Сергій ЖАДАН

ВЛАСНИК НАЙКРАЩОГО КЛУБУ ДЛЯ ГЕЇВ

Оповідання

Той, хто переживав справжній розпач, зрозуміє мене напевно. Одного ранку ти прокидаєшся і раптом розумієш, що все погано, все дуже погано. Ще зовсім недавно, скажімо, вчора, ти мав можливість щось змінити, поправити, пустити вагони іншими коліями, але тепер усе — ти лишаєшся осторонь і більше не впливаєш на події, що розгортаються навколо тебе, мов простирадла. Ось це почуття безпорадності, відстороненості й відлучення людина відчуває, очевидно, перед смертю, якщо я вірно розумію концепцію смерті, — ти ніби все робив правильно, ти все тримав під контролем, чому ж тебе намагаються відключити від покручених червоних дротів системи, вбити, як файл, і вичистити, мов підшкірну інфекцію, чому життя, в якому ти щойно брав безпосередню участь, прокочується, наче море, у східному напрямку, швидко віддаляючись і залишаючи по собі сонце повільного вмирання. Несправедливість смерті особливо гостро відчувається за життя, ніхто не переконає тебе в доцільності твого переходу на територію померлих, у них просто не вистачить аргументів для цього. Але все погано, ти раптом сам починаєш у це вірити, усвідомлюєш і затихаєш, і дозволяєш якимось шарлатанам, алхімікам і патологоанатомам вирвати твоє серце і показувати його на ярмарках і в кунсткамерах, дозволяєш їм проносити його під полою для проведення сумнівних експериментів та відправлення безрадісних ритуалів, дозволяєш їм говорити про себе як про померлого і крутити в прокурених пальцях своє серце — чорне від утраченої любові, легких наркотиків і неправильного харчування.

За всім цим стоять сльози, нерви і любов твоїх однолітків. Саме сльози, нерви і любов, тому що всі біди і проблеми твоїх однолітків починались разом зі статевим дозріванням і закінчувались разом із дефолтом, і коли щось і може примусити ці розпечені слов’янські язики замовкнути, а ці сильні прокурені легені затамувати в собі повітря — це любов і економіка, бізнес і пристрасть у своїх найнеймовірніших виявах — я маю на увазі і пристрасть і, звісно, бізнес, все інше лишається поза течією, поза темним бурхливим потоком, в котрий ви всі стрибаєте, щойно досягнувши повноліття. Все інше лишається накипом, колами на воді, необов’язковим доповненням до біографії, розчиняється в кисні, і хоча так само видається життєво необхідним, проте насправді таким не є. Чому? Тому що насправді ніхто не помирає від нестачі кисню, помирають саме від нестачі любові або нестачі бабок. Коли одного разу ти прокидаєшся і розумієш, що все дуже погано, вона пішла, ще вчора ти міг зупинити її, міг усе виправити, а сьогодні вже пізно, і тепер ти лишаєшся сам на сам із собою, і її не буде найближчих років п’ятдесят, а то й шістдесят, це вже наскільки вистачить у тебе бажання і вміння без неї прожити. І від усвідомлення цього тебе раптом накриває великий і безмежний відчай, і піт виступає, мов клоуни на арені, на твоїй нещасній шкірі, і пам’ять відмовляється співпрацювати з тобою, хоча від цього теж не помирають, від цього навпаки — відкриваються всі крани і зриває всі люки, ти говориш: усе нормально, я в порядку, витягну, все гаразд, і кожного разу боляче б’єшся, потрапляючи в ті порожнини, які утворились у просторі після неї, в усі ці повітряні тунелі й коридори, котрі вона заповнювала своїм голосом і в котрих тепер заводяться монстри й рептилії її відсутності, все нормально, говориш, я витягну, я в порядку, від цього ще ніхто не помирав, ще одну ніч, ще кілька годин на територіях, всіяних чорним перцем, битим склом, на гарячому піску, перемішаному з гільзами і крихтами тютюну, в одязі, який ви носили з нею разом, під небом, яке залишилось тепер тобі самому, користуючись її зубною щіткою, забираючи до ліжка її рушники, слухаючи її радіо, підспівуючи в особливо важливих місцях, там, де вона завжди мовчала, проспівуючи ці місця за неї, особливо коли в пісні йдеться про речі важливі, такі як життя або стосунки з батьками, або релігія врешті-решт. Що може бути печальніше за ці одинокі співи, котрі перериваються час від часу останніми новинами, і ситуація складається таким чином, що кожна наступна новина справді може виявитись для тебе останньою.

Печальніше може бути лише ситуація з бабками. Все, що стосується фінансів, бізнес, який ти робиш, твоя персональна фінансова стабільність заганяють тебе щоразу в більш темні й глухі кути, з яких вихід лише один — в напрямку чорного маловивченого простору, в якому знаходиться область смерті. Коли одного разу ти прокидаєшся і розумієш, що для продовження життя тобі необхідна стороння підтримка, і бажано, аби це була підтримка безпосередньо Господа Бога або кого-небудь із його найближчого оточення. Але яка підтримка, забудь це слово, все в цьому житті замішано на тобі, так що і вигрібати доведеться самому, тому вважай — бізнес і любов, секс і економіка, так-так, економіка — цей простатит для середнього класу, тахікардія для піонерів валютних бірж; пара невдалих законопроектів, і ти потенційний потопельник, в сенсі тебе обов’язково потоплять, скоріше за все, в цементі, і смертельні цементні хвилі, кольору кави з молоком, зійдуться над тобою, відділяючи тебе від життя і навіть від смерті, бо в подібному випадку ти не заслуговуєш на нормальну спокійну смерть, вигрібай — не вигрібай, але вже нічим не зарадиш, фінансова заборгованість висить над тобою, як повний місяць, і тобі лишається тільки вити на нього, привертаючи увагу податкової інспекції. Скільки молодих душ поглинула в себе неспроможність вірно заповнити бізнес-плани, скільки сердець розірвала приватизаційна політика; зморшки на їхніх сухих обличчях і жовтий металевий відблиск в очах лишаються по довгій боротьбі за виживання, це наша країна, це наша економіка, це наша з тобою дорога в безсмертя, присутність якого відчуваєш, прокинувшись одного разу і несподівано усвідомивши, що в житті немає нічого, крім твоєї душі, твоєї любові, і твого, бл…, боргу, який ти ніколи не зможеш повернути, принаймні в цьому житті.

Про це і поговоримо.

Історію про клуб мені розповів безпосередньо один із його засновників, я давно про них чув, проте перетинатись не доводилось, що, зрештою, і не дивно, зважаючи на специфіку закладу. Чутки про перший у місті офіційний гей-клуб циркулювали вже кілька років, при цьому вказувались різні назви та адреси, і оскільки ніхто точно не знав, де саме він знаходиться, під підозру потрапляли всі. Найчастіше про клуб доводилось чути на стадіоні, права молодь міста рішуче засуджувала появу закладів подібного профілю, обіцяючи самим собі спалити цей клуб разом із усіма геями, котрі збираються в ньому на свої, назвімо їх так, вечірки. Одного разу, в сезоні 2003-2004-го років, вони навіть підпалили кафе «Буратіно», котре знаходилось поруч зі стадіоном, проте міліція справедливо не пов’язувала цей інцидент із діяльністю клубу для геїв, адже самі подумайте — який гей-клуб може бути в кафе «Буратіно», сама назва якого є ксенофобською. З іншого боку, про клуб часто згадували в мас-медіа, в різноманітних оглядах культурної хроніки чи сюжетах про бурхливе клубне життя міста. Як правило, клубне життя міста нагадувало листи з фронту — в телевізійних сюжетах на цю тему лунали спочатку тости, потім автоматні черги, а іноді, коли оператор не нехтував своїми, скажімо так, професійними обов’язками, себто не наквасився дармового коньяку за рахунок закладу, автоматні черги лунали в унісон із весільними привітаннями й прощальними прокльонами, і трасуючі кулі дірявили тепле харківське небо, як салют вірності, любові та іншим малопопулярним на телебаченні речам. В цьому контексті звістки про гей-клуб інтриґували відсутністю чіткої картинки та повідомлень про безпосередні зв’язки влади та криміналу, так лишень, мовляв, була вечірка, проходила в гей-клубі, публіка вела себе чемно, жертв немає. Так чи інакше, чутки про клуб і далі поширювались, але насправді хвиля інтересу спала, що неважко було спрогнозувати від початку — в нашому місті є куди цікавіші заклади, скажімо, Тракторний завод. І взагалі — кого цікавлять проблеми сексменшин у країні з таким зовнішнім боргом. А те, що клуб, за чутками, «кришує» губернатор, теж особливого резонансу не викликало, — нічого іншого від губернатора, в принципі, й не чекали. Кожен, зрештою, робить свій бізнес, головне — це чиста совість і вчасно заповнена декларація про сплату податків.

З Сан Саничем ми познайомились під час виборів. На вигляд йому було під сорок, хоча насправді він був 74-го року народження. Просто біографія сильніша за гени, і Санич тому яскраве підтвердження. Він ходив у куртці з чорної хрумкої шкіри і носив із собою «пушку», типовий середньостатистичний бандит, якщо я зрозуміло висловлююсь. Втім, як на бандита, він був надто меланхолійний, мало розмовляв по телефону, час від часу телефонував мамі, а йому, наскільки я пам’ятаю, взагалі ніхто не телефонував. Він сам назвався Сан Саничем під час знайомства і подарував візитівку, де золотими літерами на крейдяному папері було написано «Сан Санич, правозахисник», внизу були вказані кілька телефонів із лондонським кодом, Санич сказав, що це телефони офісу, я запитав «чийого?», але він не відповів. Ми з ним відразу потоваришували, щойно познайомились, Санич дістав з кишені куртки «пушку», сказав що він за чесні вибори, і повідомив, що може дістати хоч сто таких «пушок». В нього було своє уявлення про чесні вибори, чому б і ні. Ще сказав, що має знайомого на «Динамо», який дістає стартові пістолети і в домашній майстерні переточує їх на нормальні. Дивись, говорив він, якщо спиляти оцю хріновину, — він показував мені місце, в якому, очевидно, і знаходилась раніше спиляна хріновина, — його можна заряджати нормальними патронами, а головний позитив у тому, що жодних претензій із боку міліції — це ж стартовий пістолет. Якщо хочеш — можу підігнати партію, сорок баксів штука, плюс ще десять, аби спиляти хріновину. Якщо треба — можу підігнати посвідчення члена «Динамо», для повного легалайзу. Санич любив зброю, ще більше любив про неї розповідати. Поступово я ставав кращим його приятелем.

Одного разу він і розповів мені про клуб, сам якось випадково обмовився, що, мовляв, до того, як піти в правозахисники й виступати за чесні вибори, він займався клубним бізнесом і, виявляється, мав безпосереднє відношення до першого офіційного гей-клубу, саме того фантомного закладу, який так довго й безрезультативно намагалась спалити прогресивна молодь міста. Тут я попросив його розповісти детальніше, і він погодився, мовляв, о’кей, без проблем, це все давно в минулому, чому б і не розповісти.

І розповів приблизно таку історію.

Виявляється, він був членом асоціації «Боксери за справедливість та соціальну адаптацію». Він дещо розповідав про них, виникли вони при «Динамо» як громадське об’єднання колишніх професійних спортсменів. Чим насправді займались «Боксери за справедливість», точно відомо не було, але смертність у рядах асоціації була високою, щомісяця когось із них обов’язково відстрілювали, і тоді починались бучні поминки за участі міліцейських чинів та обласного керівництва. Час від часу, раз на кілька місяців, «Боксери за справедливість» влаштовували товариські матчі зі збірною Польщі, у всякому разі, вони це так називали, під офіс підганялось кілька автобусів, наповнювались боксерами та великою кількістю вітчизняної електротехніки, і караван рушав на Польщу. Окремо їхало обласне начальство і тренерський штаб. Приїхавши до Варшави, боксери йшли на стадіон і оптом сплавляли весь товар, після чого святкували чергову перемогу вітчизняного параолімпійського руху. Інтриґа полягала в тому, що боксером Санич не був. Санич був борцем. В сенсі не за справедливість та соціальну адаптацію, а вільним борцем. В борці його привів дідусь, свого часу, в післявоєнні роки, дідусь його серйозно займався вільною боротьбою і навіть брав участь у спартакіаді народів СРСР, де йому зламали руку, чим він, у свою чергу, неабияк пишався, себто не зламаною рукою, а фактом участі в спартакіаді. І ось дідусь привів його на «Динамо». Санич почав робити успіхи. Брав участь у міських змаганнях, подавав надії, але за кілька років йому теж зламали руку. На цей момент він уже закінчив навчання і пробував робити свій бізнес, проте йому це не надто вдавалось, тим більше — зі зламаною рукою. Ось тоді він і прийшов до «Боксерів за справедливість». «Боксери за справедливість» подивились на його руку, запитали, чи за справедливість він і чи за соціальну адаптацію, і, отримавши ствердну відповідь, взяли до себе. Санич відразу потрапив до бригади, яка контролювала ринки в районі Тракторного. Виявилось, що зробити кар’єру в цьому бізнесі було доволі нескладно — щойно вбивали твого безпосереднього боса, ти відразу ж ставав на його місце. За рік Санич вже командував невеликим підрозділом, знову подавав надії, проте бізнес йому не подобався, Санич все-таки мав вищу освіту і загинути в неповні тридцять років від спекулянтської гранати йому не всміхалось. Тим більше що бізнес забирав увесь вільний час, і особистого життя в Санича просто не було, якщо не рахувати проституток, яких він власноручно виловлював по базарах. Але проституток Санич не брав до уваги, думаю, проститутки теж не вважали це за особисте життя, скоріше за суспільно-економічне, так, мабуть, буде правильно. І ось Санич почав серйозно замислюватись над своїм майбутнім. Вирішальним моментом став випадок із бронежилетом. Одного разу, перебуваючи в стані тривалого алкогольного ступору (очевидно, мова йшла про якісь свята, скоріш за все про Різдво Христове, мені так здається), підопічні Санича вирішили подарувати своєму молодому босу бронежилет. Бронежилет вони виміняли в працівників Київського РВВС на новий ксерокс, машину останнього покоління. Подарунок тут-таки обмили, після чого вирішили випробувати. Санич одягнув бронежилет, бійці дістали «Калашникова». Бронежилет виявився надійною штукою — Санич вижив, отримавши всього три кульові поранення середньої тяжкості. Але вирішив на цьому зупинитись — кар’єра вільного борця йому не вийшла, кар’єра борця за справедливість та соціальну адаптацію складалась теж не найліпшим чином, потрібно було щось міняти.

Зализавши рани, Санич прийшов до «Боксерів за справедливість» і попросив відпустити його з бізнесу. «Боксери за справедливість» справедливо зауважили, що в їхньому бізнесі з бізнесу ось так просто не виходять, принаймні живими, але зрештою зважили на бойові рани Санича і погодились. На прощання висловили надію, що Санич і надалі не втрачатиме зв’язку з асоціацією і по життю зберігатиме відданість ідеалам боротьби за справедливість та соціальну адаптацію, і насамкінець, побажавши Саничу скорішого одужання, пішли вантажити автобуси вітчизняною електроапаратурою.

Так Санич опинився на вулиці — без бізнесу і особистого життя, проте з бойовим досвідом і вищою освітою, останнє, зрештою, мало кого цікавило. І в цей кризовий для себе період він зустрічає Гогу, Георгія Ломая. З Гогою вони навчались в одному класі, після чого Сан Санич пішов у борці, а Гога в медичний. Останні кілька років вони не бачились — Санич, як зазначалось вище, активно займався рухом за соціальну адаптацію боксерів, а Гога як молодий спеціаліст виїхав на Кавказ і взяв участь у російсько-чеченській війні. Причому на чиєму боці він її брав, визначити було важко, оскільки виступав Гога як підрядчик, закуповував у російського Мінздраву медикаменти і перепродував їх адміністраціям грузинських санаторіїв, де лікувались чеченці. Погорів Гога на анестетиках, необачно замовивши надто велику партію, що дало Мінздраву всі підстави підняти накладні і поставити самому собі справедливе питання: навіщо регіональній дитячій поліклініці, на яку були виписані всі накладні, така кількість наркотиків. Так Гога змушений був повернутись додому, по дорозі відстрілюючись від ображених кавказьких перекупників. Повернувшись, він з ходу взяв кілька партій гіпсокартону. Бізнес ішов непогано, але Гога вже захопився новою ідеєю, котра займала щоразу більше місця в його фантазіях і проекціях — він вирішив піти в клубний бізнес. Саме в цей тривожний момент наші герої і зустрілись.

Послухай, сказав Гога другові дитинства, я в цьому бізнесі людина нова, мені потрібна твоя допомога. Хочу відкрити клуб. Ну, ти знаєш, відповів йому старий приятель, я в цьому взагалі не дуже розбираюсь, але якщо хочеш, можу розпитати людей. Ти не зрозумів, сказав йому Гога, мені не треба розпитувати людей, я сам усе знаю, мені потрібен компаньйон, розумієш? Я хочу, щоб ти робив цей бізнес зі мною, мені так вигідно, розумієш — я знаю тебе з дитинства, я знаю твоїх батьків, я знаю, де тебе в разі чого шукати, якщо ти надумаєш мене кинути. Ну, і головне, ти ж тут із усіма працював. Ти справжній компаньйон. І що, спитався Санич, ти справді збираєшся на цьому заробити? Розумієш, відповів йому на це Гога Ломая, заробити я можу на чому завгодно. Ти думаєш, я це для бабок? Та в мене на Балашовці п’ять вагонів гіпсокартону стоїть, я їх хоч зараз продам на Кіпр. Але, розумієш, в чому мій пафос — я не хочу на Кіпр. І знаєш чому я не хочу на Кіпр? Мені майже тридцять, зрештою, як і тобі, правильно? Я мав бізнес у чотирьох країнах, мене розшукує прокуратура кількох автономних республік, я давно мусив померти де-небудь у тундрі від цинги, я тричі потрапляв під артобстріл, у мене брав шприци Басаєв, мене ледь не розстріляв красноярський омон, одного разу в машину, в якій я їхав, потрапила блискавка, довелось потім міняти акумулятор. Я плачу аліменти одній вдові в Інгушетії, іншим не плачу, у мене половина зубів вставні, одного разу я ледь не погодився продати нирку, коли потрібно було викупити партію металообробних верстатів. Але я повернувся додому, у мене гарний настрій і здоровий сон, половину моїх друзів уже перебили, але половина ще живі, ось ти теж живий, хоча які в тебе були шанси. Розумієш, якось так сталось, що я вижив, і раз уже я вижив, то я собі подумав — ну, о’кей, Гога, о’кей, тепер усе нормально, тепер усе буде добре, якщо тебе не розстріляв красноярський омон і не вбило блискавкою, ну то який ще Кіпр тобі потрібен? І я раптом зрозумів, чого мені насправді хотілось усе життя. Знаєш, чого? Чого? — запитав його Сан Санич. Усе життя мені хотілось мати свій клуб, розумієш, свій клуб, в якому я зможу сидіти кожного вечора і звідки мене ніхто не викине, навіть якщо я почну ригати в меню. І що я зробив? Знаєш, що я зробив? — Гога засміявся. — Я просто взяв і купив собі цей довбаний клуб, розумієш? Коли купив? — перепитав його Санич. Тиждень тому. І що за клуб? Ну, це не зовсім клуб, це бутербродна. Що? — не зрозумів його Санич. Ну, кафе «Бутерброди», знаєш? Роботи там до х… але місце хороше, в районі Іванова, скину гіпсокартон, зроблю ремонт, і всі мої неврози лишаться в минулому. Тільки мені потрібен компаньйон, сам розумієш. Подобається ідея? — запитав він Санича. Назва подобається. Яка назва? Назва клубу: «Бутерброди».

І ось вони домовились наступного ранку зустрітись у клубі. Гога обіцяв познайомити компаньйона з майбутнім артдиректором. Сан Санич під’їхав вчасно, його напарник уже був на місці і чекав на вулиці під дверима «Бутербродів». «Бутерброди» виглядали не найкращим чином, ремонт тут востаннє робили років тридцять тому, а враховуючи, що їх і побудували років тридцять тому, можна сказати, що ремонт тут не робили взагалі. Гога відчинив навісний замок і пропустив уперед Сан Санича. Сан Санич зайшов до напівтемного приміщення, заставленого столами і пластиковими кріслами, ну ось, подумав він печально, треба було лишатись в «Боксерах за справедливість». Але відступати було пізно — Гога зайшов слідом і причинив за собою двері. Зараз прийде артдиректор, сказав він і сів на один зі столів, давай почекаємо.

Артдиректора звали Славик. Славик виявився старим торчком, на вигляд йому було за сорок, але це можна було списати на наркотики, він запізнився на півгодини, сказав, що були пробки, потім сказав, що їхав підземкою, одне слово, темнив. Був у старій джинсовій куртці і носив великі мудацькі сонцезахисні окуляри, скидати котрі в темному підвалі принципово відмовився. Де ти його взяв? — спитав тихо Санич, доки Славик ходив і розглядався в приміщенні. Мама порекомендувала, — так само тихо відповів Гога. — Він у палаці піонерів худруком був, потім його вигнали, здається, за аморалку. Ну, ясно, що не за релігійні переконання, — сказав Санич. Ладно, — відповів йому Гога, все о’кей. — Ну що, — крикнув він Славику, подобається? В принципі, подобається, — заклопотано відповів Славик, підійшов до них і сів на пластиковий стілець. Ще б цьому мудаку щось тут не подобалось, подумав Санич і навіть телефон відімкнув, щоби ніхто не заважав, тим більше що дзвінків усе одно не було. Ну і що, — Гога відверто тішився з ситуації, — що скажеш, які ідеї? Значить, так, — Славик тяжко видихнув повітря і дістав якусь голіму папіросу, — значить, так. Він якусь мить помовчав. Георгій Давидович, — звернувся він врешті до Гоги, — я буду з вами відвертий. От мудак, подумав Санич. Гога задоволено мружився в сутінках бутербродної. Буду відвертий, — повторив Славик. — Я в шоу-бізнесі вже двадцять років, я працював іще з Укрконцертом, мене знають музиканти, в мене є зачепки на Грєбєнщикова, я організовував харківський концерт «Ю-ту»… У Харкові був концерт «Ю-ту»? — перебив його Сан Санич. Ні, вони відмовились, — відповів йому Славик, — і ось що я вам скажу, Георгію Давидовичу, — Санича він відверто ігнорував, — те, що ви купили цей клуб, це кльова ідея. Думаєш? — засумнівався Гога. Так, це справді кльова ідея. Я вам говорю відверто, я в шоу-бізнесі знаю все, я робив перший рок-сейшн у цьому місті, — тут він, очевидно, щось згадав, втратив думку і надовго замовк. І що? — не витримав нарешті Гога. Да, — кивнув йому головою Славик, — да. Блін, та він же обдовбаний, захоплено подумав Санич. Що да? — не зрозумів Гога. Єс, — Славик знову закивав головою, — да… Сан Санич приречено потягнувся за телефоном, у принципі, на своїй попередній роботі він таких убивав, але тут була інша ситуація, інший бізнес, зрештою, хай самі розбираються. Я вам, Георгію Давидовичу, ось що скажу, — раптом заговорив Славик і несподівано для всіх видав таку «тєлєгу»:

— Клубний бізнес, — почав він здалеку, — справа стрьомна, перш за все тому, що ринок вже сформований, розумієте, про що я? — Всі зробили вигляд, що розуміють. — Це все через середній бізнес, він, бл…, цей середній бізнес, розвивається в першу чергу. Ось ви купили приміщення, — звернувся він скоріше все-таки до Гоги, — хочете запустити нормальний клуб, з нормальною публікою, з культурною програмою, йо-майо. Славик, давай без агітації, — перебив його Гога. Гаразд, — погодився Славик, — але головне що? Що головне в шоу-бізнесі? — Гога поступово перестав посміхатись. — Головне — це формат! Да, да, — радісно закивав Славик і навіть заплескав у долоні, — єс, це воно… І що з форматом? — запитав Гога після важкої паузи. — Та фігня повна з форматом, — повідомив Славик. — В цьому бізнесі вже все зайнято, всі місця, — він засміявся. — Ринок сформований, розумієте? Хочете зробити фаст-фуд — робіть фаст-фуд, але в місті вже є сто фаст-фудів, хочете кабак — давайте кабак, я культурну програму влаштую, це без проблем, хочете диско — давайте диско, хочете паб — давайте паб. Тільки ні фіга у вас не вийде, Георгію Давидовичу, ви вже вибачте, що я так відверто, ні фіга. Це ж чому? — ображено запитав Гога. Тому що ринок вже сформований, і вас просто задушать. За вами ж нікого немає, правильно? Вас просто спалять разом із вашим клубом. І що ти пропонуєш? — Гога занервував, — ідеї в тебе якісь є? Єс, — задоволено промовив Славик, — єс, є одна кльова ідея, по-справжньому кльова ідея. Ну, і що за ідея? — відчуваючи недобре, запитав Гога. — Потрібно зайняти вільну нішу, якщо я зрозуміло висловлююсь. І в цьому бізнесі ніша є лише одна — потрібно відкрити гей-клуб. Який клуб? — не повірив Гога. Гей, — відповів Славик, — себто клуб для геїв. Потрібно заповнити нішу. Ти що — довбонувся? — запитав Гога після чергової паузи. — Ти що — серйозно? Ну а чому ні? — насторожено перепитав Славик. Нє, ти що, — Гога розпалювався, — серйозно хочеш, щоби я, Георгій Ломая, відкрив у своєму приміщенні гей-клуб? Усе, тебе звільнено! — сказав він і зіскочив зі столу. Почекайте-почекайте, Георгію Давидовичу, — тепер уже занервував Славик, — ніхто ж не буде писати на ньому великими літерами «Клуб для підарів», правильно? Ну, а що ти будеш писати? — запитав його Гога, одягаючи пальто. Напишемо «Клуб екзотичного відпочинку», — вигукнув Славик, — і назву дамо яку-небудь цільову. Наприклад, «Павлін». «Інсулін», — передражнив його Гога. — Хто в цей твій «Павлін» ходити буде? В тому-то й річ, що буде, — запевнив його Славик. — Я ж вам говорю — ніша вільна, в двохмільйонному місті жодного клубу для геїв! Це ж золота жила. Навіть не потрібно працювати на цільову аудиторію, вони самі прийдуть, тільки бери їх теплими. На ці слова Гога гидливо скривився, але знову сів на стіл, хоча пальто й не зняв. Славик сприйняв це як добрий знак, дістав ще одну папіросу і продовжив: — Мене самого перемкнуло, коли я подумав про це. Це ж капітал, який лежить на вулиці, підходь і забирай. Я досі дивуюсь, як ніхто до цього не додумався, ще місяць-другий, і вкрадуть ідею, сто пудів украдуть, я вам говорю! — Славик все більше нервував, схоже, справді боявся, що вкрадуть. — Фактично ми опиняємось поза конкуренцією! Ну, скажіть, — звернув він нарешті увагу на Сан Санича, шукаючи в того підтримки. О’кей, — сказав нарешті Гога, — в принципі, ідея непогана. Ти що, серйозно? — перепитав його Санич. — Ну, а що, може бути. Ясно, що може! — захоплено вигукнув Славик. Та почекай, — перебив його Санич і знову звернувся до Гоги. — Послухай, ми з тобою, звісно, друзі і все таке, але я проти. Я майже два роки в «Боксерах за справедливість» працював, вони ж мене прокленуть, ти що? Ми ж домовлялись нормальний бізнес робити, а не якийсь «Павлін». Ну, скажімо, не «Павлін», — сказав Гога, — «Павліном» його ніхто називати не збирається. Придумаємо нормальну назву. Або залишимо стару. Це ж яку? — не зрозумів Санич. «Бутерброди»! А що, — знову заусміхався Гога, — нормально звучить: клуб екзотичного відпочинку «Бутерброди». Га, Славуня? Славуня кивнув, потім кивнув ще раз. Чогось більшого від нього чекати було важко. Та ти не парся, — сказав Гога компаньйону, — геїв на себе візьме ось він, — він показав на Славика, — нам із тобою головне — до літа ремонт зробити, а там подивимось. Зрештою, — подумав він уголос, — чому б і не гей-клуб? Принаймні профур не буде.

І всі взялись до роботи. Гога скинув гіпсокартон, Санич звів його із потрібними людьми, і вони почали ремонт. Славик, у свою чергу, зголосився зареєструвати гей-клуб як клуб молодіжних ініціатив, щоби не башляти за комерційну діяльність. Як виявилось, Славика справді знали всі, через що намагались уникнути з ним спілкування. Зранку Славик ішов у виконком, заходив до буфету, пив там чай, розмовляв із буфетницями про погоду, після чого йшов до управління культури. До управління його не пускали, Славик ображався, прибігав до клубу, сварився з робітниками, які робили ремонт, кричав, що він у шоу-бізнесі вже двадцять років, і погрожував запросити на відкриття Гребенщикова. І ось, до речі, про відкриття — минула весна, ремонт було зроблено, клуб можна було відкривати. Гога знову зібрав усіх, цього разу в своєму, щойно відремонтованому, кабінеті. Ну що, — спитався він, — у кого які ідеї по відкриттю? Значить, так, Георгію Давидовичу, — діловито почав Славик, — є ряд ідей. По-перше, фейерверк… Давай наступну ідею, — перебив його Гога. Добре, — не розгубився Славик, — пропоную японську кухню. Де ти її візьмеш? — спитався Санич. У мене є знайомі, — відповів йому Славик не без гідності. Японці? Ні, в’єтнамці. Але працюють під японців — у них контейнери на Південному, в одному вони шуби шиють, в інших у них кухня. Ще, — знову перебив його Гога. Цирковий стриптиз, — переможно видав Славик. Який? — перепитав Гога. Цирковий, — повторив Славик. — У мене є зачепки, чотири тьолки в бікіні, працюють добу через дві, частіше не можуть — підпрацьовують в палаці піонерів. Так, — зупинив його Гога, — відпадає, я ж говорив — бл..ів у мене в клубі не буде. Мало мені геїв, — заклопотано додав він і знову звернувся до Славика. — У тебе все? Славик дістав папіросу, повільно припалив її, випустив дим, важко зітхнув і почав: — Ну що ж, добре, добре, — він зробив значущу паузу, — гаразд, Георгію Давидовичу, я розумію, до чого ви ведете, гаразд, що ж, я поговорю з Борею, якщо ви наполягаєте, тільки, думаю, він не захоче безкоштовно, навіть для мене… Коротше, — відмахнувся Гога, — Саничу, будь другом, пробий яких-небудь музикантів, добре? А ти, — це вже він до Славика, — подумай, кого запрошувати будемо. Як кого? — пожвавився Славик. — Пожежників потрібно, податкову, з управління культури кого-небудь. Помоніторимо, одним словом. Ну, добре, — погодився Гога, — тільки ти вже постарайся, щоби, крім цих підарів, і пара нормальних геїв була.

Відкриття відбулось на початку червня. Сан Санич пробив вокально-інструментальний ансамбль, який грав у ресторані готелю «Харків», програма у них була накатана, брали вони недорого, на роботі не пили. Славик склав список запрошених, всього сто з чимось чоловік, Гога довго вивчав запропонований йому список, потім довго його редагував, викреслив прізвища буфетниць із виконкому і чотирьох працівниць палацу піонерів, решту списку було узгоджено, Славик намагався відстояти хоча б буфетниць, проте після тривалої суперечки відступив. Гога запросив партнерів по бізнесу, оптовиків, з якими він торгував гіпсокартоном, друзів дитинства і братів Лихуїв. Сан Санич запросив маму, хотів запросити знайому, колишню проститутку, але подумав про маму і відмовився від цієї ідеї.

Відкриття вийшло пафосним. Славик упився за півгодини, Сан Санич попросив охорону пильнувати за ним, Гога сказав усім розслабитись — відкриття все-таки. Мама Сан Санича незабаром пішла, сказавши, що музика грає надто голосно, Санич викликав для неї таксівку і повернувся святкувати. Оптовики поскидали краватки і пили за здоров’я власників, Славик голосно співав і цілувався з представниками податкової, в принципі, з усієї публіки він єдиний поводив себе як гей, у всякому разі, як він це розумів, причому робив це цілеспрямовано, аби завести публіку. Публіка, врешті, завелась, в результаті брати Лихуї побились у чоловічому туалеті з оптовиками, в принципі, нормальний мордобій, за щось же вони бабки платили, з туалету лунали ображені крики Гриші Лихуя «сам ти підар!», брат, Сава Лихуй, підтримував його. Бійку було швидко локалізовано, Санич усіх розвів, і п’яні оптовики поїхали допивати в клуб зі стриптизом, оскільки в «Бутербродах» стриптизу не було. Представники податкової теж поїхали в клуб зі стриптизом, Славика вони з собою не взяли, аби не псувати репутації. Публіка майже розійшлась, лише біля бару на стільці сиділа якась дівчинка, а в кутку шепотілось двоє чоловіків середнього віку, зовні схожі на тих-таки представників податкової, себто щось визначене про їхню зовнішність сказати було важко. Хто це? — запитав Санич у Славика, котрий почав потрошку тверезіти і тепер згадував, із ким він тут цілувався. А, це, — сказав він, сфокусувавши погляд. — Не хочу образити нікого із присутніх, але, по-моєму, саме це і є геї. Ти їх знаєш? — про всяк випадок перепитав Санич. Так, знаю, — закивав головою Славик, — це Доктор і Буся. Який доктор? — не зрозумів Санич. Нормальний доктор, — відповів Славик, — пішли, я вас познайомлю. Привіт, Буся, — звернувся він до чувака, котрий виглядав молодше і був більше схожий на представника податкової, — здрастуйте, Докторе, — потис він руку чуваку, котрий виглядав більш солідно, відповідно, на представника податкової був схожий менше. — Знайомтесь, це — Саньок. Сан Санич, — боязко поправив його Сан Санич. Наш менеджер, — не дав йому закінчити Славик. Дуже приємно, — сказали Доктор і Буся і запросили їх до столу. Санич зі Славиком сіли. Запала мовчанка. Санич занервував, Славик потягнувся за своїми папіросами. Що, Славику, — вирішив розрядити ситуацію Доктор, — ти тепер тут? Да, сказав Славик, підкурюючи і загасивши сірник в їхньому салаті, — друзі попросили допомогти, думаю, чому б і ні, в мене якраз вікно в графіку. Звісно, у них ще не все виходить, — продовжував Славик, взявши у Доктора виделку і зачепивши нею салату, — ось хоча б і це відкриття: в принципі, можна було по-людськи зробити, щоб культурна програма, я вже домовився з Грєбєнщиковим… Ну, але нічого, — він поклав руку Саничу на плече, — нічого, я їм підказую то тут, то там, все буде нормально, да… Санич обережно прибрав його руку, встав, кивнув Доктору і Бусі, мовляв, гарного вам відпочинку, ще поговоримо, і відійшов до бару. Ти хто? — запитав він дівчинку, яка замовила чергову водку. На губі в неї був пірсинг, і коли вона пила, металеві кульки дзенькали об скло. Я Віка, — сказала вона, — а ти? Сан Санич, — відповів Сан Санич. Гей? — діловито запитала Віка. Власник, — виправдовуючись, сказав Санич. Ясно, — сказала Віка, — відвезеш мене додому? А то я щось зовсім тут у вас назюзялась. Санич знову викликав таксі і, попрощавшись із Гогою, вивів дівчинку надвір. Таксист виявився якимось горбанем, Санич його і раніше тут зустрічав, тепер ось довелось разом їхати, горбань весело подивився на них, а, сказав, це ви з підарського клубу? Да-да, — стурбовано відповів йому Сан Санич. — Куди нам? — запитався він у Віки. Віку в машині накрило. Що, — запитав горбань, — блювати будете? Все нормально, — сказав Санич, — не будемо. Як хочете, — дещо розчаровано сказав горбань. — Так куди їдемо? Санич узяв Віку за плече, повернув до себе, заліз до внутрішньої кишені її косухи і витяг паспорт. Подивився на прописку. Давай спробуємо, — сказав горбаневі, і вони рушили. Віка жила зовсім поруч, простіше було віднести її додому, але хто знав. Санич витяг її на вулицю, попросив горбаня зачекати і поніс Віку в під’їзд. Під дверима поставив на ноги. Ти в порядку? — запитав. В порядку, — сказала Віка, — в порядку, паспорт віддай. Санич згадав про паспорт, дістав його з кишені і подивився на фото. Тобі без пірсингу краще, — сказав він. Віка забрала паспорт і заховала до кишені. Якщо хочеш, — сказав Санич, — я залишусь у тебе. Чувак, — відповіла йому Віка, вдоволено посміхаючись, — я ж лесбіянка, ти що — не розумієш? А ти навіть не гей, ти власник. Січеш? Віка поцілувала його і зникла за дверима. Санич відчув на вустах холодний присмак її пірсингу. Враження було таке, ніби він торкнувся губами срібної ложки.

Почались трудові будні. Головна проблема трудових буднів полягала в тому, що клуб виявився цілком неприбутковим. Цільова аудиторія вперто оминала «Бутерброди». Гога лаявся, Славик намагався на очі йому не потрапляти, а коли потрапляти доводилось, голосно кричав про нішу, про Укрконцерт і в’єтнамську діаспору, навіть запропонував перепрофілювати «Бутерброди» на суші-бар і працювати виключно на в’єтнамську діаспору, після чого отримав від Гоги по голові і якийсь час на роботі не з’являвся. Гога сидів у себе в кабінеті й нервово розгадував кросворди, надруковані в «Бухгалтерському обліку». Сан Санич розшукав Віку і запросив її на вечерю. Віка сказала, що в неї місячні, і попросила лишити її в спокої, пообіцявши, утім, зайти як-небудь до «Бутербродів». Літо було гаряче, кондиціонери стікали соком.

З'явився Славик. Старанно приховуючи синець, котрий було видно навіть крізь сонцезахисні окуляри, він пройшов у кабінет до Гоги. Гога покликав Санича. Славик сидів, печально киваючи головою, і мовчав. Довго мовчати будеш? — запитав Гога, радісно посміхаючись. Георгію Давидовичу, — почав Славик, ретельно добираючи слова, — я розумію, да — ми всі були на нервах, я був не правий, ви погарячкували. Я? — далі посміхався Гога. Зрештою, ми професіонали, — сказав Славик і поправив окуляри. — Я розумію — бізнес є бізнес і треба його рятувати. Я звик, щоби все було начистоту, да… І якщо у вас до мене якісь претензії — кажіть, я не ображусь. Але, — продовжив Славик, — я все розумію, можливо, я десь із вами не погоджувався, можливо, наші позиції в дечому не збігалися, ну, але так сталось, я розумію — ви в цьому бізнесі людина нова, тому, ні, все нормально, я в команді, все гаразд. Славик, — сказав йому Гога, — це просто фантастично, що ти в команді, тільки проблема в тому, що наша команда вилітає з вищої ліги. Так, — сказав Славик, — так. Я розумію — ви маєте право так говорити, я б на вашому місці теж сказав би так, я розумію, все гаразд…

Славик, — знову звернувся до нього бос, — я тебе прошу — давай щось конкретне, я в мінусах, так бізнес не роблять, ти розумієш? Славик ще покивав головою, порозводився з приводу команди, до якої він повернувся, висловив припущення, що на його місці так зробив би кожен, стрельнув у Гоги на таксі і сказав чекати його завтра з гарними новинами. Назавтра зранку він передзвонив із чужого мобільника і збуджено прокричав, що зараз він, мовляв, сидить у виконкомі і що зараз тут, мовляв, вирішується питання на рівні облради, аби надати їм право цього року проводити «Вишивані рушнички»! Що? — перепитав його Гога. «Рушнички», — терпляче повторив Славик, чути було, як законний власник вириває у нього із рук свій телефон, але він не піддавався, — «Вишивані рушнички»! Та почекай ти! — крикнув він по той бік розмови і знову, припавши до слухавки, продовжив: — Конкурс дитячої та юнацької творчості, безпосередньо під патронатом губернатора, башляється з бюджету, якщо пройде — вони дають нам статус творчого центру, жодна податкова не доклепається. А ти впевнений, що нам це підходить? — на всяк випадок перепитав його Гога. Ясно, що підходить, — закричав Славик, — це саме те, що нам треба — малюнки на асфальті, конкурс дитячих моделей, старшокласниці в купальниках, бл… — розпишемо програму, бабло проведемо через бухгалтерію, зробимо відкат пожежникам, щоби вони нас у бюджет на наступний рік поставили, і все — цілий рік кавеенити будемо за народні бабки, шов маст го он, Георгію Давидовичу, я в цьому бізнесі двадцять років, ай, бл…! — закричав він уже, скоріше, в порожнечу, оскільки слухавку в нього таки забрали. Гога тяжко зітхнув і повернувся до кросворду.

По обіді в клуб прийшли четверо, були в спортивних костюмах, але на спортсменів не виглядали, хіба на злісних порушників спортивного режиму. Охоронець запитав, до кого вони, але вони звалили його з ніг і пішли шукати директора. Гога сидів із Саничем і добивав кросворд. Санич побачив чотирьох і мовчки відключив телефон. Ви хто? — запитав їх Гога, вже наперед знаючи відповідь. Ми «Супер-ксерокси», — відповів перший, в синьому спортивному костюмі. Хто? — перепитав Сан Санич. Ти що, глухий? — сказав другий, так само в синьому спортивному костюмі. — «Супер-ксерокси». Весь будинок напроти — наш. Паркінг за рогом — теж.

І ще офіс на Південному, — знову вступив у розмову перший, у синьому. Загалом — ми лідери на ринку, зрозуміло? — це вже додав другий, у синьому. Третій, у зеленому, невдало повернувся, і з-під поли його спортивної куртки випав обріз, зелений швидко нахилився, підняв його і заховав назад, похмуро дивлячись навколо. Ми тримаємо мережу оптових центрів, — продовжував перший, — у нас прямі поставки із Швеції. Ви що, — спробував підтримати розмову Гога, — хочете продати нам ксерокс? Четверо похмуро замовкли, важко переводячи погляди із Гоги на Сан Санича. Ми хочемо, — нарешті почав перший, витираючи спітнілі долоні об синю тканину спортивних штанів, — аби все було по-чесному. Ви тут нові, вас тут не було. Це наша територія. Потрібно платити. Ми платимо, — спробував пожартувати Гога, — податковій. Третій знову невдало повернувся, і обріз гепнувся на підлогу. Четвертий відвалив йому ляща, нахилився, підняв зброю і сховав її до кишені своїх малинових спортивних штанів. Брат, ти не зрозумів, — знову почав другий, вкладаючи в слово брат всю свою ненависть. — Ми «Супер-ксерокси», ми покриваємо весь регіон. Що ви маєте на увазі? — спитався Сан Санич. Ти не перебивай, да? — різко сказав перший і повернувся до другого, — говори, Льоня. Да, — сказав на це Льоня, — у нас виходи на адміністрацію. Це наша територія. Так що треба платити. Ну, ми тут теж не чужі, — спробував щось сказати Гога. — Нас тут, у принципі, знають. Хто тебе знає, брат! — вигукнув другий, стискаючи кулаки, але четвертий взяв його за лікоть, мовляв, спокійно, Льоня, спокійно, вони самі не знають, що творять. — Ну, хто тебе знає? Ну як хто? — спробував потягнути час Гога. — Я по гіпсокартону взагалі працюю, у мене знайомі на Балашовці, плюс зачепки в податковій. Брати Лихуї знову ж таки… Що? — заревів другий, і Гога відразу зрозумів, що про Лихуїв можна було не згадувати. — Лихуї?! Ці лохотронщики?!! Та вони у нас, в «Супер-ксероксах», взяли партію старих принтерів і перепродали їх якимось мудакам із Тракторного! Сказали, що це копіювальні машини нового покоління! А ті зіпхнули їх в ментовську академію, оптом, із нашою ґарантією. Ми ледве відмазались!!! Лихуї!!! Лихуї!!! — Другий рвав на собі синю спортивну куртку і вигукував на весь клуб прокляте прізвище.

Не тільки, — додав Сан Санич, аби щось додати, — ми ще у виконкомі… Що?! — не дав йому закінчити другий, схоже, він справді образився. — В якому виконкомі?!! Ти хочеш сказати, що вас теж «кришує» виконком?!!! Ти відповідаєш за свої слова?! Четвертий рішуче поліз у кишеню за зброєю. Ну, все, подумав Гога, краще б мене убив красноярський омон, не так противно було б. Усі четверо посунули на стіл, заступивши собою півкімнати. І виглядало все таким чином, що ні Гозі Ломая, ні, тим більше, Сан Саничу в цій ситуації нічого, крім важких тілесних ушкоджень, чекати не доводилось.

І тут відчиняються двері, і до кабінету входить Славик, радісно посміхаючись і махаючи, як віялом, якимись ксерокопіями. Четверо застигли на місці з занесеними кулаками. Гога повільно осів на стілець, Санич зіщулився і намацав у кишені телефон. Усі повернулись до Славика. Привіт, привіт! — загукав Славик, не помічаючи загального напруження. — Всім привіт! Він пройшов до Гоги і потис йому ватяну руку. Партнери? — радісно показав він Гозі на четвірку і, засміявшись, потис руку крайньому, тому, котрий був у синьому. Ось! — переможно крикнув він і кинув перед Гогою стос ксерокопій. Що це? — видушив із себе Гога. Дозвіл! — переможно вигукнув Славик. — «Вишивані рушнички»! «Вишивані рушнички»? — недовірливо перепитав Гога. «Вишивані рушнички»? — підійшов Санич і зазирнув у документи. «Вишивані рушнички», «Вишивані рушнички», — нажахано зашепотіли четверо, задкуючи до виходу. «Вишивані рушнички»! — переможно повторив Славик і, нахилившись до Гоги, діловито заговорив: — Значить, так, Георгію Давидовичу, з пожежниками все узгоджено, переводимо через їхній рахунок, я все прикинув, беремо готівкою і списуємо як комунальний борг, — він нервово засміявся, різко обірвав сміх і, повернувшись до четвірки, строго запитав їх: — Ви щось хотіли, товариші? Гога теж запитливо подивився на четвірку, не наважуючись поставити їм те саме питання. Брат, — заговорив нарешті другий, застібуючи на грудях блискавку синьої куртки, — так вас що, в натурі губернатор «кришує»? Да-да, — нетерпляче відповів йому Славик і знову зашепотів до Гоги: — Нестачу спишемо на дитячі хори, я пробивав через управління, вони проведуть це через квартальний звіт як цільовий одноразовий платіж дітям-сиротам. Четвірка невпевнено товклась біля дверей, не знаючи, що їм робити. Четвертий намагався віддати обріз третьому, але той відчайдушно відпихувався. Що, вже йдете? — повернувся Славик до четвірки. — Георгію Давидовичу, ми, до речі, запрошуємо товаришів на «Вишивані рушнички»? «Вишивані рушнички», «Вишивані рушнички», — застогнали четверо і стали вислизати з кабінету. Коли двері за ними зачинились, Гога глибоко видихнув. — Дай папіросу, — звернувся він до Славика. Славик витяг свої голімі і простягнув Гозі. Гога ухопив цигарку тремтячими губами, Славик запобігливо підніс сірника. Бос затягнувся і тут-таки закашлявся. А що сталось? — не зрозумів Славик. Славик, — звернувся до нього Гога, — ось ти людина з біографією, так? Ти двадцять років у шоу-бізнесі. Ти знаєш цього, як його… Грєбєнщикова, — підказав Славик. Ти організовував харківський концерт «Ю-ту», ти працював із піонерами. Скажи мені — Бог є? Є, — сказав Славик. — Безперечно, є. Але це не має жодного значення.

До «Бутербродів» забігла Віка. — Привіт, підари! — крикнула компаньйонам, які самотньо сиділи за столиком. Гога хмикнув, о’кей, сказав напарнику, я додому. Я все зачиню, сказав йому Санич. Ну, ясно, засміявся Гога і, боязко пропустивши Віку, вийшов на вулицю. Де пропадала? — запитав Санич. Тобі яке діло? — відповіла Віка. Де пірсинг? — поцікавився Санич. Продала, — відповіла Віка. Далі вони пили горілку, Віка плакала і скаржилась на життя, сказала, що розійшлась зі своєю подружкою, що та звалила з країни, назавжди. А ти чому лишилась? — запитав Санич. А ти? — запитала його в свою чергу Віка. Ну, в мене бізнес, — сказав він. — До того ж я мов не знаю. Вона теж не знає, — сказала Віка, — вона акторка, в неї мова тіла, розумієш? Не зовсім, — чесно відповів Санич. Слухай, — запитала його Віка, ось тобі майже тридцять. Чому ти не одружився? Не знаю, — сказав Санич, — я бізнесом займався. У мене три поранення. Плюс зламана рука. Знайди собі якого-небудь гея, — порадила Віка. Думаєш, допоможе? — засумнівався Санич. Навряд чи, — сказала Віка. Хочеш, поїхали до тебе, — запропонував він. Це що, трахатись? Ну, можна не трахатись, — сказав Санич, — можна просто. Просто — не можна, — авторитетно заявила Віка. І додала: — Все-таки шкода, що ти не гей.

Потім вони довго лежали на підлозі в її кімнаті. Повітря було темне й прогріте, Віка рахувала його кульові поранення, одне, — рахувала вона, — друге, третє. Це все? — запитала дещо розчаровано. Все, — виправдовуючись сказав Санич. Це майже як пірсинг, — сказала вона, — тільки не загоюється. Все загоюється, — відповів він. Ну да, — не погодилась Віка, — моя подружка теж так говорила. А сама звалила в Турцію. Це теж досвід, — розважливо сказав Санич. Ага, — зі злістю відповіла Віка, — знаєш, кожен подібний досвід — це як ці штуки в тебе на тілі — завжди видно, скільки разів тебе хотіли убити.

З клубом справи складались зовсім погано. І навіть успішно проведені «Вишивані рушнички», під час яких Славика ледь не набили піонервожаті, за те, що він без стуку ввійшов до гримерки, де перевдягалися старшокласниці, ситуації в цілому не рятували. Гога вечорами сидів у кабінеті і рахував на калькуляторі збитки. Санич впав у депресію, Віка не телефонувала і не брала слухавки, бабки закінчувались. Санич курив біля входу і заздро дивився, як «Супер-ксерокси» почали прибудовувати до свого будинку пентхаус. Бізнес явно не йшов, потрібно було повертатись до «Боксерів за справедливість».

Одного ранку прийшов Славик і сказав, що є гарні новини. Будемо робити шоу-програму, — сказав він. — Стриптизу ви не хочете, — звернувся він до Гоги. — Що ж, хай буде так. Хай буде. Я поважаю ваш вибір, Георгію Давидовичу, да. Але в мене є чим вас здивувати. Гога напружився. Я, — сказав Славик недбало, — домовився таки з Раїсою Соломонівною. Вона спочатку навідріз відмовилась, у неї, знаєте, графік, да, але я натиснув через свої канали. Вона скоро прийде, було б добре, щоб усе культурно пройшло, ну, ви розумієте, — і Славик кинув стурбований погляд на Санича. Із ким ти домовився? — перепитав його Гога. Санич засміявся. З Раїсою Соломонівною, — дещо виклично повторив Славик. Це хто така? — обережно перепитав Гога. Хто це така? — посміхнувся зверхньо Славик. — Хто така Раїса Соломонівна? Георгію Давидовичу, ви що? Ну, добре, добре, не грузи, давай розповідай, — перебив його Гога. Що ж, — сказав Славик, — навіть не знаю, що сказати. Як же ви клубним бізнесом збирались займатись і не знали про Раїсу Соломонівну. Хм… Ну, добре. Ну, ви даєте… Раїса Соломонівна — це циганський муніципальний ансамбль, заслужена артистка Білорусі. Та ви чули про неї, — впевнено викрикнув Славик і поліз за папіросами. Ну, а тут вона що забула? — невдоволено запитав Гога. Я ж кажу, — затягнувся Славик, — будемо робити шоу-програму. По вівторках. В інші дні вона не може — у неї графік. Я домовився. Її знають всі, заповнимо нішу. Ти впевнений? — без ентузіазму перепитав Гога. Ясно, — сказав Славик і збив попіл на щойно розгаданий кросворд. А що вона робить, ця твоя артистка? — на всяк випадок запитав Гога. У неї репертуар, — діловито повідомив Славик. — Півтори години. Під мінусівку. Циганські романси, пісні з кінофільмів, кримінальна тематика. А як вона співає? — поцікавився Санич. — По-білоруськи? Чому по-білоруськи? — образився Славик. — Ну, в принципі не знаю. По-циганськи, мабуть, це ж циганський ансамбль. Вона сама буде, — перепитав на всяк випадок Гога, — чи з ведмедями?

Раїса Соломонівна приїхала біля першої дня, віддихуючись від вуличної спеки. Мала років сорок п’ять, але сильно фарбувалась, тому можна було помилитись. Була худорлявою шатенкою у високих шкіряних ботфортах і якійсь прозорій комбінації, сказала, буцімто щойно з концерту, виступала в дитячому будинку, сказала також, що на всяк випадок прихопила афішу, аби все було зрозуміло. На афіші великими червоними літерами було надруковано: «Харківська філармонія запрошує. Заслужена артистка Білорусі Раїса Соломонівна. Світанкові перегуки». Внизу стояло незаповнене «Час» та «Ціна». Ну, що, — бадьоро сказала Раїса Соломонівна, — показуйте клуб! Усі пішли в зал. Що у нас тут, — запитала артистка, — фаст-фуд чи паб? У нас тут клуб для геїв, — невпевнено відповів Гога. Зашибісь, — сказала Раїса Соломонівна і пішла на сцену. Славик, як представник шоу-бізнесу, ввімкнув мінусівку.

Почала Раїса Соломонівна з кримінальної тематики. Вона співала голосно, зверталась до уявної публіки і заклично махала руками. Гозі несподівано це сподобалось, він засміявся і почав підспівувати, видно було, що слова знає. Славик напружено стояв за пультом і боковим зором пас шефа. Санич розгублено дивився на все це. Після п’ятої пісні Гога заплескав і попросив зробити перепочинок, підійшов до сцени і, подавши співачці руку, повів до себе в кабінет. Санич невпевнено зайшов за ними. Здорово, — сказав Гога Раїсі Соломонівні, — просто здорово. Раїсо, як вас… Соломонівна, — підказала вона. Так, — погодився Гога. — А давайте з вами вип’ємо. А що — співати більше не будемо? — на всяк випадок перепитала співачка. Не сьогодні, — сказав Гога. — Сьогодні давайте вип’ємо за знайомство. Ну, добре, — погодилась Раїса Соломонівна, — тільки я з вашого дозволу переодягнусь, а то у вас тут така спека. Все що завгодно, — весело сказав Гога і, зателефонувавши в бар, замовив дві пляшки холодної водки. Раїса Соломонівна скинула ботфорти і дістала з торбинки домашні капці у вигляді пухнастих котиків. Гога подивився на котиків і відкрив першу пляшку. Санич зрозумів, до чого все йде, і печально відімкнув телефон. Славика до кабінету не запрошували. Він прийшов сам.

Спочатку вони пили за знайомство. Потім почали співати. Гога запропонував повернутись на сцену, Раїса Соломонівна погодилась і як була, в домашніх капцях, полізла на естраду. За нею поліз Гога в її шкіряних ботфортах. В ботфортах і шовковій сорочці від Армані він нагадував різночинця. Славик запустив мінусівку. Раїса Соломонівна повернулась до кримінальної тематики, Гога підспівував. Ботфорти виблискували в світлі софітів.

Зайшовши до туалету, Санич знайшов Славика. Тому було погано, він поливав себе водою з рукомийника і важко ковтав гаряче повітря. Хріново? — запитав його Санич. Нормально, — прохрипів Славик, — нормально. Славик, — сказав Сан Санич, — я давно хотів тебе запитати, може, це не найкраще місце для такої розмови, але все-таки, не знаю, чи буде ще нагода — як ти взагалі до геїв ставишся? Славик підставив голову під холодний струмінь, видихнув і присів біля стінки. Якусь мить помовчав. Я вам, Сан Саничу, так скажу, — довірливо заговорив він, спльовуючи воду. — Мене взагалі від геїв не пре. Але, — він підняв угору вказівний палець, — на те є свої причини. Ну, і що за причини? — запитав Санич, повертатись до залу не хотілось, тому він вирішив перечекати тут. Причини особистого характеру, — повідомив Славик. — Я — алергік. Ми, алергіки, як правило, сидимо на колесах. Ось я, наприклад, — сказав Славик і дістав папіросу, — сиджу. Вже десятий рік. Раніше мені лікар прописував. Але потім мене перестало вставляти, розумієте? А моя сестра працює в фармацевтичній компанії, у них під Києвом фабрика відкрилась. Їм німці на півмільйона апаратури завезли, цілий цех побудували в рамках реабілітаційної програми. Там якийсь дерибан був, фабрику відкривали з понтами. Йошка Фішер приїжджав на відкриття, президент німецький, — Славик нервово випустив дим. — Колишній, — додав він. Запустили, значить, цех, зробили пробну партію, і тут Держстандарт сказав: хрін вам — продукція не відповідає стандартам, надто високий вміст морфіну. Чого? — не зрозумів Санич. Морфіну, — повторив Славик. — Там фішка в тому, що обладнання було їхнє, а сировина наша. А оскільки в них техніка орієнтована на безвідходне виробництво, себто відходів у них просто не буває, то вийшло так, що вони почали масово штампувати наркотики середньої тяжкості. Програму згорнули, ясна річ. Фабрика збанкрутувала. Профспілки підняли шум, їх підтримали наші зелені. Писали листа Йошці Фішеру. Але він не відповів. Ну, одне слово, усіх звільнили, мою сестру теж. А щоб якось улагодити конфлікт із профспілками, зарплату колективу видали продукцією. Вони тепер стоять на житомирській трасі і продають ці таблетки туристам, разом із м’якими іграшками. А мені сестра кілька упаковок привезла. Так що я алергік, щоб ви знали… А до чого тут геї? — запитав Санич після довгої паузи. А х… його знає, — признався Славик. — Ось, візьміть, — сказав він і простягнув Саничу дві таблетки. — Хороша штука. Рубає на раз. Санич взяв таблетки і ковтнув їх одна за одною. Гірше не стане, — подумав він. Гірше не стало.

Раїса Соломонівна зовсім упилася. Вона вирвала мікрофон із рук Гоги і почала співати пісні з кінофільмів. Свою руду перуку вона одягла на заклопотаного Славика. Гога спробував забрати в неї мікрофон, але вона вчепилась йому у волосся і почала кричати. Славик спробував її відтягти від боса, але марно — Раїса Соломонівна міцно трималась за Гогу однією рукою, другою намагаючись видряпати йому очі. Гога спочатку намагався її відштовхнути, але потім теж завівся і почав наосліп махати кулаками. Першим ударом він звалив із ніг Славика. Славик схопився за щелепу і знову кинувся відтягувати Раїсу Соломонівну. Раїса, зустрівши спротив, озвіріла і кинулась на Гогу з новою силою. Після кількох спроб вона проїхалась-таки по його лівій щоці, лишаючи криваві борозни і відламуючи накладні нігті. Гога зойкнув, відступив і ввалив Раїсі Соломонівні з носака просто в живіт. Раїса відлетіла назад і разом зі Славиком, котрий за неї тримався, завалилась у зал. Гога, лаючись, витирав кров. Санич, — крикнув він, — будь другом, — винеси звідси цю відьму. І музику її вимкни, — крикнув він. Санич підійшов до співачки, взяв її за петельки і потягнув на вихід. Слідом із плачем біг Славик у перуці, Гога дивився на все це зі сцени і лаявся. Відьма! — кричав він, стоячи посеред сцени. — Відьма чортова! Санич викликав таксі, сунув Славику бабки і повернувся до клубу. Гога сидів скраєчку сцени, витираючи кров шовковим рукавом, і пив водку з горла. Відьма! — заплакав він і ткнувся носом Саничу в груди. — За що вона мене? От відьма! Нормально, брат, — відповів йому Санич. — Давай я тебе додому відвезу. Вони вийшли надвір. Горбань стояв біля своєї машини, подивився на Гогу в ботфортах, перевів задумливий погляд на Санича і мовчки сів за кермо. По дорозі всі мовчали, тільки Гога час від часу схлипував. У мене теж сусід підар, — спробував зав’язати розмову горбань. Да? — похмуро озвався Санич, — а в мене цілий під'їзд.

Уранці Гога прокинувся вдома, в ліжку, в одязі й ботфортах. Задумливо подивившись на ботфорти, спробував усе згадати. І не зміг. Чорт, подумав Гога, чим я займаюсь? Мені скоро тридцять, я нормальний здоровий бізнесмен, на мене тьолки вішаються. Ну, добре, знову подумав він, тьолки не вішаються, але все одно — для чого мені цей клуб, для чого мені ці геї, що я сам собі життя псую. Він потягнувся за телефоном, набрав номер знайомого оптовика і з льоту купив у нього партію гіпсокартону.

Санич приїхав до «Бутербродів» десь по обіді. На вході стояв зляканий охоронець. Сан Санич, — сказав він, — там Георгій Давидович… Розберемось, — коротко відповів Санич і зайшов до клубу. Зал був завалений якимись коробками. Вони стояли всюди. Столи було складено в кутку. Бар не працював. Санич зайшов до Гоги. Гога сидів, закинувши ноги на стіл, і весело розмовляв із кимось по телефону. На столі перед ним стояли ботфорти. Що це? — запитав його Санич, показуючи пальцем у бік залу. Що? — безжурно перепитав його Гога. — А, в залі? Гіпсокартон. Взяв партію дешево. А як же «Бутерброди»? — запитав його Санич. А ніяк, — відповів Гога. — Без понтів ці «Бутеброди». Я в мінусах, Санич, які «Бутерброди»? Зараз скину гіпсокартон, і на Кіпр. А як же екзотичний відпочинок? — запитав його Санич. Та який екзотичний відпочинок? — нервово засміявся Гога. — У нас ментальність не така, розумієш? Ну, а яка в нас ментальність? Чорт його знає, яка, — відповів йому Гога. — Нашій ментальності шо нада — водку і тьолку для екзотичного відпочинку, правильно? А з вашими геями яка водка може бути? Не говорячи вже про тьолку, — печально додав він.

У залі почувся пронизливий крик. Двері розчахнулись, і до кабінету влетів Славик. Що? — закричав він. — Що це? Він відчайдушно показував у бік залу. Георгію Давидовичу, Саничу — що це таке? Це гіпсокартон, — сказав йому Санич. Гіпсокартон? Гіпсокартон, — підтвердив Санич. Навіщо гіпсокартон? — не зрозумів Славик. Гіпсокартон, Славику, — пояснив йому Гога, — для будівництва архітектурних об’єктів. Георгій Давидович згортає бізнес, — пояснив Славику Санич, — він тепер буде торгувати гіпсокартоном на Кіпрі. На якому Кіпрі? — ображено заперечив Гога, але Славик його вже не слухав. — Що? — перепитав він. — Згортає бізнес? Ось так просто — згортає бізнес? А я? А наші плани? Які плани? — нервово перебив Гога. Так, я розумію, — затягнув Слава, — я це відразу бачив. Для вас це так — сьогодні відкрили, завтра закрили, для вас же це так. Я вас розумію, я б на вашому місці теж так зробив би. Да. Це коли до діла, коли «Вишивані рушнички» треба пробити, тоді Славик давай. Або коли Раїсу Соломонівну запросити, так це Славик будь ласка. Відьма твоя Раїса Соломонівна! — закричав на це Гога. — Відьма чортова! Да? — в свою чергу закричав Славик. — Раїса Соломонівна — артистка! У неї репертуар! А ви її ногою по печінці! Як — ногою по печінці? — розгубився Гога. Так! Ногою! По печінці! А в неї репертуар! — Славик не витримав, упав на крісло і, обхопивши голову руками, заридав. Запала гнітюча мовчанка. Санич, — заговорив нарешті Гога, — Санич, я що? Справді? Ногою по печінці? Ну, ти захищався, — сказав Санич, відводячи погляд. Не може бути, — прошепотів Гога і теж обхопив голову руками. Сан Санич вийшов надвір. На протилежному боці вулиці стояли двоє «Супер-ксероксів» у зелених спортивних костюмах і майже зливались із липневою зеленню.

Мабуть, Гога зреагував на цю історію про печінку, в сенсі про Раїсу Соломонівну. Щось його перемкнуло після цього, соромно перед колективом стало, чи що, але наступного ранку він сплавив гіпсокартон директорові парку розваг і запросив Санича і Славика на розмову. Санича заїдала депресія, але він взяв себе в руки і поїхав. Останнім з’явився Славик, був зібраний і виглядав строго. Гога намагався в очі йому не дивитись. Ботфорти так і стояли на столі, схоже, Гога просто не знав, що з ними робити. Всі сіли. Помовчали. Можна? — строго по-школярськи підняв руку Славик. Прошу, — дещо запобігливо дозволив Гога. Давайте я почну, Георгію Давидовичу, — почав Славик. — Я усе це діло заварив, мені й рятувати проект. Сан Санич подивився на нього із відчаєм. Я розумію, — сказав Славик, — ми всі наробили багато помилок. Ви в цьому бізнесі люди нові, я десь не догледів. Ну, так. Не будемо перекладати вину на когось, — сказав Славик і подивився на Санича. Але ще не все втрачено. У мене завжди є запасний козир у рукаві. Ага, — сказав він, — зараз вони прийдуть. Хто? — нажахано запитав Гога. Бички!

І Славик розповів про Бичків. Він знайшов їх через стриптизерок із палацу піонерів. Дует Бичків — батько і син — були цирковими клоунами, але кілька місяців тому, у зв’язку з фінансовими проблемами, котрі переживав міський цирк, потрапили під скорочення і зайнялись сольною кар’єрою, як про це сказав Славик. За його словами, у них була кльова шоу-програма на півтори години, з музикою, акробатичними номерами і карточними фокусами. Славик поставив на Бичків усе, збою бути не могло.

І ось прийшли клоуни. Бичко Іван Петрович, — представився старший Бичко і потис руки Гозі й Сан Саничу. Бичко Петя, — привітався молодший, але руки потиснути не наважився. Гога запросив усіх сідати. Ну, що ж, — почав Бичко-старший, знявши окуляри і протерши їх носовою хустинкою. — Мені розповіли про вашу ситуацію. Я думаю, ми з Петею зможемо вам допомогти. А яка у вас програма? — поцікавився Гога. У нас дистанція, — сказав Іван Петрович. Династія, — поправив його Петя. Да, — погодився Іван Петрович. — У нас циркова династія, з одна тисяча дев’ятсот сорок сьомого року. Саме тоді моя старша сестра поступала в циркове училище. Поступила? — запитав Гога. Ні, — відповів Іван Петрович, — так що цирк — це у нас родинне. Я, молодий чоловіче, щоб ви знали, ще в одна тисяча дев’ятсот сімдесят третьому отримав другу премію на республіканському конкурсі молодих артистів естради в Кременчуці. Я зі своїм номером «Африка — континент свободи» вчинив справжній фурор під час міжрегіонального зльоту агітаторів в Артеку в одна тисяча дев’ятсот сімдесят восьмому. Ні, — раптом заперечив сам собі Іван Петрович, — таки в сімдесят дев’ятому. Да — в одна тисяча дев’ятсот сімдесят дев’ятому, в Артеці! А нам, — спробував долучитись до розмови Гога, — а нам ви теж будете показувати «Африку — континент свободи»? Ні, — спокійно заперечив Іван Петрович, — ні, молодий чоловіче. Ми намагаємось іти в ногу з часом. У нас із Петею програма, працюємо півтори години, додатково — погодинна доплата, дебет-кредит, все офіційно, все легально. Оплату можна по безналу, але тоді плюс десять відсотків банківських. Ну, добре, — сказав Гога, — це зрозуміло. Але ви знаєте нашу специфіку? А що у вас зі специфікою? — запитав Іван Петрович і кинув на Славика невдоволений погляд. У нас гей-клуб, — сказав йому Гога, — себто клуб для геїв, розумієте? Так, що у нас по геях, — Іван Петрович дістав із кишені піджака зашмульганий зошит у лінійку. — Вісімдесят доларів за годину. Плюс погодинна доплата. Плюс десять відсотків банківських, — додав він як заповіт. А ви взагалі працювали з такою публікою? — продовжував сумніватись Гога. Кхм, кхм, — важко прокашлявся Іван Петрович. — Працювали ми тут нещодавно корпоратив у консалтингу. Ну, так публіка, я вам скажу, солідна зібралась, акуратна. І ось уявіть собі, підходить до нас із Петею виконавчий директор і каже… Ладно, ладно, — перебив його Гога, — знаю я цей консалтинг. Так що? — подав голос Славик. — Берем Бичків? Берем-то берем, — відповів Гога, — тільки як ти собі це все уявляєш? Значить, так, — перехопив ініціативу Слава, — Георгію Давидовичу, я все продумав. Що у нас за календарем? Ну? — запитав його Гога. Купала! Зробимо гейського Купалу! — сказав Славик і весело засміявся. Бички теж засміялись — Іван Петрович хрипко й застуджено, Петя — дзвінко і не в тему. І Гога теж засміявся, його сміх був особливо нервовий і невпевнений. Вже коли прощались, Іван Петрович повернувся від дверей. Ваші? — запитав він Гогу і показав на ботфорти. Да, — сказав Гога. — Друзі прислали. З Кіпру. А розмір не мій. Бичко-старший підійшов і помацав халяву ботфорта. Хороший матеріал, — сказав він зі знанням справи.

До гейського Купали готувались особливо ретельно. Гога більше не довіряв Славику і публікою займався сам. Знову було запрошено партнерів по бізнесу, оптовиків, друзів дитинства та братів Лихуїв, з яких, утім, прийшов лише Гриша, бо Саву було побито в бійці на Тракторному, і він лежав у четвертій лікарні з поламаними ребрами. Славику дозволено було запросити працівниць палацу піонерів, усіх чотирьох. Крім того, набилось багато невідомої публіки, котра купилась незрозуміло на що, але точно не на гейського Купалу. Головною ударною силою були, звісно, Іван Петрович і Петя Бички. Спеціально, як вони сказали, до свята ними було підготовлено номер «Вогні Каїра», що, за безапеляційним твердженням Славика, котрий був на прогоні, мав усіх порвати. На сцену Бички вийшли в костюмах фараонів, взятих напрокат у парку розваг. Залунала музика. Спалахнули софіти. Петя Бичко легко прогнувся і зробив мостик. Іван Петрович напружився, крякнув, але теж зробив мостик. Публіка зааплодувала. Гриша Лихуй, котрий прийшов уже п’яний, скочив на ноги, але не втримався і завалив офіціанта. Охорона кинулась його підіймати і виводити, але Гриша опирався. Він звалив із ніг одного охоронця і успішно відбивався від другого. Санич побачив бійку і взявся розводити. Оптовики, котрі вже сиділи без краваток, побачили, що б’ють Гришу Лихуя, і, забувши минуле, кинулись йому на виручку. Гриша в цей час запустив другого охоронця на сцену, той врізався в стійку, на якій висіли ліхтарі. Стійка не витримала і завалилась на Івана Петровича, котрий стояв мостиком. Молодший Бичко цього всього не бачив, оскільки сам стояв мостиком, публіка кинулась витягати Івана Петровича з-під арматури, але їм заважав Гриша, котрий зчепився відразу з охоронцями і оптовиками, не бажаючи нікому з них поступатись. Тут молодший Бичко повернув-таки голову і побачив тата під горою металобрухту. Він сіпнувся було в його бік, але батько загрозливо викинув уперед руку, мовляв, назад, на сцену, ти артист, тож уперед — даруй людям радість! І Петя зрозумів його, зрозумів без слів цей останній батьківський наказ. І знову зробив мостик. І публіка теж усе зрозуміла і скрутила Гришу Лихуя і потягла його в туалет відливати холодною водою. Давай, Петя, давай, синок, — прошепотів Іван Петрович з-під апаратури, і тут пролунав вибух — Гриша Лихуй, образившись на всіх і не маючи більше сил опиратись, дістав із кишені піджака ручну гранату і кинув її в крайню кабінку. Унітаз тріснув, як волоський горіх, з кабінки повалив дим, публіка кинулась на вихід. Санич намагався зібрати побитих охоронців, Гога стояв біля сцени і нічого не розумів за цим гамором і за цим димом. Георгію Давидовичу! Георгію Давидовичу! — підбіг до нього задиханий Слава. — Біда, Георгію Давидовичу. Що сталось? — розгублено запитав Гога. Касир! — прокричав йому Слава. — Касир, сука, утік! Із виручкою! Куди утік? — не зрозумів Гога. Та тут недалеко! — продовжував кричати Слава. — Я знаю. Зараз буде спускати бабки на ігрових автоматах! Давайте, ми ще встигнемо! І Слава побіг на вихід. Гога, сам того не бажаючи, побіг слідом. Санич облишив контужених охоронців і рушив за ними. На вулиці їх уже чекав горбань. — Сідайте, — крикнув, — скоріше! В машину, крім Слави, Гоги й Сан Санича, запхались ще дві працівниці палацу піонерів, Петя Бичко і, що прикметно, задимлений і оглушений Гриша Лихуй, котрий кричав більше за всіх, так ніби це його виручку щойно украли. Горбань рвонув уперед, Славик показував дорогу, але йому заважав Гриша, на котрому ще й досі димів піджак із одним відірваним рукавом. Горбань злився, але продовжував розганяти машину, працівниці палацу піонерів пищали на поворотах, аж зрештою горбань не втримав керма, і таксівка, вискочивши на зустрічну смугу, вилетіла з дороги і в'їхала в кіоск із газетами. Газети розлетілись навкруги, ніби налякані гуси. Була четверта ранку, було тихо й спокійно. Вулицею проїхала поливальна машина. Двері розбитої таксівки важко відчинились і звідти почали вилазити пасажири. Першим виліз Гриша Лихуй, в піджаку з одним рукавом, побачив пачки газет, підняв одну і пішов униз по вулиці. За ним зі зміїною пластичністю виповз Петя Бичко в костюмі фараона. За Петею вивалився Сан Санич і витягнув двох працівниць палацу піонерів. Зсередини працівниць виштовхував Славик. Потім витягли Гогу. Гога втратив свідомість, але скоріше від горя. Горбань вийшов сам, він, здавалось, згорбився ще більше. В принципі, найбільше постраждала одна із працівниць палацу піонерів, Анжела, — по дорозі Гриша Лихуй вибив їй зуб. Сан Санич відійшов убік і дістав із кишені відімкнений ще вчора телефон. Спробував його ввімкнути. Подивився на час. Четверта п’ятнадцять. Перевірив автовідповідач, чи не було нових повідомлень. Нових повідомлень не було.

За місяць Гога знову зробив ремонт, віддав борги і запустив у «Бутербродах» салон ігрових автоматів. Горбань тепер працював у нього касиром. Славик разом із Раїсою Соломонівною виїхали на Далекий Схід. Санич із бізнесу вийшов. Гога просив його лишитись, говорив, що на автоматах вони швидко підіймуться, і просив не кидати його самого на цього горбаня. Але Санич сказав, що все нормально, що відсотків йому не треба і що він просто хоче піти. Розійшлись вони друзями.

Але це ще не все.

Одного разу, на початку серпня, Санич зустрів на вулиці Віку. Привіт, — сказав він, — у тебе новий пірсинг? Так, не дала ранам загоїтись, — відповіла Віка. Чому не телефонувала? — запитав Санич. Я в Турцію лечу, — відповіла йому Віка. — Спробую вламати свою подружку повернутись. Погано без неї, розумієш? А як же я? — спитався Санич, але Віка лише погладила його по щоці і мовчки пішла в бік підземки.

Ще за пару днів Санич отримав повідомлення від Доктора і Бусі. «Дорогий Сашо, говорили вони, запрошуємо тебе до нас в гості з нагоди дня народження нашого Доктора». Санич поліз у ничку, взяв рештки бабок, купив у магазині «Подарунки» пластмасову амфору і поїхав на день народження. Доктор і Буся жили у передмісті, в старому приватному будинку, разом із мамою Доктора. Зустріли вони його радісно, всі сіли до столу і почали пити червоне сухе вино. Як там «Бутерброди»? — запитав Доктор. Немає більше «Бутербродів», — відповів Санич, — прогоріли. Шкода, — сказав Доктор, — симпатичне було місце. І чим плануєш зайнятись? В політику піду, — сказав Санич. — Вибори скоро. Несподівано хтось зателефонував, Доктор узяв слухавку і почав із кимось довго сваритись, після цього сухо вибачився і, гримнувши дверима, зник. Що сталось? — не зрозумів Санич. А, це мама, — засміявся Буся. — Стара швабра. Вона постійно дістає Дока, хоче, аби він мене похерив, тікає до сусідки і звідти дзвонить. А Доктор не ведеться. Його здоров’я! — Буся присунувся ближче до Санича. Слухай, Буся, — сказав йому Санич, подумавши, — я ось що хотів тебе запитати. Ось ви з Доктором геї, так? Ну… — невпевнено почав Буся. Ну, о’кей — геї, — не дав йому закінчити Санич. І ось ви живете разом, так? Ну, очевидно, ви любите один одного, якщо я правильно розумію. Але поясни мені таку річ — вам, як би сказати, фізіологічно добре разом? Фізіологічно? — не зрозумів Буся. Ну, да, фізіологічно, ну, коли ви разом, вам добре? А чому ти питаєш? — розгубився Буся. Нє, ти вибач, звичайно, — відповів Санич, — якщо це щось інтимне, можеш не говорити. Та ні, чого ж, — ще більше розгубився Буся. — Ти розумієш, Сашо, в чому річ, в принципі, це ж не так і важливо, ну, я маю на увазі фізіологічний бік, розумієш мене? Головне ж в іншому. І в чому? — запитав його Санич. Головне в тому, що він мені потрібен, розумієш? І я йому потрібен, мені здається. Ми проводимо разом увесь свій час, читаємо разом, ходимо в кіно, бігаємо разом уранці — ти знаєш, що ми бігаємо? Ні, не знаю, — сказав Санич. Бігаємо, — підтвердив Буся. А фізіологічно, насправді мені це навіть не подобається, ну, ти розумієш, коли ми з ним разом. Але я йому цього ніколи не говорив, не хотів його розстроювати. Чому я питаю, — сказав йому Санич. — Є у мене знайома, дуже прикольна, правда, п’є багато.

І ось ми з нею одного разу переспали, уявляєш? Ну, — невпевнено сказав Буся. І ось у мене та сама ситуація — мені з нею добре було навіть без сексу, розумієш? Навіть коли вона п’яна була, а п’яна вона була завжди. А тепер вона взяла і звалила в Турцію, уявляєш? І я не можу зрозуміти — в чому ж тут мораль, чому я, нормальний здоровий чувак, не можу просто бути з нею, чому вона валить в Турцію, а я навіть не можу її зупинити. Да, — задумливо відповів Буся. Ладно, — подивився на нього Санич. — Я думав, хоч у вас, геїв, усе нормально. А у вас та сама ху… Ага, — погодився Буся, — та сама. Ну, все — піду я, — сказав Санич. — Привіт Доку. Почекай, — зупинив його Буся. — Почекай трішки. І вибіг на кухню. Ось, тримай, — сказав він, повернувшись і простягуючи Саничу якийсь згорток. Що це? — запитав Санич. Пиріг. Пиріг? Так, яблучний пиріг. Це Доктор спік, спеціально для мене. Загалом, знаєш, ось ти про секс говорив. Просто є якісь такі речі, від яких я плачу. Наприклад, цей пиріг. Я ж розумію, що він його спеціально для мене готував. Як я після цього можу від нього піти? Знаєш, у мене був знайомий, який пояснював мені, в чому різниця між сексом і любов’ю. І в чому? — запитав Санич. Ну, грубо кажучи, секс — це коли ви трахаетесь, і ти після цього хочеш, аби вона якомога скоріше пішла. А любов, відповідно, — це коли ви трахаєтесь, і після траху ти хочеш, аби вона якомога надовше залишилась. На, тримай, — простягнув він Саничу згорток. І що, — сказав Санич, подумавши, — це і є мораль? Та ні, ніяка це не мораль. Це просто шматок пирога.

І він пішов собі в бік автобусної зупинки. По дорозі до нього приєднався якийсь пес. Так вони і йшли — попереду Санич із пирогом, позаду пес. Навколо них розгортались теплі серпневі сутінки. Санич прийшов на зупинку і, сівши на лавку, став чекати. Пес сів навпроти. Санич довго його розглядав. О’кей, — сказав він, — шавко, сьогодні твій день. На честь міжнародного свята солідарності геїв та лесбіянок тобі дістанеться яблучний пиріг! Пес задоволено облизнувся. Санич дістав згорток і розламав пиріг навпіл. Вийшло майже порівну. м. Харків

Content

Сергій ЖАДАН
ВЛАСНИК НАЙКРАЩОГО КЛУБУ ДЛЯ ГЕЇВ
Оповідання