілометрів за секунду. Дальше, порівняно невелике, збільшення швидкості може вивести космічний снаряд далеко за межі атмосфери — в глибину космічного простору.

Вважають, що повне вирішення проблеми космічних польотів принесе використання атомного палива, коли замість процесу хімічних реакцій буде здійснюватись звільнення атомної енергії. Все ж атомне паливо тут не маиме вирішальних переваг, які мають місце в інших випадках. Щоб забезпечити поступове збільшення швидкості руху міжпланетної ракети, швидкість виходу газів з ракети не повинна бути більшою як 5-20 кілометрів за секунду, але при цьому буде потреба у великій масі палива, тому що реактивна сила, яка даватиме ракеті розгін, визначатиметься і швидкістю, і кількістю речовини, від якої звільнюватиметься ракета.

Використання атомної енергії в ракетах розглядається в двох напрямах — по-перше, коли здійснюється скероване витікання продуктів ядерної реакції, і, по-друге, коли атомна енергія служить лише для нагрівання і забезпечення хімічних реакцій у робочій речовині, витікання якої і створює реактивну силу. В першому випадку проблема поки що стикається з великими труднощами.

Нагрівання складових частин хімічного палива може значно збільшити швидкість витікання ракетних газів, а це дуже важливо для космічних польотів. Проте тут виграш в зменшенні ваги палива виявляється взагалі невеликим.

Важлива проблема застосування атомної енергії в польотах інтенсивно розробляється з різних точок зору, але це справа складніша, ніж, скажімо, використання атомної енергії в двигунах криголама, що скоро буде сконструйований на радянських заводах.

Крім можливості використання хімічного та атомного палива, теоретично розглядались інші джерела великих швидкостей. Наприклад в «іонних» ракетах, як передбачається, робоча речовина може іонізуватися, тобто втрачати електрони і набувати електричного заряду під впливом, наприклад, радіоактивного випромінювання. Потім заряджені частки поступають в прискорювач, з'єднаний з електростатичним генератором, і внаслідок цього речовина розганяється до великих швидкостей, утворюючи робочий струмінь ракети.

Однак цей та інші проекти також дуже далекі від проведення їх в життя.

Дуже багато проблем чекають перших мандрівників у космічний простір.

У романі «Аргонавти Всесвіту» детально освітлені такі проблеми, як питання керування міжпланетним кораблем і умови польоту в космічному просторі. Вирішення цих проблем обгрунтовано автором на. підставі деяких нових результатів вивчення особливостей Сонячної системи і природи інших планет, що досягнуті в останні роки. Глибоко розроблена в науці теорія руху великих планет, що становлять собою систему тіл, які обертаються в одній площині, в напрямі проти годинникової стрілки, якщо дивитися з півночі. На десятиліття і століття вперед і назад можуть бути точно визначені положення планет, їх взаємовплив та вплив планет на інші тіла Сонячної системи. Це дозволяє розв'язати будь-яке завдання по обчисленню руху космічного корабля в просторі.

Відкриття останніх років з'ясували важливу роль в Сонячній системі так званих «малих тіл». До малих тіл Сонячної системи належать астероїди або малі планети, комети, космічне каміння — метеорити і космічний пил — метеори. Кількість астероїдів, що мають розміри не менше 1–1,5 кілометра, в доступній нам області Сонячної системи, очевидно, не переважає 100 тисяч. Вони рухаються переважно в просторі між орбітами Юпітера і Марса, але багато які з них рухаються по дуже маленьких орбітах в області планет Меркурія, Венери і Землі. Астероїди менших розмірів уже майже недоступні спостереженню сучасними телескопами, проте можна думати, що їх число значно більше і що існує поступовий перехід між астероїдами — космічними глибами і багатьма значно дрібнішими каменями — метеоритами. Наші астрономи називають метеорити маленькими астероїдами або астероїди — гігантськими метеоритами.

За метеоритами йде космічний (метеорний) пил, що заповнює простір Сонячної системи. Поряд з «спорадичними» метеорами відомі досить багаточисленні потоки часток, що рухаються в певних напрямах.

Нові методи точних фотографічних спостережень і так званих радіолокаційних спостережень за метеорами привели в останній час до чудового відкриття: виявилось, що більшість метеорів рухається по еліптичних орбітах, порівняно мало похилених до площин руху планет. Вони рухаються переважно в тому напрямі, що й планети або астероїди, тобто вони мають також прямі рухи. Між астероїдами, метеоритами і метеорними тілами виявився тісний, очевидно, генетичний зв'язок.

Найбільш значні відкриття останнього часу були зв'язані з кометами. Було доведено, що комети, власне, тільки тим відрізняються від метеоритів, що поряд з уламками твердих порід в них є домішки льоду, але це не просто замерзла вода, а заморожені речовини, що мають в собі метано-аміакові сполуки. Лід в кометах, при їх наближенні до Сонця, бурхливо випаровується — гази утворюють туманну голову і хвіст комети. Кометам немає звідки поповнювати запаси речовини, що випаровується; лід свідчить про порівняно недавнє їх виникнення.

У межах Сонячної системи, що сягає на сотню тисяч астрономічних одиниць, рухаються, як встановили радянські вчені, тисячі мільярдів комет. Всі вони належать до Сонячної системи, тому що в цій системі вони утворились. Серед них відіграють визначну роль так звані короткоперіодичні комети. Їхні орбіти нагадують орбіти астероїдів. Короткоперіодичні комети мають дуже малий вік, який часто не переважає 100 років. Все це приводить до висновку, що вони утворились недавно і утворюються й тепер від грандіозних вулканічних вибухів на багатьох планетах.

Найбільше комет утворюють Сатурн із своїми супутниками, супутники Юпітера, очевидно Марс і безперечно Венера. На ці планети вказують особливості багатьох комет і метеорні потоки, що зв'язані з кометами. Так, через вивчення комет і метеорів наука підійшла до вияснення фізичних особливостей планет і процесів, що на них відбуваються.

Безперечно, що, наприклад, супутники Юпітера вкриті метано-аміаковим льодом, замерзлою атмосферою. Виясняються особливості інших великих планет. Дійсно, ще два-три роки тому про планету Венеру, як відмічала Галя Рижко в своєму щоденнику, в романі В. Владка, були зовсім протилежні твердження. Однак за цей час спостереження професора М. А. Козирєва, добуті при допомозі великого рефлектора Кримської астрономічної обсерваторії, довели присутність азоту і кисню в атмосфері планети. М. А. Козирєв спостерігав інтенсивні полярні сяйва в нічній атмосфері Венери, що давали такі ж самі лінії в спектрі, як і полярні сяйва на Землі. Точне фотометричне вивчення Венери показало, що в її атмосфері суспендовано багато пилу і, як можна думати, зольних часток, що викидаються на велику висоту при вибухах вулканів.

Недавно під час спеціального фотографування Венери було виявлено існування на поверхні планети хмарних поясів, що нагадують екваторіальні смуги на Юпітері, Сатурні та інших планетах. Це приводить до висновку, що Венера досить швидко обертається довкола своєї осі, як і передбачає В. Владно в своєму романі. Існування великої кількості космічного пилу в Сонячній системі прямо говорить про те, що ця кількість весь час поповнюється. А це можливо лише за рахунок викидання зольних часток в результаті вибухів вулканів на поверхні планет.

Враховуючи всі ці дані, можна уявити сучасні умови на планеті Венері так: могутній багатошаровий хмарний покров віддзеркалює значну кількість сонячної енергії, що падає на планету. В полярних областях планети мусить бути дуже низька температура і умови — відповідні умовам льодовикових областей на Землі під час останніх обледенінь. А в екваторіальних областях, чи у великих районах вулканічної активності, в області гарячих лавових морів відбувається інтенсивне випаровування, і волога внаслідок атмосферної циркуляції переноситься в холодні області, де випадає у вигляді снігу чи льоду, і таким чином підтримує обледеніння поверхні. Цілком ймовірно, що зараз на Венері існують умови, подібні до тих, які переживала Земля, скажімо, 100 тисяч років тому в періоди останніх обледенінь. Уявлення про теплі тропічні умови на всій поверхні цієї планети, яке ще недавно було широко розповсюджене, не підтверджується в світлі нових відкриттів.

Останнє питання, якого необхідно торкнутись — це питання про космічні промені, про таємниче космічне випромінювання, з яким неодноразово стикалися пасажири корабля «Венера-1». Космічні промені — це ядра звичайних відомих нам атомів — протони (ядра атома водню), нейтрони і електрони — тобто продукт руйнування! атомів, що мають одну властивість, яка відрізняє їх від звичайного стану речовини, а саме — надзвичайно велику швидкість руху. Швидкість руху цих космічних часток досягає десятків і навіть сотень тисяч кілометрів за секунду. Безперечно, що такі швидкості виникають в результаті грандіозних космічних катастроф і, як доводять деякі радянські вчені, збільшуються внаслідок розгону цих часток в міжзоряних магнітних полях.

Інші радянські фізики й астрономи обговорювали можливості виникнення високошвидкісних часток (космічних променів) і на Сонці, де часто спостерігаються грандіозні спалахи, що викидають речовину з великою швидкістю; давно відомо також, що в області сонячних плям утворюються потужні магнітні поля. Давно вже було встановлено, що Сонце викидає з своєї поверхні речовину у вигляді потоків часток або, як їх почали називати, корпускулярних потоків, вплив яких на Землю проявляється у виникненні магнітних бур та інших явищ

23 лютого 1956 року відбулись події, які сприяли розв'язанню суперечок вчених про походження космічних променів. У цей день ранком по всій Землі спостерігалось надзвичайне посилення інтенсивності космічної радіації. Таке швидке зростання кількості і енергії космічних часток можна було пояснити тільки тим, що вони були викинуті з Сонця. Дійсно, водночас з підвищенням космічної радіації було відмічено послаблення радіозв'язку, явища в магнітному полі Землі, які свідчили про те, що причиною цього міг бути тільки спалах — вибух на Сонці. І раніше, в 1942, 1946, 1949 роках, спостерігались подібні, правда менш інтенсивні, спалахи космічної радіації. Однак залишався сумнів в тому, що Сонце може бути джерелом таких могутніх потоків космічних часток. Тепер цей сумнів відпадає. Лютневий спалах у 1956 році свідчить про те, що на Сонці відбуваються особливі фізичні процеси, в мільйони разів по своїй могутності сильніші вибуху атомної бомби.

Таким же чином космічні випромінювання виникають і на зірках; уявлення про один направлений потік космічних променів не відповідає дійсності. Автор романа правий, коли вважає, що найбільш важкою проблемою міжпланетних польотів буде захист від космічної радіації. Але й зараз уже вчені працюють в цій галузі. Крім бронювання герметичних кабін міжпланетних кораблів передбачається наприклад, також устаткування для створення сильного магнітного поля довкола ракети, яке відхилятиме космічні частки.

Роман В. Владна «Аргонавти Всесвіту» в цікавій і доступній читачам формі торкається багатьох питань науки і техніки сучасності і найближчого майбутнього. Збуджуючи інтерес до питань міжпланетних польотів, роман тим самим сприяє рішенню величезного завдання, до якого підійшло людство, — завдання безпосереднього завоювання космічних просторів.

Доктор фізико-математичних наук

професор С. Всехсвятський.

ПРО АВТОРА

Владко Володимир Миколайович народився в 1900 році. Закінчив реальне училище, потім Інститут народної освіти. З дитинства мріяв стати інженером і винахідником, але, залишившись після смерті батька на власному утриманні, пішов на газетну роботу (1917 р.) як фейлетоніст і нарисовець.

Перший науково-фантастичний твір В. Владка «Ідуть роботарі» (що був відзначений премією на Всеукраїнському конкурсі 1929 року) вийшов у 1930 році. Далі були опубліковані такі науково-фантастичні твори письменника: «Чудесний генератор» (1936 р.), «Аргонавти Всесвіту» (1938 р.), «12 оповідань» (1938 р.), «Нащадки скіфів» (1939 р.), «Сивий капітан» (у 1941 році надруковано було тільки скорочений варіант в журналі «Піонерія»; рукопис романа в цілому загинув під час війни в одеській друкарні).

Науково-фантастичні романи В. Владка неодноразово перевидавалися і виходили в світ у перекладах російською та білоруською мовами.

В. Владко — член КПРС. Він нагороджений орденом «Знак пошани» та медалями.

Роман «Аргонавти Всесвіту» у 1955 році зазнав грунтовної переробки в світлі найновіших наукових досягнень; він значно доповнений, введені нові дійові особи.

Відзиви про цей роман та його художнє оформлення просимо надсилати на адресу: Київ, Ворошилова, 3, Видавництво ЦК ЛКСМУ «Молодь», масовий відділ.

Content

Владко Владимир Николаевич Аргонавти Всесвіту

Володимир Владко АРГОНАВТИ ВСЕСВІТУ

ЧАСТИНА ПЕРША Астроплан летить на Венеру

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

ЧАСТИНА ДРУГА Перші люди на Венері

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ,

ЕПІЛОГ,

ПІСЛЯМОВА

ПРО АВТОРА