Рот Вероника

Предани

ÏÐÅÄÀÍÈ

ÂÅÐÎÍÈÊÀ ÐÎÒ

Ïðåâîä Ãåðãàíà Äå÷åâà

Всички права запазени. Нито книгата като цяло, нито части от нея могат да бъдат възпроизвеждани под каквато и да е форма.

Оригинално заглавие: Allegiant

Copyright © 2013 by Veronica Roth

Translation Copyright © by Veronica Roth

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

Илюстрация на корицата © 2013 by Rhythm & Hues Design

Дизайн на корицата Джоуъл Типи

Превод Гергана Дечева

Редактор Вида Делчева

Коректор Таня Симеонова

Издава „Егмонт България“

1142 София, ул. „Фритьоф Нансен“ 9

www.egmontbulgaria.com

Електронно издание – EPUB, 2013

ISBN 978-954-27-1118-6

На Джо, мой пътеводител и опора

Всеки въпрос има отговор, на всеки въпрос трябва да бъде отговаряно или поне да

бъде обсъждан.

Пътищата на нелогичната мисъл трябва да бъдат посрещани като

предизвикателство.

Грешните отговори трябва да се поправят.

Правилните отговори трябва да се потвърждават.

Из манифеста на кастата на Ерудитите

ÃËÀÂÀ

ÏÚÐÂÀ

Òðèñ

Крача из килията в централата на Ерудитите, а думите кънтят в съзнанието ми с

всяка стъпка. „Новото ми име ще бъде Едит Прайър. Има толкова много неща, които с

радост ще забравя.“

– Значи никога не си я виждала, така ли? Дори не си виждала нейна снимка? – пита

Кристина. Раненият крак е вдигнат върху възглавницата. Простреляха я по време на

отчаяния ни опит да покажем на хората в града видеото на Едит Прайър. Тогава нямахме

никаква представа какво е посланието . Не знаехме, че това, което имаше да ни каже,

ще разтърси всичко, върху което си въобразявахме, че сме стъпили здраво. Че ще

разбие кастите, самоличността ни, идентичността ни.

– Да не би да ти е баба или леля? – Не, казах ти. Не е! – Спирам пред стената,

обръщам се и продължавам да крача. – Прайър е… тоест беше… фамилното име на

баща ми. Значи е от неговия род. Но Едит е Аскетско име. А роднините на баща ми

трябва да са били Ерудити, така че...– Значи е по-възрастна – обажда се Кара и се

обляга на стената. Главата е леко наклонена настрани. Изумително прилича на брат си

Уил, на моя приятел Уил, когото застрелях. После се изправя и приликата изчезва заедно

с духа му. – Вероятно няколко поколения по-млада от нас. Тя е твоя предшественица.

– Предшественица. – Самата дума ми звучи стара, усещам я като разпадаща се тухла,

а парчетата се пръскат в мен. Докосвам стената на килията. Бяла и студена. Обръщам

се и започвам да крача отново.

Предшественица? И какво ми е завещала? Освободеност от кастите, знание, че моята

самоличност на Дивергент е по-важна, отколкото изобщо мога да си представя. Самият

факт, че съществувам, че съм жива, е сигнал, че трябва да напуснем града и да

помогнем на всички останали извън него.

– Искам... трябва да знам от колко време сме тук – казва Кара и прокарва ръка през

лицето си. – И ще спреш ли да крачиш като луда поне за минутка?

Заставам в средата на килията, повдигам вежди и я поглеждам продължително.

– Извинявай – промърморва тя.

– Всичко е наред – казва Кристина. – Тук сме от цяла вечност.

Минали са дни, откакто Евелин успя да овладее хаоса във фоайето на централата на

Ерудитите с няколко кратки заповеди и да премести всички затворници в килиите на

третия етаж. Една жена от безкастовите дойде да почисти раните ни и да ни даде

болкоуспокояващи. Яли сме няколко пъти, къпали сме се няколко пъти, но никой не ни

казва какво става навън. Колкото и настоятелно да питам, нищо, никаква информация.

– Надявах се, че Тобиас ще дойде по-бързо. Не трябваше ли вече да е тук? – казвам и

сядам отчаяно на ръба на леглото си. – Къде е?

– Може би все още е ядосан, че го излъга и зад гърба му реши да работиш с баща

му – отговаря Кара.

Хвърлям ѝ яден поглед.

– Фор никога не би постъпил толкова дребнаво – заявява Кристина. Може би иска да

жегне Кара или пък да окуражи мен. Не съм сигурна. – Вероятно става нещо. Сигурно има

причина да не може да се добере дотук. Той ти каза да му имаш доверие, нали така?

В онзи хаос, когато всички крещяха и безкастовите се опитваха да ни избутат към

стълбите, аз го стисках с все сила, здраво вкопчила пръсти в ризата му. Не исках да го

изгубя. Тогава той стисна китките ми в дланите си и ми каза: „Трябва да ми се довериш.

Отиди, където ти казват“.

– Това и се опитвам да правя – казвам. Истина е. Опитвам се да му имам доверие. Но

всеки нерв, всяка фибра, всеки орган в тялото ми се бунтува. Искам свобода, искам да

избягам. Не само от тази килия. Свобода извън затвора, извън другия затвор, в какъвто

се е превърнал градът ти.

Трябва да видя какво има отвъд оградата.

ÃËÀÂÀ

ÂÒÎÐÀ

Òîáèàñ

Не мога да вървя из тези коридори, без да усещам тежестта на затисналите ме

спомени. Колко дни самият аз бях затворник тук – бос, с пулсираща в цялото ми тяло

болка, във всеки мускул, който се опитвах да раздвижа. И с този спомен дойде и другият.

Споменът за Беатрис Прайър и за очакващата я смърт, споменът за юмруците ми,

блъскащи по вратата, за краката , отпуснати през ръцете на Питър, за мига, в който той

ми каза, че е само упоена.

Мразя това място.

Не е така чисто, както по времето, когато сградата принадлежеше на Ерудитите. Сега

войната го е съсипала – дупки от куршуми в стените, навсякъде стъкла от счупени

крушки. Стъпвам върху мръсни следи от крака. Лампите едва мъждукат. Крача към

нейната килия. Пускат ме, без да ме питат нищо, защото нося символа на безкастовите –

един празен кръг върху лентата на ръката ми. Имам и друго оръжие: приликата с Евелин.

Преди време Тобиас Итън беше позорно име, а сега е станало символ на силата.

Трис лежи свита на пода до Кристина, а недалеч от тях е Кара. Моята Трис. Очаквах

да я видя малка и бледа. И тя наистина е малка и бледа, но въпреки това цялата стая е

изпълнена с... нея.

Кръглите очи срещат моите и тя скача на крака. Ръцете се увиват здраво около

кръста ми. Лицето ѝ се заравя в гърдите ми.

Стискам лекичко рамото с една ръка, а с другата погалвам косите . Все още се

изненадвам, че косата е толкова къса, че свършва над врата, а не както преди – много

под него. Честно казано, бях щастлив, когато я отряза, защото сега е с коса на боец, а не

на момиче. Такава коса ѝ трябва.

– Как влезе? – пита с тихия си ясен глас.

– Аз съм Тобиас Итън – казвам, а тя се засмива.

– Да. Все забравям.

После се отдръпва съвсем лекичко, колкото да вдигне глава и да ме погледне.

Очите са изпълнени с трепет, с очакване, но са и някак колебливи. Сякаш е застанала

върху купчина изпопадали есенни листа, а вятърът всеки миг може да ги издуха изпод

краката ѝ.

– Какво става? Защо се забави толкова? – пита.

Гласът е умоляващ, отчаян. Колкото и ужасни да са моите спомени от това място, за

нея то е истински ад. Нейните спомени са крачките към собствената

екзекуция,

предателството на брат ѝ, серума на страха. Трябва да я изведа от тук.

Кара ни гледа с интерес. Чувствам се крайно неудобно. Сякаш кожата ми се е

разместила като нескопосано облечена дреха, която вече не ми става. Мразя да имам

публика, когато водя лични разговори.

– Евелин е блокирала целия град. Никой не може да излезе и на крачка без нейно

позволение. Преди няколко дни изнесе реч. Трябвало да се обединим срещу нашите

тирани – хората извън града.

– Тирани? – обажда се Кристина, вади ампула от джоба и изсипва съдържанието в

устата си. Предполагам, че е обезболяващо за раната в крака.

Пъхам ръце в джобовете си.

– Евелин смята, че не бива да напускаме града само и само да помогнем на група

хора, които са ни набутали тук, за да ни използват по-късно. И други са на нейното

мнение. Искат да се опитаме да се справим сами със собствените си проблеми, а не да

напускаме, за да се занимаваме с проблемите на другите. Цитирам я, разбира се –

обяснявам. – Подозирам, че тази позиция е много удобна за майка ми, защото, докато

всички са доволни, тя ще управлява. В мига, в който заминем, тя губи позициите си.

– Гениално! – негодува Трис. – Разбира се, че ще вземе най-егоистичното решение и

ще избере възможно най-сигурния за самата нея път.

– Но тя има известно право. – Кристина стисва ампулата между пръстите си. – Не

казвам, че не искам да напусна града и да видя какво има там, навън. Но тук има толкова

много проблеми. А и как ще помогнем на хора, които дори не сме виждали?

Трис се замисля и започва да хапе вътрешната страна на бузата си.

– Не знам – признава с неохота.

Часовникът ми показва три часът. Задържам се повече от необходимото, прекалено

дълго. Евелин може да заподозре. Казах , че имам намерение да дойда и да приключа

отношенията си с Трис, а такова нещо не отнема време. Не съм сигурен, че ми повярва.

– Чуй, дойдох да те предупредя. Започват процесите срещу всички затворници. Ще ти

инжектират серума на истината и ако проработи, ще те обвинят в предателство. Мисля,

че това трябва да се избегне, нали?

– Да ме обвинят в предателство? – смръщва се Трис. – И как по-точно може да се

определи като предателство това да покажеш истината пред целия град?

– Може да се изтълкува като открито неподчинение на лидерите ти – казвам. – Евелин

и последователите ѝ не искат да напускат града. Не очаквай благодарности за видеото.

– Те са същите като Джанийн – свива юмруци Трис. Сякаш иска да удари нещо или

някого, но няма какво, нито пък кого. – Готови са на всичко, за да удавят истината, да я

потулят, да я задушат. И защо? За да царуват в малкия си свят? Това е нелепо.

Не искам да го кажа на глас, но в известен смисъл съм готов да се съглася с майка си.

Не дължа нищо на онези хора отвъд града. Независимо дали съм Дивергент, или не, не

съм сигурен, че съм готов да им поднеса себе си и да решавам проблемите на

човечеството, каквото и да означава това.

Но искам да напусна. Отчаяно искам. Като диво животно, хванато в капан. Като бесен

звяр, готов, ако се налага, да прегризе кокал, за да извоюва свободата си.

– Каквато и да е истината – подбирам думите много внимателно, – ако серумът

проработи, ще те осъдят.

– Ако? Ако проработи? – пита Кара с присвити очи.

– Дивергент – обяснява ѝ Трис и потупва с пръст слепоочието си. – Помниш, нали?

– Много хубаво – отвръща Кара и прибира един избягал кичур в кока си. –

Очарователно дори. Но не е много реално. От опит знам, че повечето Дивергенти не

могат да се противопоставят на серума на истината. Не виждам как ти ще успееш да го

блокираш.

– Ти и всички други Ерудити, които забихте иглите в тялото ми... – сопва се Трис.

– Може ли да се концентрираме вече? Искам да избегна сценария да те изкарвам

нелегално от затвора – прекъсвам я. Изведнъж усещам такъв силен копнеж някой да ме

успокои, да усетя мир и надежда. Потърсвам ръката на Трис, а тя вече вплита пръсти в

моите. Ние не сме от онези хора, които се докосват просто така. Всеки наш допир има

значение, всяко докосване е силен прилив на енергия и облекчение.

– Добре, добре – казва нежно тя. – Какъв е планът ти?

– Ще накарам Евелин да те извика първа да дадеш показания – отговарям. – От теб

се иска да измислиш някаква лъжа, която ще оправдае Кристина и Кара и да я кажеш,

когато си под въздействието на серума.

– И каква лъжа да измисля?

– Смятам да оставя тази задача на теб – казвам. – Умееш да лъжеш по-добре.

Докато изричам последното, напълно съзнавам, че удрям по най-болното място и за

двама ни. Лъгала ме е толкова много пъти. Обеща ми да не отива на екзекуцията си в

централата на Ерудитите, когато Джанийн пожела да бъде пожертван Дивергент, но

въпреки това отиде. Обеща ми да си стои у дома по време на атаката на Ерудитите, а

после я намерих в централата им. Заедно с баща ми! Разбирам много добре защо бе

постъпила така, но това не означава, че нещата между нас са съвсем наред.

– Да. – Тя забива поглед в обувките си. – Добре, ще измисля нещо.

Слагам длан върху ръката ѝ:

– Ще говоря с Евелин за процеса. Ще опитам да я накарам да го насрочи по-скоро.

– Благодаря.

И тогава усещам познатия копнеж. Да изляза от тялото си и да говоря безмълвно

направо в съзнанието . Същият онзи копнеж, който изпитвам всеки път, когато я видя –

да я целуна. Нищожното и все пак непреодолимо разстояние между нас ме вбесява.

Дланите ни, отпуснати допреди секунди, сега са се впили една в друга. Нейната – влажна

и неспокойна, моята – загрубяла и мазолеста... Висял съм на прекалено много дръжки на

движещи се влакове. Отново я виждам дребничка и бяла, но очите ме карат да мисля

за сини безбрежни небеса, за необятни безоблачни пространства, каквито никога не съм

виждал. Само съм копнял за тях.

– Ако ще се целувате, направете ми услуга. Предупредете ме да не гледам – каза

Кристина.

– Ще се – отвръща ѝ Трис. И се целуваме.

Докосвам бузата , сякаш за да направя целувката безкрайна. Притисвам устните

към моите, така че да почувствам всяка тяхна извивка, да усетя всяко местенце, където

се докосват и разделят. Поглъщам насладата от аромата на въздуха между нас,

въздуха, който и двамата поемаме и издишваме. Скътавам в себе си нежния допир на

нослето

. Всичко, което искам да

кажа, е прекалено интимно. Опитвам се да го

преглътна, но миг след това решавам, че не бива да ми пука от другите.

– Иска ми се да сме сами – изричам и отстъпвам към вратата, все още обърнат с лице

към нея.

– Винаги ми се иска да сме сами – усмихва се тя.

Докато затварям вратата, виждам как Кристина се прави, че повръща, Кара се смее, а

Трис стои там права, с ръце, безжизнено отпуснати до тялото ѝ.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÅÒÀ

Òðèñ

– Мисля, че всички сте идиоти!

Ръцете ми са свити в скута, сякаш държа спящо бебе. Усещам тялото си натежало от

серума на истината. Пот се стича и се събира върху клепачите ми.

– Трябва да ми благодарите, а не да ме разпитвате!

– Да ти благодарим за кое? Че наруши инструкциите на водачите си? Че се опита да

спреш един от лидерите на кастата си да убие Джанийн Матюс? С всяко свое действие си

доказала, че си предател. – Евелин Джонсън изплюва думата. Като змия. В

заседателната зала на централата на Ерудитите сме, тук се водят всички процеси.

Минала е една седмица, откакто ме затвориха.

Виждам Тобиас, скрит в сянката на майка си. Откакто седнах на стола и разрязаха

пластмасовата лента, с която бяха вързани китките ми, той не ме погледна нито веднъж.

После за много малка част от секундата погледът му докосна моя и разбрах, че е време

да започна да лъжа.

Сега е някак по-лесно, понеже ми е разрешено да лъжа. Почти толкова лесно, колкото

да изтласкам тежестта на серума на истината от съзнанието си.

– Не съм предател – казвам. – Тогава мислех, че Маркъс следва заповедите на

Безстрашните и на безкастовите. Тъй като не можех да участвам като войник, реших да

помагам с нещо друго.

– Защо да не си можела да участваш като войник? – Зад косата на Евелин свети ярка

флуоресцентна лампа. Не мога да видя лицето , не мога да се фокусирам върху нищо

за повече от секунда. Серумът пак ме повлича надолу.

– Защото... – Прехапвам устни, сякаш да спра думите, преди да изскочат сами. Не

знам кога съм развила талант на актриса, но със сигурност не е по-различно от умението

да лъжеш, а за това винаги съм имала изключителна дарба. – Защото не мога да държа

пистолет, затова. Не мога да държа пистолет след като застрелях... него... приятеля си

Уил. Не мога да държа пистолет, откакто застрелях Уил. И сега не мога. Изпадам в

паника.

Очите на Евелин се свиват още повече, стават като цепки. Предполагам, че дори и да

има нещо добро в душата

, аз няма да получа достъп до него. Там няма и грам

съчувствие за мен.

– И Маркъс ти е казал, че работи под мое командване? И макар че си знаела за доста

обтегнатите му взаимоотношения и с Безстрашните, и с безкастовите, си му повярвала?

– Да.

– Сега разбирам защо не си избрала Ерудитите – разсмива се тя.

Бузите ми пламват. Искам да я шамаросам. Вероятно много от хората в тази стая

искат да направят същото, но никога не биха събрали кураж да си признаят. Евелин ни

заключи в града като в капан, всичко се контролира от патрулите на безкастовите.

Обикалят въоръжени по улиците, следят и наказват. Тя много добре знае, че който

държи пръст на спусъка, държи и властта. И сега, когато Джанийн Матюс е мъртва, няма

кой да ѝ се противопостави. Няма кой да я предизвика.

От един тиранин на друг. Това е светът ни. Това знаем. Това е настоящето.

– Защо не каза на никого за това, което става? – пита тя.

– Не исках да се стига дотам, че да признавам слабостите си – отвръщам. – Не исках и

Фор да знае. Работех с баща му. Знаех, че това няма да му хареса. – Усещам как в

гърлото ми напират думи, които не бива да допускам да излязат, думи, провокирани от

серума на истината. – Донесох ти истината за нашия град, обяснението на причините защо

сме затворени в него. И ако не искаш да ми благодариш за това, трябва поне да

направиш нещо по въпроса, а не да седиш върху целия хаос, който сътвори, и да си

въобразяваш, че си на трон!

Подигравателната усмивка се изкривява, сякаш е вкусила нещо крайно неприятно.

Навежда се към мен, лицето се изравнява с моето. За първи път осъзнавам колко е

стара. Виждам врязаните като издълбани линии бръчки около очите и устата, виждам

болнавия цвят на лицето

, наследен от годините недояждане. Но въпреки всичко е

хубава като сина си. Дори системното гладуване не може да унищожи напълно хубостта

ѝ.

– Правя нещо по въпроса. Създавам нов свят – казва, а гласът става съвсем тих.

Едва я чувам. – Бях Аскет. Знам истината много преди ти да я научиш, Беатрис Прайър.

Не знам как успяваш да се измъкнеш, но ти обещавам, че в моя нов свят няма да има

място за теб. Най-вече до сина ми.

Усмихвам се. Знам, че не бива, но е много по-трудно да потиснеш жестовете и

изражението си, отколкото думите. С тази тежест във вените ми… Сега вярва, че Тобиас

принадлежи само на нея. Тя не знае истината. Че той вече принадлежи единствено на

себе си.

Евелин се обляга назад и скръства ръце.

– Серумът на истината доказа, че си глупачка, но не си предателка. Разпитът

приключи. Можеш да си ходиш.

– А приятелките ми? Кристина и Кара? Те не са направили нищо лошо.

– Скоро ще се заемем и с тях – казва Евелин.

Изправям се, едва се държа на крака, замаяна и изнемощяла от серума. В

помещението има много хора, застанали един до друг, рамо до рамо. Няколко дълги

секунди не мога да открия изхода. Тогава някой ме хваща за ръката. Момче с топла

кафеникава кожа и широка усмивка. Юрая! Повежда ме към вратата. Всички започват да

говорят.

Юрая ме извежда към коридора и оттам – към асансьора. Натиска копчето и вратата

се отваря. Следвам го. Влизаме в асансьора, а аз все още не се чувствам стабилна.

Когато вратите се затварят, казвам:

– Мислиш ли, че прекалих с онази част с трона и хаоса?

– Не, тя очакваше да си темпераментна. Можеше да заподозре нещо, ако се беше

държала прекалено премерено и покорно.

Всичко в мен вибрира. Такъв силен прилив на енергия! Нетърпение, очакване на всичко

хубаво, всичко ново, което ни предстои. Ще намерим начин да излезем от този град.

Свободна съм! Край на чакането, на безкрайното крачене в килията, край на

премълчаните отговори на въпросите, задавани от надзирателите.

Но именно надзирателите ми казаха за новата заповед на безкастовите от тази сутрин.

Бившите членове на кастите трябва да се преместят да живеят по-близо до централата

на Ерудитите. Не е разрешено в едно жилище да живеят повече от четирима бивши

членове на една и съща каста. Трябва да си смесим и облеклото. Вече ми дадоха жълта

риза на Миротворците и черни панталони на Прямите.

– Добре, насам сме – казва Юрая и ме извежда от асансьора. Този етаж на

централата на Ерудитите е целият в стъкло. Дори стените. Слънцето пробива през

прозорците и покрива пода с ярка светлина. На места тя се разлага на малки дъгички.

Слагам длан над очите си, за да се защитя от блесналото слънце, и следвам Юрая през

дълга тясна стая с легла от двете страни. До всяко легло има стъклен шкаф за дрехи и

книги, и малка масичка.

– Преди е било пансион на Ерудитите – обяснява Юрая. – Запазил съм легла за

Кристина и Кара.

На леглото до вратата седят две момичета в червени ризи. Предполагам, че са били

Миротворци. Вляво седи жена с очила, увиснали на ухото . Може би Ерудит. Знам, че не

бива да се опитвам да определям хората по кастите, към които са принадлежали и все

още искат да принадлежат, но човек трудно се разделя със старите си навици.

Юрая се отпуска на едно от леглата в дъното на стаята. Сядам до него. Щастлива

съм, свободна съм, спокойна съм. Най-сетне!

– Зийк казва, че понякога отнема време да се обработят документите за

освобождаване. Безкастовите се бавят, но ще стане, макар и по-късно – казва той.

Усещам само облекчение. Всички, които обичам, всички, за които ми пука и имат

значение за мен, ще са на свобода до края на деня. После се сещам, че Кейлъб е все

още в затвора, защото той беше лакеят на Джанийн Матюс, и никога няма да го пуснат.

Но колко далеч ще стигнат безкастовите, за да унищожат всяка следа, която Джанийн

Матюс е оставила след себе си? Това вече е трудно да се прогнозира.

Не, не ми пука! Но в мига, в който си го помислям, осъзнавам, че това е пълна лъжа.

Та той ми е брат.

– Добре! Благодаря ти, Юрая!

Той кимва, вдига глава и я опира на стената.

– Остави това, кажи ми ти как си – продължавам. – Искам да кажа… Лин…

Юрая беше приятел на Лин и Марлийн. Бяха заедно, откакто ги познавах. А сега и

двете са мъртви. Мога да го разбера, да го изслушам. В крайна сметка, и аз загубих

двама приятели. Ал и Уил. Уил загубих при симулацията и заради собствените си

прибързани действия. Но в никакъв случай не искам да сравнявам своята драма с

неговата трагедия. Нямам никакво намерение да се преструвам. Причината е само една:

Юрая познаваше приятелите си по-добре, отколкото аз познавах моите.

– Не ми се говори за това – поклаща глава той. – Не искам и да мисля. Искам някак си

да продължа напред.

– Добре... разбирам... но ако имаш нужда от... само ми кажи, и…

– Да – усмихва се той и става. – Няма проблем да почакаш сама, нали? Казах на мама,

че ще мина да я видя тази вечер, трябва да тръгвам вече. О, за малко да забравя. Фор

каза, че иска да те види по-късно.

Почти подскачам.

– Наистина? Кога? Къде?

– Малко след десет. В Милениум Парк, на ливадата – засмива се той. – И не се

вълнувай чак толкова. Ще ти се пръсне мозъкът от толкова мислене и вълнение.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÂÚÐÒÀ

Òîáèàñ

Майка ми винаги сяда на ръба. Стол, парапет, легло, винаги на ръба. Сякаш

подозира, че може да се наложи да бяга много бързо. Този път е седнала на бившето

бюро на Джанийн с опрени за опора крака на пода, а зад нея е облачното мъждукащо

небе на града. Жена от мускули, усукани около костите.

– Мисля, че е време да поговорим за лоялността ти – казва тя, но не прозвучава

обвинително, а по-скоро изтощено. За секунди ми се струва съсипана от умора. Мога да

видя в нея, през нея, но тя ме усеща и изправя рамене. Моментът отминава, усещането

изчезва.

– В крайна сметка, точно ти помогна на Трис да пусне онова видео – продължава тя. –

Никой не знае това, но аз го знам.

– Чакай малко! – започвам и облягам лакти на коленете си. – Нямах никаква представа

какво има в онзи файл. Имах доверие на Трис, вярвах в преценката повече, отколкото

вярвах на себе си. Това е всичко.

Мислех си, че Евелин ще ми има повече доверие, щом кажа, че съм скъсал с Трис. И

се оказах прав. Сега е по-топла, по-открита. Колко много може да се постигне с една

лъжа!

– А сега? След като знаеш какво има в материала, какво мислиш? Мислиш ли, че

трябва да напуснем града? – пита тя.

Много добре зная какво се очаква да кажа – че не виждам никаква основателна

причина да напускаме. Но не съм добър лъжец, затова избирам нещо средно между

истината и лъжата. Част от истината:

– Страхувам се да напуснем – казвам. – Не мисля, че е разумно да тръгнем, при

положение че не знаем нищо за опасностите, които ни дебнат навън.

Тя се взира в мен и започва да гризе бузата си отвътре. Неприятен навик, който бях

прихванал от нея. Преди изгризвах бузата си до кръв, докато чаках баща ми да се

прибере. Никога не бях сигурен кое от лицата му ще видя. Това лице, на което Аскетите

се доверяваха и обожаваха, или другото – на онзи мъж, който стоварваше ударите си

върху мен.

Прокарвам език по белезите от ухапванията по вътрешността на бузата си и

преглъщам спомените като покачил се по гърлото стомашен сок.

Майка ми се плъзга напред по ръба на бюрото, изправя се и тръгва към прозореца.

– От известно време получавам доста обезпокоителна информация за бунтовническа

организация в града. – Поглежда нагоре и повдига вежди. – Хората винаги се организират

в някакви групи. Сякаш от това зависи човешкото съществуване. Очаквах го, но не

вярвах да се случи толкова бързо.

– Каква организация?

– Организация, която събира хората, които искат да напуснат града. Тази сутрин са

пуснали някакъв манифест. Наричат се Преданите. – Вижда обърканото ми изражение и

добавя: – Защото се обявяват за предани и посветени на първоначалната цел на този

град. Разбираш ли?

– Под първоначална цел имаш предвид това, което видяхме във видеото на Едит

Прайър? Да пратим хора навън, когато в града има достатъчен брой Дивергенти?

– Да. Това да. Но Преданите искат да живеем в касти. Те считат, че сме задължени да

живеем така, защото това е единственият начин на живот, който познаваме, така сме

живели от самото начало. – Тя спира и клати глава. – Хората винаги ще се страхуват от

промяната. Но не можем да задоволим капризите на всички.

Когато кастите отпаднаха, в известен смисъл се почувствах като пуснат на свобода

затворник, прекарал целия си живот зад решетките. Вече не се налага да премислям и

преценявам всяка своя мисъл и всеки свой избор, нито да се притеснявам дали това,

което мисля, чувствам и избирам да направя със себе си, би се вписало в изключително

тясната идеология на някаква група. Не, не искам кастите да се върнат.

Но Евелин не ни освободи, както си въобразява. Тя просто вкара всички ни в една

каста – тази на безкастовите. Страхува се от това, което би избрал всеки от нас, ако ни

даде истинска свобода. Но независимо дали вярвам, или не, дали подкрепям кастите, или

не, мога да изпитвам само облекчение, че някъде някой въстава срещу нея.

Слагам маската на безразличието, но сърцето ми ще изскочи. Трябва да внимавам

много, за да запазя благоразположението . Мога лесно да излъжа всеки друг, но с нея

това е почти невъзможно. Тя е единственият човек, който знае всички тайни на нашия

Аскетски дом. Тя знае какви жестокости се вършеха зад стените му.

– Какво мислиш да правиш с тях? – питам.

– Ще ги контролирам, какво друго? Трябва да им наложа контрол.

Думата контрол ме кара да застина на стола си. В този град думата „контрол“ означава

спринцовки, игли, серуми, да не виждаш с отворени очи. Означава манипулации,

симулации като тези, които почти ме накараха да убия Трис, като тези, които превърнаха

Безстрашните в армия.

– Със симулации? – питам бавно.

– Разбира се, че не. Аз не съм Джанийн Матюс – извиква ядно тя.

Гневът ѝ ме стряска.

– Не забравяй, че аз почти не те познавам, Евелин – казвам.

Не ѝ става приятно, че ѝ го напомням.

– Е, нека ти кажа тогава. Никога не бих използвала симулации, за да направя нещата

такива, каквито трябва да бъдат. Ще е по моя начин. Но не със симулации. Смъртта е по-

добрият вариант.

Да, точно така – много вероятно е да постига своето на цената на човешки животи, да

избива хора, за да държи всички в страх и подчинение. Ще задуши революцията им преди

да е започнала. Не зная кои са тези Предани, но някой трябва да ги предупреди, и то

много бързо.

– Мога да се опитам да разбера кои са – предлагам.

– Сигурна съм, че можеш. Защо иначе да ти казвам за тях?

Има много причини да ми каже. Да ме изпробва. Да ме хване. Да ми даде грешна

информация. Знам много добре какво представлява моята майка – тя е човек, за когото

средствата нямат значение, стига да се постигне желаната цел. Същата е като баща ми.

А това понякога важи и за мен.

– Ще ги намеря.

Ставам. Пръстите , студени и корави като клони на жилаво дърво, се впиват в ръката

ми.

– Благодаря ти.

Насилвам се да я погледна. Очите са приближени, а носът е крив като моя. Има

лоша кожа, по-тъмна от моята. За секунда си я спомням в Аскетското сиво. Гъстата

коса, свита в кокче, дузини фиби, забити около него, спомням си как седи срещу мен на

масата за вечеря. Спомням си как кляка пред мен и оправя копчетата на ризата ми,

преди да изляза за училище. Как стои до прозореца и чака баща ми – дланите една в

друга, но не нежно и женствено, а притиснати, с побелели от напрежение кокалчета на

пръстите. Тогава бяхме единни в страха. Но сега, когато не се страхува от нищо, част от

мен иска да разбере какво би станало, ако моята и нейната сила се обединят.

Усещам остра болка, сякаш съм я предал. Единствената жена, която ми беше

съюзник, докато бях малък. Обръщам се и тръгвам, преди да взема всичките си думи

назад и да се извиня.

Излизам от централата на Ерудитите. Отпред са се събрали хора. В първия момент

очите ми започват да търсят цветовете на кастите. Не мога да свикна, че вече ги няма.

Облечен съм в сива риза, сини джинси, черни обувки – нови дрехи. Но под тях усещам

силата на своите татуировки. Татуировките на Безстрашните. Не всеки избор, който си

направил, може да се изтрие. Особено този.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÀ

Òðèñ

Нагласям алармата на часовника си за десет часа и веднага заспивам. Не успявам

дори да се наместя и да легна удобно. Няколко часа по-късно алармата очевидно е

звъннала, но не съм я чула. Това, което чувам, е ядосаният вик на някой в стаята.

Изключвам алармата, прокарвам пръсти през косата си и забързвам, почти бягам към

стълбите на един от аварийните изходи. Надявам се никой да не ме спре.

Щом излизам навън, хладният въздух съвсем ме разбужда. Издърпвам ръкавите си

надолу и свивам пръстите си в тях. Лятото си отива. Няколко души крачат около входа на

централата на Ерудитите, но никой не забелязва как се промъквам към Мичиган Авеню.

Идва време, когато започваш да разбираш и да оценяваш предимствата да си дребен.

Виждам Тобиас в средата на поляната. Облечен е в различни цветове. Сива тениска,

сини джинси, черен суичър с качулка. До краката му има раница.

– Как се справих? – питам, когато приближавам достатъчно, за да ме чуе.

– Много добре! Евелин все още те мрази, но Кристина и Кара бяха освободени без

разпит.

– Добре – усмихвам се.

Той хваща ризата ми и ме придърпва към себе си. Целува ме нежно.

– Хайде – казва и се отдръпва. – Имам планове за тази вечер.

– Нима?

– Ами... сетих се, че май никога не сме излизали на истинска среща.

– Хаосът и разрушенията са две от нещата, които ограничават възможностите за

срещи от този вид.

– Иска ми се да разбера какво е да си на среща. Казват, че било голямо събитие. –

После тръгва бавно назад, все още с лице към мен. Вървим към металната статуя на

мамута в края на поляната. – Преди да те срещна, ходих само на групови срещи, а те не

бяха най-великото събитие в живота ми. Пълна катастрофа. Винаги свършваха по един и

същи начин – Зийк хващаше момичето, което си беше наумил да хване, а аз седях до

някоя друга, мълчах и на всичкото отгоре тя често се оказваше някоя, която преди това

съм обиждал или нагрубявал.

– Не си сред най-великите джентълмени – засмивам се.

– Гледай кой седнал да ми прави забележки за поведение.

– Ей, мога да бъда много мила. Ако се постарая, разбира се.

– Хм... – Потупва брадичката си замислено и с известна доза съмнение. – Кажи нещо

мило тогава.

– Много си хубав.

– Харесва ми. Беше много мило – казва и усмивката му проблясва като светкавица в

нощта.

Стигаме до края на поляната. Отблизо металната статуя изглежда доста по-голяма и

още по-странна. Над нея има огромни метални плоскости, огънати във всички посоки,

прилича на гръмнала консервена кутия. Минаваме зад една от тях, точно зад подиума.

Металните плоскости се крепят от много летви. Тобиас слага раницата на гърба си,

хваща една от летвите и започва да се катери.

– Това май ми е познато – казвам. Едно от първите неща, които направихме заедно, бе

да се изкатерим по Виенското колело, но тогава не той, а аз настоявах да стигнем по-

високо.

Навивам ръкави и се закатервам след него. Рамото все още ме боли от раната от

куршума, но болката почти е отшумяла. Все пак се опитвам да прехвърлям тежестта си

предимно върху лявата ръка, а с краката се оттласквам нагоре. Поглеждам надолу към

плетеницата от метални летви, виждам земята под тях, и се засмивам.

Тобиас се изкачва до две греди, които се срещат в римско пет, а между тях има

достатъчно място за двама ни. Той сяда, накланя тялото си назад, като балансира между

двете греди, и протяга ръка да ми помогне. Нямам нужда от помощ, но не казвам нищо.

Прекалено съм заета да се наслаждавам на усещането от силните му ръце върху моите.

Сядаме. Той изважда одеяло от раницата си и ни завива. После вади две пластмасови

чашки.

– Как предпочиташ? Да мислиш ясно, или да ти се позамъгли малко съзнанието? – пита

и пак заравя глава в раницата.

– Ами… май предпочитам да мисля ясно. Имаме да обсъждаме важни неща, нали?

– Да, така е.

Тогава той вади малка бутилка с бистра газирана напитка.

– Откраднах я от кухнята на централата на Ерудитите – казва, докато развинтва

капачката. – Очевидно е нещо хубаво.

Отсипва по малко в чашите. Отпивам. Сладко е като сироп, с лек дъх на лимон, малко

горчиво. След втората глътка почти ми харесва.

– Имаме да говорим за много неща – продължава той.

– Да. Добре.

– Е, като за начало... – Той замислено поглежда в чашата си. – Разбирам защо реши

да работиш с Маркъс, разбирам и защо не ми каза. Но...

– Но си ядосан – довършвам. – Защото те излъгах. Няколко пъти.

Той кимва, без да ме погледне.

– Не е само заради цялата тая работа с Маркъс. Нещата започнаха много преди това.

Не знам дали можеш да си представиш, да разбереш как съм се чувствал. Да се събудя

съвсем сам и да осъзная, че си тръгнала към... – Предполагам, че това, което щеше да

каже, беше „смъртта си“, но дори не може да събере сила да произнесе думата. – Към

централата на Ерудитите.

– Не, вероятно няма да разбера, вероятно не осъзнавам. – Изсипвам течността в

устата си и чак тогава преглъщам. – Виж... Аз... преди мислех, че мога да жертвам

живота си за нещо, за различни неща, но истината е, че не бях осъзнала какво значи „да

жертваш живота си“, до мига, в който застанах там. До мига, в който щяха да ми отнемат

живота.

Поглеждам го. Минава време, преди той да вдигне глава и да обърне очи към мен.

– Сега знам – продължавам. – Сега знам, че искам да живея. Знам, че искам да съм

честна с теб. Но... не мисля, че мога да го направя, едва ли ще го направя, ако ми нямаш

доверие, или ако ми говориш по онзи снизходителен начин. Понякога го правиш, знаеш

ли?

– Снизходителен? Та ти вършиш такива рисковани неща! Глупаво е да се излагаш на

такава опасност.

– Да – казвам. – И ти много ми помогна, като ми говореше като на дете, което не

разбира от дума.

– И какво друго можех да направя? – пита настоятелно той. – Не искаш да се вслушаш

в нито един разумен съвет!

– Може би не съм имала нужда от разум. – Не мога да се преструвам, че съм

спокойна. Тялото ми се стяга от напрежение. – Чувствах само как вината ме яде жива,

както би ме изял някой звяр. А единственото, от което имах нужда, бе твоето търпение,

нежността ти, а не да ми крещиш! И, да, винаги да криеш от мен, сякаш не мога да се

справя с...

– Не исках да те натоварвам с повече проблеми, беше достатъчно притеснена.

– Ти мислиш ли, че съм силна? Или мислиш, че съм някоя лигла? – поглеждам го

намръщено. – Питам, защото очевидно смяташ, че съм достатъчно силна да понеса,

когато ми крещиш, но не съм в състояние да се справя с каквото и да е друго. Как така?

– Разбира се, знам, че си силна – тръсва глава той. – Просто не съм свикнал да казвам

нещата на хората. Свикнал съм да се справям сам с всичко.

– Можеш да разчиташ на мен – заявявам. – Можеш да ми имаш пълно доверие. И

можеш да ме оставиш сама да преценявам кое съм способна да понеса и кое – не.

– Добре – кимва. – Но никакви лъжи повече. Никога.

– Добре.

Чувствам се скована, притисната. Сякаш тялото ми е набутано в нещо прекалено тясно

и не мога нито да вляза, нито да изляза от него. Не, не искам този разговор да свърши

така. Протягам ръка към неговата.

– Съжалявам, че те излъгах – казвам. – Много съжалявам. Наистина.

– Не съм искал да се почувстваш пренебрегната... сякаш не те уважавам.

Оставаме така, ръцете ни една в друга. Облягам се на металната плоскост. Небето

над мен е черно, празно. Облаци като щитове са запречили лунната светлина. Виждам

звезда точно над нас. Облаците се движат и тя за миг проблясва, но май е единствената

звезда на небето. Извивам глава назад и виждам сградите по Мичиган Авеню. Подредени

в права линия, като стража – трябва да ни охраняват, или по-скоро, да ни наблюдават.

Не казвам нищо, докато чувството на скованост най-сетне не ме напуска. Изпитвам

облекчение. Може би мястото е такова. Не съм от хората, на които им минава лесно.

Особено когато съм ядосана. Но последните няколко седмици бяха странни и за двама

ни. Безкрайно съм щастлива да се разделя с чувството, което не ме бе напускало нито за

миг през цялото време в затвора – чувството, че ме мрази. Яростта и страхът, че ме

презира. Вината, че бях работила с баща му, без да му кажа.

– Това нещо е много гадно, не мислиш ли? – пита и оставя чашата си.

– Гадно е – казвам и поглеждам към останалото в моята. Изпивам го на една глътка.

Лицето ми се изкривява, докато мехурчетата горят гърлото ми. – Не разбирам с какво

толкова се хвалят Ерудитите. Безстрашните правят страхотни торти.

– Чудя се каква ли би била почерпката на Аскетите, ако си имаха такава.

– Сух хляб.

– Или овесена каша – засмива се той.

– Мляко.

– Понякога си мисля, че вярвам във всичко, което са ни учили – казва той. – Но

очевидно не е така, защото съм тук, държа ръката ти, а дори не сме женени.

– На какво учат Безстрашните за... това? – питам и поглеждам към вплетените ни

ръце.

– На какво учат Безстрашните? Хм... – замисля се и се разсмива. – Прави каквото

искаш, но използвай предпазни средства. На това учат.

Усещам как по лицето ми плъзва топлина.

– Иска ми се да намеря някакво средно положение за самия себе си, мое място между

това, което искам, и това, което считам, че е разумно – казва той.

– Звучи добре. А знаеш ли какво искаш? – питам.

Предполагам какъв е отговорът, но искам да го чуя от него.

– Хм... – засмива се, навежда се напред и се опира на колене, притиска ръце към

металната плоскост от двете страни на лицето ми, сякаш иска да го сложи в рамка, и ме

целува нежно по устата, после по извивката на челюстта, по шията. Стоя неподвижна,

притеснявам се да не направя нещо, което няма да му хареса. Но пък да седя така като

статуя все едно духът ми не е там? Докосвам кръста му. Много бавно и несигурно.

Тогава устните му се връщат върху моите, ръцете му издърпват ризата изпод дланите

ми. Докосвам голата му кожа. Оживявам. Ръцете ми пролазват по гърба му, към

раменете, притискам се към него. Диша бързо. Аз също. Усещам газирано-лимонения

вкус на напитката върху устните му, дъхът на вятъра по кожата му нахлува през ноздрите

до мозъка ми. Искам само още и още.

Издърпвам ризата му нагоре. Преди минутка бе така студено. Сега ми е горещо, на

него също. Ръката му се увива около кръста ми, силна, уверена. Пръстите на другата му

ръка се вплитат в косата ми, а аз искам да забавя всичко, да имам възможност да изпия

всяка капка от тази божествена наслада – гладката му кожа, тъмното мастило на

татуировките, настоятелната му целувка, хладния въздух, който ни завива като одеяло.

Цялото напрежение изтича от мен. Не се чувствам като войник на Дивергентите, не съм

момичето, което може да устоява на серуми, да предизвиква лидери. Сега съм по-мека,

по-лека. Не виждам нищо лошо да се засмея, когато ръцете му леко минават по бедрата

ми, после ниско под гръбнака. Няма нищо лошо да въздъхна в ухото му, когато ме

притиска към себе си, за да целуне врата ми. Това съм аз, аз съм в себе си, аз съм себе

си. Силна и слаба. За първи път ми е разрешено да бъда и двете.

Не знам колко време минава, преди пак да ни стане студено. Завиваме се и се

сгушихваме под одеялото.

– Става все по-трудно да слушам разума си – засмива се в ухото ми.

– Мисля, че това си е съвсем в реда на нещата – усмихвам се аз.

ÃËÀÂÀ

ØÅÑÒÀ

Òîáèàñ

Зная, че ще се случи нещо.

Усещам го. Докато вървя през столовата с таблата със закуската, виждам няколко

безкастови да си шушукат с приведени над овесената каша глави. Не зная какво готвят,

но ще е скоро.

Предния ден, когато излязох от офиса на Евелин, реших да се поразмотая из коридора

и да дам ухо на следващата

среща. Преди да затвори вратата, спомена нещо за

демонстрация. А това, което ме притесни най-много, е защо не ми каза нищо.

Вероятно ми няма доверие. Това може да значи само едно – не върша кой знае каква

работа като нейна дясна ръка. Защо ли си бях въобразил съвсем друго?

Сядам на масата да закусвам. Ям каквото ядат и другите: купа овесена каша с

нищожно количество кафява захар и чаша кафе. Наблюдавам групата безкастови и бутам

кашата в устата си, без да усещам никакъв вкус. В групата има едно момиче, мисля, на

около четиринайсет. Погледът ѝ постоянно отскача към часовника.

Преполовил съм закуската, когато чувам виковете. Нервното момиче скача от стола си,

сякаш в тялото

са опрели оголена електрическа жица. Всички стават и тръгват към

вратата. Точно зад тях съм. Започвам да си проправям път към фоайето на централата

на Ерудитите, където разкъсаният портрет на Джанийн Матюс все още лежи на пода.

Група безкастови са се се събрали пред сградата, в средата на Мичиган Авеню.

Слънцето се е скрило зад напластилите се бледи облаци. Денят изглежда мъглив,

светлината е изгубила блясъка си. Някой вика: „Смърт на кастите!“. Друг се

присъединява към него и подемат. Повтарят го като мантра. „Смърт на кастите! Смърт на

кастите!“ Ушите ми едва издържат на оглушителния рев. Виждам юмруците им във

въздуха, както го правеха Безстрашните, но в тези юмруци няма радост и живина. Има

злост. Лицата на хората са изкривени от ярост.

Започвам да си пробивам път към средата на групата и тогава чак виждам около какво

са се скупчили всички. Огромните купели, пред които всеки един от нас бе направил

избора си, са обърнати, съдържанието им се е разпиляло на земята. Въглища, стъкло,

камък, земя, вода – всичко се е смесило в едно.

Спомням си как прерязах дланта си и оставих кръвта си да тече върху въглищата.

Моето първо дело, с което предизвиках баща си. Спомних си онзи прилив на сила в

тялото ми, разтърсващото облекчение. Избавлението. Тези купели бяха символ на моята

свобода.

Сега сред тях стои Едуард. Парчетата стъкло са се превърнали в прах под краката му.

Над главата си размахва метален чук. Стоварва го върху един от обърнатите купели,

прави дупка в метала. Прах от въглища се издига в небето.

Едва се спирам да не хукна към него. Не мога, не трябва да допускам да унищожи този

купел. Символът на моя триумф! Такива неща не бива да се унищожават.

Прииждат хора, тълпата става неконтролируема. Освен безкастовите с техните черни

ленти с празен кръг, прииждат и хора, които някога бяха принадлежали към някоя от

кастите. Те не носят ленти на ръцете си. Един Ерудит – все още се познават по прилежно

сресаната, разделена на път коса – се изскубва от тълпата точно когато Едуард се кани

пак да удари. Ерудитът слага татуираната си ръка около дръжката на чука над ръката на

Едуард. Двамата застават един срещу друг, гневно стиснали челюсти.

Сред тълпата виждам руса коса. Трис. Облечена е в бяла тениска без ръкави. Част от

татуировките на раменете се виждат. Опитва се да стигне до Едуард и Ерудита, но

Кристина я хваща и я стиска с две ръце.

Лицето на Ерудита посинява. Едуард е по-висок и по-силен. Ерудитът няма никакъв

шанс. Глупаво е да опитва да го пребори. Едуард измъква чука от ръцете му и го

завърта отново, но след схватката е загубил контрол, няма стабилна опора. Освен това

гневът го е заслепил. Металният чук се стоварва върху рамото на Ерудита. Металът

смазва костта.

За момент чувам единствено писъците на Ерудита. Сякаш всички други си поемат

едновременно въздух.

И тогава тълпата експлодира. Всички яростно се втурват напред. Едни бягат към

Едуард, други към Ерудита, всеки бие някого, някои удрят мен. Усещам ударите на

рамене, лакти, глави. Удари по цялото ми тяло.

Не зная накъде да бягам: към Ерудита, към Едуард, към Трис? Не мога да мисля, не

мога да дишам. Тълпата ме повлича към Едуард. Хващам го за ръката.

– Пусни чука! – опитвам се да надвикам тълпата. Неговото единствено око проблясва

зловещо и ме заковава, зъбите му се оголват злостно, опитва се да се освободи от

ръката ми.

Удрям го с коляно. Той се олюлява назад и изпуска чука. Вземам го, прибирам го

плътно до крака си и тръгвам към Трис.

Тя е недалеч пред мен и се опитва да стигне до Ерудита. Виждам как някаква жена

забива лакът в бузата

. Трис се олюлява назад, лицето

се изкривява от болка.

Кристина избутва жената.

Тогава някой стреля с пистолет. Веднъж. И още веднъж. И още веднъж.

Тълпата се разпръсва, всички хукват да бягат ужасени от заплахата на куршумите.

Опитвам се да видя кого са застреляли. Не съм сигурен дори, че някой е застрелян.

Отвсякъде ме притискат тела и ме носят в друга посока.

Трис и Кристина са клекнали до Ерудита със смазаното рамо. Лицето му е оплискано с

кръв, по тялото му са стъпвали хора, оставили са мръсни следи от обувки. Прилежно

сресаната му коса е разрошена. Не мърда.

На няколко метра от него Едуард лежи в собствената си кръв. Куршумът го е

прострелял в корема. Има и други изпопадали хора, хора, които не познавам, хора, които

са загинали под нозете на бягащата тълпа или са били застреляни. Предполагам, че

куршумите са били предназначени само за Едуард и за никой друг. Загиналите хора са се

оказали там по злочесто стечение на обстоятелствата.

Оглеждам се като обезумял, но не виждам никой с пистолет. Който и да е бил, явно се

е скрил в тълпата.

Пускам чука на земята и клякам до огънатия метален купел, където лежеше Едуард.

Камъните на Аскетите се забиват в коленете ми. Единственото му око се движи под

клепача. Жив е. Засега.

– Трябва да го откараме в болницата – казвам. Не знам на кого. Може би никой не ме

чува, всички са се разбягали.

Поглеждам през рамо към Трис и към Ерудита, който не помръдва.

– Той... дали е... ?

Пръстите са на шията му и се опитват да напипат пулса му. Очите са огромни,

празни. Поклаща глава. Не, не е жив. Така и предполагах.

Затварям очи. Виждам само обърнатите разрушени купели. Виждам разсипаното им,

попиляно по улиците съдържание. Купчини от нищо. Символите на целия наш предишен

живот са унищожени, един човек е убит, други са ранени. Защо?

За нищо. Заради празното, тесногръдо мислене на Евелин. Заради глупавата

представа за град, в който иска да накара хората да се откажат от кастите си, да им

отнеме ценностите против волята им.

Казваше, че иска да имаме повече от пет избора. А какво стана? Сега нямаме нито

един.

Винаги съм знаел, а сега вече съм сигурен, че не мога да бъда верен, не мога да

се подчинявам. Никога няма да мога.

– Трябва да тръгваме – казва Трис. Зная, че не говори за Мичиган Авеню, нито пък за

тръгване към болница. Казва, че е време да си тръгнем от града.

– Трябва да тръгваме – повтарям аз.

Болницата в централата на Ерудитите мирише на лекарства и на всякакви химикали.

Миризмата е толкова силна, че когато вдишвам, имам чувството, че се полепва и

наслагва като песъчинки в носа и в дробовете ми. Затварям очи. Трябва да изчакам

Евелин.

Толкова съм ядосан. Не искам да седя тук, не искам да я чакам. Искам само да си

опаковам нещата и да тръгна. Сигурен съм, че сама е планирала тази демонстрация. Как

иначе щеше да знае от предния ден? И вероятно е била сигурна, че нещата ще излязат

от контрол, както и стана. Знаела е, че напрежението ще ескалира. И въпреки това го е

направила. Да покаже, да се докаже, да изрази виждането си за кастите, това за нея е

много по-важно от безопасността на хората. Загинали хора? За нея няма никакво

значение. Не знам защо това отново ме поразява.

Чувам как вратите на асансьора се отварят. И после гласът ѝ:

– Тобиас!

Хуква към мен, улавя лепкавите ми от кръвта ръце в своите. Кафявите

очи са

разширени от ужас и страх.

– Ранен ли си? – пита.

Тревожи се за мен? Мисълта, че може да изпитва тревога, ме пробожда като игла.

Вероятно ме обича. Защо иначе да се тревожи за мен? Може би все още е способна да

обича.

– Кръвта е на Едуард. Пренесох го тук.

– Как е той? – пита.

– Мъртъв.

Не зная по какъв друг начин да ѝ го кажа.

Тя се отдръпва, пуска ръцете ми, свива се и сяда на един от столовете. Майка ми

прие Едуард, след като Безстрашните го раниха. Вероятно го е обучавала да бъде

отново боец, макар че е загубил окото, кастата и статута си. Никога не съм предполагал,

че са били толкова близки. Блесналите от сълзи очи, треперещите пръсти – едва сега

го разбирам. Това е единствената силна емоция, която си позволи да покаже от времето,

когато бях дете и баща ми размаза тялото ѝ в стените на всекидневната ни.

Опитвам се да напъхам спомена в някое от чекмеджетата на съзнанието си, но всяко

едно от тях е прекалено малко да го побере.

– Съжалявам – изричам. Не съм сигурен дали наистина съжалявам, или го казвам, за

да си мисли, че съм все още на нейна страна. После колебливо питам: – Защо не ми каза

за демонстрацията?

– Не знаех – поклаща глава.

Лъже. Сигурен съм. Решавам да позволя да ме лъже. Искам да остана на нейна

страна. На нейната добра страна. Трябва да избягвам всякакви конфликти с нея. Или

може би просто не искам да човъркам проблема след смъртта на Едуард. Понякога ми е

много трудно да определя къде свършва стратегията и къде започва съчувствието ми

към нея.

– Можеш да влезеш да го видиш, ако искаш – казвам и се почесвам зад ухото.

– Не. – Видът подсказва, че мисълта е отплувала някъде далеч. – Знам много

добре как изглеждат труповете. – Отдалечава се още повече.

– Може би е време да си вървя.

– Остани – казва. Докосва празния стол между нас. – Моля те.

Сядам до нея. И колкото и да се убеждавам, че съм само един агент под прикритие,

който изпълнява определени задължения пред мнимия си лидер, се чувствам като

обикновен син, който утешава опечалената си майка.

Седим един до друг, дишаме в ритъм, раменете ни се докосват, мълчим.

ÃËÀÂÀ

ÑÅÄÌÀ

Òðèñ

Кристина върти някакво черно камъче между пръстите си, докато вървим. Трябват

ми няколко секунди, за да осъзная, че не е камъче, а парче въглен от купела на

Безстрашните.

– Не ми се искаше да подхващам темата, но не мога да спра да мисля за това – казва

тя. – Бяхме десет, сега само шест сме живи.

Пред нас е небостъргачът Ханкок, а зад него – Лейк Шор Драйв, онази спокойна улица,

над която навремето прелетях като птица. Вървим една до друга по очуканите павета. По

дрехите ни е незасъхналата кръв на Едуард.

Едва сега случилото се ме поразява. Едуард, най-талантливият от нас, трансферите,

момчето, чиято кръв миех от пода на спалното ни помещение, е мъртъв. Мъртъв.

– А от свестните сме само ти, аз и вероятно Мира.

Не съм виждала Мира, откакто напусна Безстрашните с Едуард, веднага след като му

извадиха окото с кухненски нож. Чух, че са се разделили малко след това, но така и не

разбрах къде е отишла. Всъщност едва ли някога сме разменили повече от няколко думи.

Две от вратите на Ханкок са отворени и висят на пантите си. Юрая беше казал, че ще

дойде рано, за да включи генераторите. Когато натискам бутона на асансьора, копчето

светва под пръста ми.

– Идвала ли си тук преди? – питам, след като влизаме в асансьора.

– Не. Не съм влизала вътре. Никога не съм се спускала по стоманеното въже от

покрива, не помниш ли?

– Вярно – облягам се на стената. – Трябва да опиташ някой път, преди да заминем.

– Да, трябва. – Сложила си е червило. Сещам се как устните на децата се оцветяват в

ярки цветове, когато ядат бонбон или близалка. – Понякога ми се струва, че разбирам

Евелин. Случиха се толкова много и толкова ужасни неща. От време на време си мисля,

че няма да е лошо да останем и просто... да оправим тази каша преди да се забъркаме в

следващата – усмихва се плахо. – Но, разбира се, няма да го направя – добавя. – Не

знам защо. От любопитство... може би.

– Говорила ли си с родителите си за това?

Понякога забравям, че Кристина не е като мен, без семейство, без нито един близък и

верен роднина. Нямам нищо, което да ме накара да се застоя на едно място. Кристина

има майка и малка сестричка – от бившата каста на Прямите.

– Трябва да се грижат за сестра ми – отвръща тя. – Не знаят дали е безопасно за нея

навън. Не искат да рискуват живота ѝ.

– Но нямат нищо против да тръгнеш сама, нали?

– Нямаха нищо против да се присъединя към друга каста. Няма да имат нищо против и

сега. – Свежда поглед. – Те просто искат да живея честен и почтен живот. А това тук не е

възможно. Просто знам, че в този град не мога да го направя.

Асансьорът се отваря и вятърът ни блъска назад. Все още е топъл, но се усеща

заплахата на наближаващата зима. Чувам гласове от покрива. Покатервам се на

стълбата. Тя трепери и подскача с всяка моя стъпка, но Кристина я придържа здраво,

докато се кача горе.

Юрая и Зийк са там. Хвърлят камъчета от покрива и се ослушват за тропота, когато

уцелят прозорци. Юрая се забавлява, като бута ръката или лакътя на Зийк, преди да

метне камъче, опитва се да му пречи, но Зийк е много бърз.

– Здрасти – казват в един глас, щом ни виждат.

– Ей, вие с един мозък ли мислите? – пита Кристина и двамата се разсмиват. Но Юрая

ми се струва малко отнесен. Сякаш не е съвсем тук, сякаш е в друго време, на друго

място. Да изгубиш някого по този начин... може би това става с тези, които оцеляват.

Макар че аз също загубих близки, а не страдам по начина, по който страда той.

Няма нито една примка за стоманеното въже и не сме дошли да се спускаме.

Всъщност не съм сигурна за другите, но аз съм дошла, за да бъда високо, да виждам

колкото е възможно по-далеч. Цялата земя на запад от мястото, където стоя, е черна,

като покрита с мръсно, тъмно одеяло. За секунда ми се струва, че виждам светлинка

около хоризонта, но след миг тя изчезва. Може би е само мираж… очите ми си правят

шега.

Другите също мълчат. Чудя се дали всички си мислят това, което и аз.

– Какво според теб има там? – пита Юрая.

Зийк свива рамене, но Кристина се осмелява да проговори:

– Ами ако е същото като тук? Още рушащи се градове, още касти, още от всичко?

– Не е възможно – клати глава Юрая. – Трябва да има нещо различно. Нещо друго.

– Или нищо – предполага Зийк. – Тези хора, които са ни затворили тук, може би са вече

мъртви. Може би всичко навън е празно, едно голямо празно нищо.

Потръпвам. Никога не съм обмисляла тази възможност. Но той е прав – не знаем нищо

за онези, които са ни затворили тук, не знаем колко поколения са живели и умрели,

откакто сме в този град. Може би сме последните живи хора?

– Няма значение – казвам. Прозвучава по-грубо, отколкото ми се иска. – Няма

значение какво има там. Трябва да го видим с очите си. И след това ще се справим с

реалността, такава, каквато е. Но първо трябва да видим.

Оставаме дълго. Погледът ми проследява наръбените очукани стени и ъгли на

сградите, докато лампите светват една по една и накрая пламват в дълга права линия.

Тогава Юрая започва да разпитва Кристина за бунта и нашият тих миг си отива, сякаш

подет и отнесен от вятъра.

На другия ден Евелин застава върху разрушения портрет на Джанийн Матюс, за да

обяви новите правила. Бивши членове на касти, безкастови, всички пълнят фоайето на

централата на Ерудитите, изливат се на улиците и прииждат, за да чуят какво има да ни

каже. Безкастовите войници стоят чинно подредени един до друг около стените, всеки от

тях е с пръст върху спусъка. Това е нейното разбиране за контрол.

– Събитията от вчера ясно показаха, че доверието между нас е напълно изчерпано –

започва тя. Изглежда изтощена, лицето

е с цвят на пепел. – Докато ситуацията се

стабилизира, ще въведем нова структура в живота на всеки един от нас. Първата от

трите мерки е задължителен вечерен час. Всеки трябва да се е прибрал в определеното

му жилище до девет часа вечерта. Никой няма право да напуска помещението си до осем

часа сутринта. Улиците ще бъдат охранявани от патрули, които ще ни пазят от хора с

лоши намерения.

Изсумтявам, но веднага се усещам да прикрия недоволството с кашлица. Кристина ме

смушква с лакът и слага пръст на устните си. Не знам какво толкова пука. Евелин не

може да ме чуе от такова разстояние. Тори, бившият лидер на Безстрашните, която

Евелин свали от власт, стои на няколко метра от мен със скръстени ръце и язвително

извити устни.

– Също така, трябва да се подготвим за новия начин на живот без касти. От днес

всички ще започнат да изучават професиите, които безкастовите упражняват, откакто се

помним. Всички ще работим по график, на принципа на ротацията, и ще изпълняваме

техните дейности, като в същото време никой няма да прекратява работата, която е

вършил досега в рамките на кастата си. – Тук спира и устните се разтягат в усмивка,

без да се усмихва наистина. Не знам как го прави. – Всички ще допринасяме поравно за

благото на града ни. Така е редно да бъде. Кастите ни разединиха, но сега ще се

обединим отново. Сега и завинаги.

Всички безкастови ликуват. Изпитвам силно чувство на тревога. Не мога да кажа, че не

е права. Но същите членове на касти, които се надигнаха срещу Едуард вчера, няма да

си затраят след това. Евелин държи града, но не е така силна, както ѝ се иска.

Когато Евелин приключва с изявлението си, решавам, че нямам желание да ме мачкат

тълпите, затова тръгвам из коридорите, за да изчакам хората да се разотидат. Попадам

на стълбището, по което се бяхме качвали към лабораторията на Джанийн. По онова

време стълбите бяха покрити с трупове. Сега са чисти, сякаш никога нищо не се е

случило.

Когато минавам покрай четвъртия етаж, чувам крясък и боричкане. Отварям вратата.

Група момчета с ленти с празен кръг на ръкавите, много млади, по-млади от мен, са се

събрали около младеж, паднал на земята.

Не е обикновен младеж, а от Прямите, облечен в черно и бяло от глава до пети.

Побягвам към тях и когато виждам как едно високо момиче от групата на безкастовите

вдига крак и се засилва да го ритне отново, извиквам:

– Хей!

Никой не ми обръща внимание. Кракът се забива в бъбрека му, той изстенва и се

превива на другата страна, за да избегне следващия удар.

– Хей! – изкрещявам пак и момичето се обръща. Много по-висока е от мен, поне с

двайсет сантиметра. Но не се страхувам. Бясна съм.

– Махни се от него! – изкрещявам.

– Нарушил е правилника за облеклото. Имам пълното право да го накажа. Не приемам

съвети от фенове на кастите – казва тя, без да откъсва очи от татуировките по шията ми.

– Бекс, това е момичето с видеото на Прайър – обажда се едно от момчетата.

Останалите са доста впечатлени, но момичето само се изкикотва:

– Е, и какво от това?

– Това, че ми се наложи да нараня доста хора, за да мина през инициацията на

Безстрашните, и ще нараня и теб, ако трябва.

Разкопчавам ципа на суичъра си, свалям го и го метвам върху Прямия. Той ме

поглежда, от лакътя му тече кръв. Оттласква се от пода и увива суичъра около раменете

си като одеяло.

– Ето, вече не нарушава правилника – казвам.

Момичето очевидно преценява ситуацията и се чуди дали да се бие с мен, или не.

Буквално чувам мислите . Дребна съм, тоест лесна мишена, но, от друга страна, съм

Безстрашна и няма да е толкова лесно да ме победи. Може би знае, че съм убивала

хора, или просто не иска да си навлича неприятности, но определено губи контрол.

Издава я колебливата усмивка, която изкривява устните ѝ.

– По-добре да те държа под око – казва тя.

– Нямам нужда от това, бъди сигурна – отвръщам. – Сега се разкарайте.

Оставам, докато се махнат, и си тръгвам. Момчето от Прямите виква:

– Чакай, суичъра ти!

– Задръж го – казвам, без да се обръщам.

Завивам зад ъгъла на коридора. Мисля, че ще ме отведе до стълбище, но се оказвам

в друг коридор, същия като този, от който бях излязла. Чувам стъпки зад себе си и се

обръщам, готова да се бия с момичето от безкастовите. Но няма никой.

Явно ме хваща параноята.

Отварям вратите на главния коридор с надежда да намеря прозорец, за да се

ориентирам къде съм, но попадам в някаква лаборатория. Всичко е изпотрошено.

Изпочупени колби и епруветки се въргалят из ъглите, подът е отрупан с намачкани

изпокъсани листа. Навеждам се да вдигна един и тогава осветлението изгасва.

Хвърлям се към вратата. Някой ме хваща за ръката, дръпва ме встрани и слага чувал

на главата ми. Друг ме притиска в ъгъла. Ритам, мятам се, боря се срещу тях, срещу

това, което са ми нахлузили. А единственото, което си повтарям наум, е: „Не, не искам

пак, не искам пак, не искам пак!“. Успявам да измъкна едната си ръка и започвам да

удрям напосоки. Мисля, че уцелвам някого по рамото или в брадичката, не съм сигурна.

– Ей, заболя ме! – обажда се глас.

– Извинявай, че те уплашихме, Трис – казва друг глас. – Но анонимността е неделима

част от нашата дейност. Не искаме да ти навредим. Не се страхувай.

– Пуснете ме тогава! – изревавам аз. Всички ръце ме държат прикована към стената. –

Кои сте вие?

– Ние сме Преданите – отвръща глас. – И сме много. И сме никой.

Не се сдържам. Разсмивам се. Може би от шока, или пък от страх. После сърцето ми

забавя ритъма си, ръцете ми треперят от облекчение. Гласът продължава:

– Разбрахме, че не си лоялна на Евелин Джонсън и нейните безкастови слуги.

– Това е пълна глупост.

– Не е по-глупаво от това да се довериш на някого, като му споделиш каква е

идентичността ти, без дори да се налага да го правиш.

Опитвам се да видя нещо през материята на това, което са нахлузили на главата ми,

но платът е плътен, а и няма осветление. Тъмно е като в гроб. После опитвам да се

облегна на стената, но е много трудно да се ориентирам кое къде е. Усещам как някаква

колба се донатрошава под обувката ми.

– Не, не съм ѝ лоялна – казвам. – Какво значение има?

– Означава, че искаш да напуснеш града – заявява гласът. Усещам леко вълнение. –

Искаме една услуга от теб, Трис Прайър. Утре в полунощ ще имаме събрание. Искаме да

доведеш своите приятели от Безстрашните.

– Добре – казвам. – Нека ви попитам тогава, ако утре така или иначе, ще ви видя,

защо днес трябва да съм с това нещо на главата?

Не зная кой е говорител на групата, но явно се обърква от въпроса ми.

– Един ден е много дълго време. И в това дълго време могат да се случат много и

опасни неща – отговаря накрая. – Ще се видим утре в полунощ на мястото, където

направи признанията си.

Вратата се отваря рязко, течението залепва чувала за бузите ми, чувам

отдалечаващите се с бяг стъпки по коридора. Когато махам нещото от главата си, в

коридора няма никой. Съвсем тихо е. Поглеждам в ръцете си. Тъмносиня калъфка за

възглавница. С това ми бяха покрили лицето! А на нея пише с боя „Касти, а не

кръвопролития“.

Не зная кои са, но едно е сигурно – имат силно развито чувство за драматизъм.

Мястото, където направи признанията си. Може да бъде само централата на

Прямите. Там се поддадох на серума на истината.

Вечерта, когато най-сетне се добирам до спалното помещение, намирам бележка от

Тобиас под чашата с вода на нощната ми масичка.

Утре сутринта е процесът срещу брат ти. Ще е при закрити врати. Няма да

мога да отида. Ще бъде много подозрително. Ще ти съобщя за присъдата веднага

щом разбера. Тогава можем да помислим за план.

Каквото и да става, скоро всичко ще приключи.

ÃËÀÂÀ

ÎÑÌÀ

Òðèñ

Часът е девет. Може би точно в момента решават каква ще е присъдата на Кейлъб.

Завързвам обувките си и приглаждам чаршафите на леглото си за четвърти път днес.

Прокарвам пръсти през косата си. Безкастовите издават присъди на закрити врати, само

когато решението е предварително взето, а Кейлъб беше дясната ръка на Джанийн до

самата ѝ смърт.

Няма смисъл да се притеснявам за присъдата. Така или иначе, тук е ясно. Всички

бивши сътрудници на Джанийн ще бъдат екзекутирани.

„Защо ти пука изобщо? – питам се. – Той те предаде, дори не се опита да спре твоята

екзекуция.“

Не ми пука. Глупости, как да не ми пука! О, не, не знам.

– Здрасти, Трис! – Кристина почуква на рамката на вратата. Юрая е зад нея. Лицето

му е ведро както винаги, но сега усмивката му изглежда сякаш е направена от вода и

всеки миг може да изтече от лицето му.

– Имаш ли някакви новини? – пита Кристина.

Проверявам стаята за кой ли път. Зная, че е празна, но никога не можеш да си сигурен.

Всички са слезли на закуска, както гласи новият правилник. Помолих Юрая и Кристина да

пропуснат храненето, за да мога да им разкажа. Стомахът ми се свива от глад.

– Да, имам новини – казвам.

Те сядат на леглото срещу моето и им описвам как бях приклещена предната нощ в

лабораторията в централата на Ерудитите, разказвам им за възглавницата и за срещата

с Преданите.

– Учудвам се, че единственото, което си направила, е да удариш някакъв по брадата –

казва Юрая.

– Бяха много повече от мен – отвръщам и се усещам, че се оправдавам. Против

принципите на Безстрашните е да се доверяват на когото и да е, и то толкова бързо, но

времената са други, странни. Не съм сигурна и колко съм Безстрашна. Все пак вече няма

касти.

Усещам леко пробождане в гърдите при мисълта колко различно е станало всичко.

Трудно е да се разделиш с някои неща.

– Какво искат според теб? – пита Кристина. – Само да напуснат града?

– Така поне прозвуча, но не мога да го потвърдя.

– И как можем да сме сигурни, че не са подставени хора на Евелин? Че не се опитват

да ни сложат някой капан, за да си признаем, че сме готови да извършим предателство?

– И това не знам – отговарям. – Но знам, че е невъзможно да се измъкнем от града

без нечия помощ. А нямам никакво намерение да седя тук, да се уча как да карам

автобус и да си лягам, когато ми се заповяда.

Кристина поглежда Юрая. В очите ѝ има тревога.

– Ей, не ви карам да идвате – казвам. – Но аз трябва да се махна оттук. Трябва да

разбера коя е Едит Прайър и кой ни чака зад оградата. Ако там изобщо има някой. Но

поне съм длъжна да проверя.

Поемам дълбоко дъх. Не знам откъде се надигна цялото това отчаяние, но вече не

мога да го крия, не мога да се правя, че не съществува. Усещам го като жива твар, която

се е събудила от дълъг сън и сега се движи из тялото ми, гърчи стомаха ми, свива

гърлото ми. Имам нужда да замина. Да науча истината.

За първи път закачливата усмивка на устните на Юрая се стопява.

– И аз – казва той.

– Добре – съгласява се Кристина и свива рамене. – Значи ще отидем на срещата.

– Разбрахме се. Може ли някой от вас да каже на Тобиас? Не трябва да се

доближавам до него, след като е раздухал официалната версия, че сме скъсали... Да се

чакаме на алеята в 11:30.

– Аз ще му кажа, май съм в неговата група днес – решава Юрая. – Ще учим за

кастите. Нямам търпение! – подхилва се саркастично той. – Мога ли да кажа на Зийк,

или мислиш, че не може да му се има пълно доверие?

– Кажи му, но го предупреди да не разказва наляво-надясно.

Поглеждам часовника. Девет и петнайсет. Вероятно са произнесли присъдата. Време е

всички да тръгнат на работа, да се учат на професиите на безкастовите. Имам чувството,

че и най-дребното нещо може да ме накара да изляза от кожата си. Коляното ми

подскача в някакъв си негов собствен ритъм.

Кристина слага ръка на рамото ми, но не ме пита нищо. Благодарна съм

, че

замълчава. Не зная какво бих могла да ѝ отговоря.

С Кристина минаваме по най-сложния път в лабиринта от коридори на централата на

Ерудитите. Вървим към задното стълбище, за да избегнем патрулите. Придърпвам

ръкави, за да покрия плътно дланите си. Преди да тръгнем, нарисувах карта на ръката

си. Зная как да стигнем до централата на Прямите, но не съм сигурна по кои задни улички

да минем, за да не ни забележат дебнещите безкастови.

Юрая ни чака пред вратата. Облечен е в черно, но яката на сива блуза да се подава

от суичъра му. Странно е да виждам Безстрашните си приятели в цвета на Аскетите –

сякаш сме прекарали заедно целия си живот. И без това понякога се чувствам точно

така.

– Казах на Фор и Зийк, но те ще ни чакат направо там. Да вървим – подканва ни той.

Побягваме един до друг по алеята към Монро Стрийт. Стряскам се при всяка наша по-

шумна стъпка и потискам трепета си. Зная, че в този случай е по-важно да сме бързи,

отколкото тихи. Завиваме и се обръщам, за да проверя дали зад нас има патрули.

Зървам няколко тъмни силуета да се движат наблизо по Мичиган Авеню, но после

изчезват зад редицата от сгради, без да спират.

– Къде е Кара? – питам Кристина шепнешком. На Стейт Стрийт сме, достатъчно далеч

от централата на Ерудитите. Почти безопасно е да се говори.

– Не знам. Не мисля, че някой я покани – казва Кристина. – Много странно, защото

знам, че тя наистина...

– Тихо! – предупреждава Юрая. – Накъде завиваме оттук?

Включвам фенера на часовника си, за да видя картата, нарисувана на ръката ми.

– Рандолф Стрийт.

Тичаме в ритъм, в почти пълен унисон. Дишаме в унисон, краката ни докосват земята в

унисон. Мускулите ме болят, но какво страхотно усещане! Да тичаш.

Стигаме до моста. Краката ме болят. Тогава виждам Жестоката борса. Запуснатата

тъмна сграда от другата страна на блатясалата река ме кара да се усмихна въпреки

болката. Когато минаваме по моста, забавям темпото, а Юрая премята ръка през рамото

ми.

– А сега трябва да изкачим един милион стъпала.

– Може да са включили асансьорите – казвам с надежда.

– Никакъв шанс – поклаща глава. – Обзалагам се, че Евелин държи под око всеки

разход на енергия през нощта. Това е най-сигурният начин да разбереш дали някой е

решил да си устройва тайни срещи някъде.

Въздъхвам. Обичам да тичам, но как мразя да катеря стълби!

Когато най-сетне стигаме до последния етаж запъхтяни и с изпразнени дробове, е пет

минути преди полунощ. Оставам до асансьора да си поема въздух, а другите

продължават. Юрая е прав – нито една запалена лампа. Само тази, която осветява знака

ИЗХОД. В меката

синя светлина виждам Тобиас. Идва откъм залата за разпити и

тръгва към мен.

От последната ни среща сме разговаряли само чрез тайни съобщения. Налага се да

впрегна цялата си воля, за да не хукна към него и да го прегърна, да заровя пръсти в

косата му, да погаля извивката на горната му устна, да прокарам длан по бузата му, по

правата линия на веждите му. Но остават само две минути до полунощ. Нямаме време.

Той обвива ръце около тялото ми и ме притиска към себе си. Оставаме така няколко

секунди. Дъхът му гъделичка ухото ми. Затварям очи и най-сетне се отпускам. Мирише на

вятър, на пот, на сапун. Мирише нa Тобиас, на сигурност и безопасност.

– Ще влизаме ли? – пита. – Не знам кои са, но предполагам, че са точни.

– Да. – Краката ми треперят от изтощение. Нямам идея как ще сляза по тези стълби и

как ще бягам обратно до централата на Ерудитите. – Разбра ли нещо за Кейлъб?

– Може би е по-добре да говорим за това после – казва, но лицето му помръква.

Това е точният отговор на въпроса ми. Няма нужда да знам повече.

– Ще го екзекутират, нали? – питам тихо.

Той кимва, хваща ръката ми, а аз не знам какво да чувствам. Трябва ли изобщо да

чувствам нещо?

Влизаме заедно в залата, където с Тобиас ни бяха разпитвали под влиянието на

серума на истината. Това е мястото, където направих своите признания.

На пода в кръг са наредени запалени свещи. Виждам познати и непознати лица. Сюзън

и Робърт са застанали един до друг, Питър стои със скръстени ръце в другия край на

стаята, Юрая и Зийк са при Тори и няколко други Безстрашни, Кристина е при майка си и

сестра си, а в ъгъла стоят двама притеснени и сконфузени Ерудити. Новото ни облекло

не може да прикрие разделението на касти между нас – те са вкоренени, заложени в

съществуването ни.

Кристина ме извиква:

– Това е майка ми Стефани – казва тя. Жената има тъмна къдрава коса със сиви

кичури. – А това е сестра ми Роуз. Мамо, Роуз, това е моята приятелка Трис, а това е

моят инструктор Фор.

– Очевидно е – заявява майка

. – Видяхме разпита им преди няколко седмици,

Кристина.

– Просто се опитвах да бъда вежлива.

– Вежливостта е лъжа и...

– Да, да, знам – завърта очи Кристина.

Майка

и сестра

се споглеждат. Не съм сигурна дали в очите им има гняв, или

предпазливост, или и двете. Тогава сестра ѝ се обръща към мен и ме пита:

– Значи ти уби приятеля на Кристина?

Думите ме вледеняват. Сякаш някой забива голямо остро парче лед по дължината

на тялото ми и го разцепва на две. Искам да отвърна, но не намирам думите.

– Роуз! – скарва

се Кристина. Усещам как Тобиас се изпъчва, мускулите му се

опъват от напрежение. Готов за бой, както винаги.

– Просто си помислих, че трябва да си изясним всичко – отвръща Роуз. – Така се пести

време.

– И се чудиш защо напуснах нашата каста! – казва Кристина. – Да си прям и честен не

означава, че трябва да говориш каквото си искаш и когато си искаш. Това означава, че

правиш избор да казваш истината.

– Премълчаната лъжа си остава лъжа.

– Искате истината? Не мисля, че това е мястото и времето. Ще се видим после. – Тя

тръсва неодобрително глава и тръгва с нас далеч от семейството си. – Съжалявам за

случилото се. Просто те не прощават лесно.

– Няма проблем – казвам. Излъгвам.

Мислех си, че когато Кристина ми прости, най-тежките последствия от смъртта на Уил

ще са преодолени. Но когато убиеш човек, когото обичаш, трудното никога не свършва.

Просто става по-лесно да мислиш за други неща, а не да мислиш през цялото време

какво си направил.

Поглеждам часовника си, точно полунощ е. От срещуположната част на залата се

отваря врата и влизат два тъмни силуета. Първият е на Йохана Рейес, бивш говорител

на Миротворците. Разпознавам я по белега през средата на лицето и по жълтата яка на

ризата , подаваща се от черното яке. Другият силует е пак на жена, но не мога да я

позная. Облечена е в синьо.

Изпитвам внезапен пристъп на ужас и паника. Прилича на... Джанийн. Не, не е

възможно, видях я мъртва.

Жената се приближава. Руса е като Джанийн, величествена е като статуя. Очилата

се полюшват от предния джоб. Косата е сплетена на плитка. Ерудит от глава до пети,

но не е Джанийн.

Кара!

Кара и Йохана са водачите на Преданите?

– Здравейте – казва Кара и всички разговори секват. Тя се усмихва, но като по

задължение. Сякаш присъства на официално събрание. – Нямаме право да сме тук,

затова срещата ни ще е кратка. Някои от вас, като Тори и Зийк, ни помагат от няколко

дни.

Поглеждам Зийк. Помагал е на Кара? Да, бях забравила, че навремето беше шпионин

на Безстрашните. Може би тогава е доказал лоялността си към Кара – бяха се

сприятелили преди тя да напусне централата на Ерудитите.

Той ме поглежда и ми се усмихва.

Йохана продължава:

– Някои от вас са тук, защото имаме нужда от помощта ви. Всички сте тук, защото не

сте предани и лоялни на Евелин Джонсън и не искате тя да определя съдбата на града

ни.

Кара докосва длани и казва:

– Ние вярваме, че трябва да следваме и да бъдем предани на повелите на хората,

формирали този град. А те са две: да се създадат касти и когато имаме достатъчно

голям брой Дивергенти сред нас, те да се изпратят отвъд стената, за да помогнат на

хората там. Това беше и посланието на Едит Прайър. Считаме, че макар и броят на

Дивергентите да не е достатъчно голям, ситуацията в града е непоносима и моментът да

изпратим хора отвъд стената е назрял.

Ако следваме повелите на нашите предци, можем да набележим две цели: да свалим

Евелин и безкастовите от власт, за да можем да възстановим кастите, и да изпратим

някои от нашите членове отвъд оградата, за да видят какво има там. Йохана ще се

занимава с първата задача, а аз – с втората. Именно върху нея ще се фокусираме тази

вечер. – Кара млъква и прибира един изпаднал кичур в плитката си. – Няма да можем да

изпратим много хора, защото ако групата е голяма, ще бъде забелязана лесно. Евелин

няма да ни остави да напуснем без битка. Затова мисля, че е добре да се формира група

от хора, които имат опит и знаят как да оцеляват при всякакви опасности.

Поглеждам Тобиас. Ние сме опитните и знаещите.

– Кристина, Трис, Тобиас, Тори, Зийк и Питър – това е моят избор – заявява Кара. –

Всеки един от вас е доказал уменията и качествата си и това е причината да ви помоля

да дойдете с мен отвъд стената на града. Разбира се, изборът е ваш.

– Питър? – питам, без да се замисля. Не мога да си представя какви качества е

доказвал, нито пък при какви обстоятелства, за да бъде избран.

– Той не позволи на Ерудитите да те убият – казва меко тя. – Кой, мислиш, му помогна

да инсценира смъртта ти?

Поглеждам въпросително. Никога не съм се замисляла за това. Прекалено много неща

се бяха случили след провалената екзекуция, за да обърна внимание на подробностите

около спасяването ми. Но, да, сега разбирам. Кара е единственият всеизвестен

дезертьор от Ерудитите по това време и е била единственият човек, към когото Питър е

можел да се обърне за помощ. Кой друг би му помогнал? Кой друг би знаел как?

Замълчавам. Не възразявам. Добре, не ми се ще да напусна този град с Питър, но

толкова отчаяно искам да избягам, че решавам да не правя голям проблем за такава

дреболия.

– Много Безстрашни има в тази група – обажда се скептично едно момиче. Има дебели

сключени вежди и бледа кожа. Когато обръща главата си, виждам татуировката зад

ухото

. Била е Безстрашна и е станала трансфер при Ерудитите. Няма никакво

съмнение.

– Така е – отвръща Кара. – Но това, от което се нуждаем, е група от хора, чиито

умения ще им помогнат да излязат от този град живи. Обучението, през което преминават

Безстрашните, гарантира, че ще успеят. Имат качествата за тази задача.

– Съжалявам, но мисля, че няма да мога да тръгна – обажда се Зийк. – Не мога да

оставя Шона сама тук. Не и след като сестра ѝ. .. знаете...

– Аз ще тръгна – казва Юрая. Вдигнал е високо ръка. – Аз съм Безстрашен, стрелям

много добре и съм приятна гледка за всяко око.

Засмивам се. На Кара не ѝ е никак смешно, но кимва в съгласие.

– Благодаря – отвръща тя.

– Кара, трябва да се измъкнете от града много бързо – казва момичето, сменило

кастата на Безстрашните с тази на Ерудитите. – Ще имаш нужда от човек, който разбира

от влакове.

– О, да. Правилно. Някой тук знае ли да кара влак?

– Ох, аз – обажда се пак момичето. – Мислех, че се подразбра.

Планът се подрежда, парчетата от пъзела се напасват. Йохана предлага в края на

железопътната линия извън града да вземем камионите на Миротворците. Самата тя ще

ги осигури. Стефани и Роуз предлагат да наблюдават всяко движение на Евелин в

часовете преди бягството и да докладват в централата на Миротворците за всичко,

което им се стори подозрително. Ще използват двупосочна радиовръзка. Безстрашните,

които са дошли с Тори, предлагат да ни намерят оръжия. Кара и момичето от Ерудитите

търсят слабости в плана, обсъждаме варианти и в крайна сметка успяваме да съберем

всичко в една почти перфектна схема.

Остава само един въпрос и Кара се осмелява да го зададе.

– Кога ще тръгнем?

– Утре вечер – позволявам си да отговоря.

ÃËÀÂÀ

ÄÅÂÅÒÀ

Òîáèàñ

Нощният въздух се влива в дробовете ми. Имам чувството, че това е една от

последните ми отредени глътки въздух. Утре ще напусна това място и ще търся ново.

Юрая, Зийк и Кристина тръгват към централата на Ерудитите. Хващам ръката на Трис

и я задържам до мен.

– Чакай – казвам. – Нека отидем някъде.

– Да отидем, но...

– Само за мъничко. – Скривам я зад ъгъла на сградата. Въпреки че е нощ, мога да

видя черната вода, която пълни празния канал. Лунната светлина разлива светли петна

по вълничките. – Ти си с мен, нали не си забравила? Няма да те арестуват.

Устните ѝ леко се извиват, почти се усмихва.

Завиваме по улицата, тя обляга тялото си на стената, а аз заставам пред нея. Реката

тече зад мен. Трис си е сложила нещо черно около очите, така че цветът им изпъква още

повече – ярък и поразителен.

– Не знам какво да правя. – Притиска лицето си с ръце и заравя пръсти в косата си. –

За Кейлъб.

– Не знаеш ли?

Тя се отдръпва встрани, за да ме погледне.

– Трис. – Слагам ръце на стената от двете страни на главата и се навеждам към

нея. – Не искаш той да умре. Знам, че не искаш.

– Там е работата, че... – Тя затваря очи. – Толкова съм... препълнена с гняв. Не искам

да мисля за него, защото всеки път, когато мисля, ми се иска да...

– Знам. Господи, знам! – През целия си съзнателен живот бях мечтал и си бях

представял как ще убия Маркъс. Веднъж дори направих план. Щях да го убия с нож, за

да усетя как топлината на тялото му го напуска, за да съм достатъчно близо да

наблюдавам как светлината в очите му гасне. И докато мислех за това, докато планирах,

се вцепенявах от същия онзи ужас, който изпитвах от него и от нечовешката му

жестокост.

– Родителите ми вероятно биха искали да го спася. – Тя вдига очи към небето. – Биха

казали, че е егоистично да оставиш някого да умре само защото е съгрешил спрямо теб.

Прощавай, прощавай, прощавай безкрайно.

– Тук не става дума за това какво искат те, Трис.

– Напротив, за това става дума. – Тя се оттласква от стената. – Винаги е било така,

винаги е ставало както те искат. Защото той принадлежи на тях повече, отколкото

принадлежи на мен. А аз искам да ги накарам да се гордеят с мен. Това е всичко, което

искам.

Поглежда ме решително. Никога не съм имал родители, които да ми дадат добър

пример, родители, чиито очаквания спрямо мен да бъдат достатъчен мотив да живея и да

се боря. Но при нея нещата не стоят така. Представям си ги вътре в нея как я изпълват

със смелост и красота, как оставят своя отпечатък.

Докосвам бузата ѝ и прокарвам пръсти през косите ѝ.

– Ще го измъкна.

– Моля?

– Ще го измъкна от килията. Утре, преди да тръгнем. Ще го направя.

– Наистина ли? Сигурен ли си?

– Разбира се, че съм сигурен.

– Аз... – Тя ме поглежда притеснено. – Благодаря. Ти си... изключителен.

– Не ми благодари и не казвай такива неща, защото не си разбрала какъв е скритият

ми мотив – засмивам се аз. – Не те доведох тук, за да си говорим за Кейлъб.

– О? Така ли?

Слагам ръце върху бедрата и леко я притискам към стената. Тя вдига глава и ме

поглежда с чистите си нетърпеливи очи. Навеждам се да усетя дъха , но веднага се

отдръпвам, колкото да я подразня.

Тя закача пръсти в гайките на колана ми и се опитва да ме придърпа към себе си. Не

успява. Изпънал съм ръце, опрени на стената, и те държат цялата тежест на тялото ми.

Опитва се да ме целуне, но извръщам глава. Искам да я предизвикам, да я разпаля.

Целувам само меката кожа под ухото , после врата. Вдишвам уханието – мирише на

сол, на нощен бяг.

– Направи ми една услуга – прошепва в ухото ми. – Моля те, никога не действай без

този скрит мотив.

После слага длани върху ръцете ми. Пръстите

нежно погалват всички татуирани

места по кожата ми. Плъзгат се под колана на джинсите ми и тя ме придърпва рязко към

себе си. Заравям лице във врата ѝ, почти не мога да дишам. Не мога да помръдна.

А когато най-сетне се целуваме... какво облекчение! Тя въздъхва, а аз усещам как

дръзка усмивка се разлива по лицето ми.

Повдигнам я, опирам я на стената, краката обвиват кръста ми. Тя ме целува и се

смее, а аз се чувствам непобедим. Може би и тя се чувства така. Пръстите остават

впити в мускулите на ръцете ми. Нощният въздух изпълва дробовете ми. Сякаш това е

една от първите ми глътки истински въздух. Сякаш едва сега се уча да дишам.

ÃËÀÂÀ

ÄÅÑÅÒÀ

Òîáèàñ

Изпотрошените постройки в сектора на Безстрашните изглеждат като портали

към други светове. Пред мен стъклената сграда пронизва небето като копие.

Пулсът във връхчетата на пръстите ми отбелязва преминаващите секунди. Въздухът в

дробовете ми е богат и цветен, въпреки че лятото си отива. Имаше време, когато тичах и

се биех, защото исках да имам здрави мускули. Бързите ми крака са ме спасявали

неведнъж и вече не мога да мисля за бягане и бой извън основната им същност: начин да

остана жив.

Когато стигам до входа, забавям крачка, за да възстановя равномерното си дишане.

Стъклените панели над мен отразяват светлината във всички посоки. Някъде там горе

все още стои онзи стол, на който седях, докато ръководех симулираните атаки. Някъде

там е и петното от кръвта на бащата на Трис. Някъде там гласът на Трис проби

симулацията, в която ме бяха вкарали, усетих ръката

на гърдите си, усетих как ме

връща обратно към действителността.

Влизам в стаята, вадя от задния си джоб малка черна кутийка със спринцовка. Това е

кутийката, която винаги ползвам. С мека, деликатна възглавничка за иглата. Не знам

защо я нося постоянно с мен. Признак на смелост или на болна слабост?

Опирам спринцовката до гърлото си, затварям очи и я изпразвам. Черната кутийка

пада на земята и отскача настрани. Когато отварям очи, е изчезнала.

На покрива на небостъргача Ханкок съм, близо до въжената линия – мястото, където

Безстрашните флиртуват със смъртта. Облаците са почернели и натежали от дъждовни

капки. Отварям уста и вятърът нахлува в дробовете ми. Отдясно стоманеното въже се

скъсва, отскача назад и натрошава прозорците под мен.

Зрението ми се фокусира върху ръба на покрива, очите ми са приковани към нещо по-

малко от връх на карфица. Чувам дишането си въпреки оглушително свирещия в ушите

ми вятър. Насилвам се да тръгна към ръба на покрива. Дъждът започва да ме удря по

раменете и главата, сякаш се опитва да ме събори на земята. Пренасям тежестта си

съвсем леко напред и падам. Стискам зъби, за да потисна вика си, задушавам го със

собствения си страх.

Приземявам се, но нямам и секунда да се осъзная. Стените около мен започват да се

затварят, дървени греди се врязват в гръбнака ми, после в главата ми, в краката ми.

Клаустрофобия. Слагам ръце пред гърдите си, затварям очи и се опитвам да не изпадам

в паника.

Спомням си за Ерик и за неговата среща със страха. Беше преодолял ужаса чрез

дълбоко дишане и логика. И за Трис, която някак бе успяла да напълни ръцете си с

оръжия, да се изправи и да атакува най-големите си кошмари. Но аз не съм Ерик, не съм

и Трис. Какво съм аз? Какво ми е необходимо, за да преодолея страховете си?

Знам отговора, разбира се, че го знам. Трябва да им отрека силата да ме контролират.

Трябва да осъзная, че аз съм силният, а не те.

Поемам си дъх и с все сила удрям стените вляво и вдясно от мен. Кутията изскърцва,

чупи си, летвите започват да падат една по една върху бетонния под с ужасен трясък.

Оставам прав над тях. Тъмно е.

Амар, моят инструктор, ни беше научил, че нашите страхове са динамични, могат да се

влияят от настроенията ни, да се променят с онзи тих шепот на кошмарите ни. Но моите

страхове винаги са били едни и същи... допреди няколко седмици. Докато успях да

докажа на себе си, че мога да бъда по-силен от баща си. Докато разбрах, че има човек,

когото се ужасявам да загубя.

Не знам какво ще видя сега.

Чакам много дълго, без нищо да се случи. Стаята продължава да е тъмна, подът е все

така студен и твърд, сърцето ми все още бие по-бързо от нормалното. Поглеждам

часовника си и установявам, че е на другата ръка. Обикновено го нося на лявата, а не на

дясната. Каишката му е сива, а не черна.

Тогава забелязвам твърди гъсти косми по пръстите си. Нямаше ги преди. Мазолите по

кокалчетата ми са изчезнали. Поглеждам надолу и виждам, че нося широки сиви

панталони и сива риза. Станал съм по-дебел в кръста и по-тесен в раменете.

Вдигам очи към огледалото, появило се незнайно откъде. Лицето, което ме гледа от

него, не е моето, а на Маркъс.

Намига ми. Усещам как съвсем против моята воля мускулите около окото ми се свиват,

за да му намигна и аз. Без дума, без предупреждение, неговите... моите... нашите ръце

удрят огледалото и се увиват около врата на отражението ми. Но тогава огледалото

изчезва и моите... неговите... нашите ръце са около нашето собствено гърло, зрението

ни се замъглява, в крайчеца на очите ни се появяват черни петна. Падаме на земята, а

ръцете стискат здраво като в менгеме.

Не, не мога да измисля начин да изляза от тук.

Изпищявам. Може би инстинктивно. Звукът от писъка ми започва да вибрира по ръцете

ми. Представям си, че тези ръце са мои, само мои. Наистина мои. Големи длани, тънки

пръсти и мазоли по кокалчетата от стотиците часове пред боксовата круша. Представям

си как моето отражение се превръща във вода и тази вода се стича по кожата на

Маркъс, а с всяка падаща по тялото му капка частица от него се превръща в частица от

мен. Създавам себе си отново, по мое подобие и мое виждане.

Паднал съм на колене върху бетонния под и се боря за глътка въздух.

Ръцете ми треперят. Опипвам врата си, раменете, ръцете. Трябва да се уверя, че

всичко е наред.

Преди няколко седмици, във влака, когато с Трис отивахме да се срещнем с Евелин,

казах, че Маркъс все още се явява в моята зона на страха, но се е променил. Много

размишлявах върху това. Изпълваше ума ми всяка вечер преди да заспя, а първото

нещо, за което се сещах и което сутрин буквално блъскаше по още заспалото ми

съзнание, бе мисълта за него. Всяка сутрин, с всяко събуждане. Все още се страхувам от

него. Знам това. Но сега се страхувам по различен начин – не съм дете, не се боя от

наказанията на ужасния си баща, от опасността, която влиза с него у дома. Пораснал съм

и страхът е друг – от заплахата, която той представлява за характера ми, за бъдещето

ми, за личността ми.

Но дори този страх не може да се сравни с това, което зная, че следва. Сигурен съм.

Макар и подготвен за него, искам да разрежа вената си и да махна серума от кръвта си,

да махна кръвта си, ако трябва, но да не го видя пак.

На пода пред мен се появява езеро от светлина. Ръка. Пръстите се свиват и се

опитват да стигнат до светлината. След това се появява втора ръка, а после и глава с

гъста руса коса. Жената кашля и се мъчи да се добере до езерото светлина. Лази

сантиметър по сантиметър. Искам да се приближа и да ѝ помогна, но съм вледенен.

Жената обръща лице към мен и виждам, че това е Трис. От устните се излива кръв,

капе надолу и се събира на брадичката

. Кръвясалите

очи ме гледат, тя вие:

„Помощ!“.

Кашля и плюе кръв по пода. Втурвам се към нея. Някак зная, че ако не стигна

навреме, светлината в очите ще угасне. Около мен – тела, държат ме като в клетка,

усещам как милиони ръце ме дърпат назад, костите на десетки тела се впиват в мен, но

аз продължавам напред. Забивам нокти в ръцете, които се опитват да ме задържат, но

одирам само себе си.

Изкрещявам името

. Тя кашля и изплюва още кръв. Пищи за помощ, а аз викам

името . После вече не чувам нищо, не чувствам нищо, освен ударите на сърцето си и

собствения си ужас.

Тя пада изнемощяла на земята. Очите ѝ хлътват. Прекалено късно е.

Мракът се разпръсва. Светлината се връща. По стените на стаята има графити, а

срещу мен – огледални прозорци към стаята за наблюдение. В ъглите има камери, които

преди записваха всяка сесия. Пот се стича по врата и гърба ми. Обърсвам лице с ризата

си и тръгвам към вратата. Черната кутийка със спринцовката и иглата остава на пода зад

мен. Няма нужда да продължавам да разкривам страховете си пред самия себе си. Зная

ги. Остава само да ги преодолея.

От опит знам, че с увереност можеш да влезеш и в най-забранените места. Като

например в килиите на третия етаж в централата на Ерудитите.

Или може би не. Преди да стигна до вратата, един безкастов препречва пътя ми с

пушката си. Нервен съм, едва преглъщам.

– Къде отиваш?

Слагам ръка на пушката му и я отблъсвам настрани.

– Махни това нещо от мен. Тук съм по заповед на Евелин. Отивам да видя един

затворник.

– Никой не ми е казал нищо за извънредни посещения днес.

Заговарям тихо, сякаш му споделям някаква голяма тайна, а от него се очаква да я

пази.

– Защото тя не иска това посещение да бъде обявено официално.

– Чък? – подвиква някой от горния етаж. Тереза е. – Пусни го. Няма проблем.

Кимвам и продължавам напред. Мръсотията в коридорите е изметена, почистили са,

но все още никой не е сменил изпочупените крушки. Пристъпвам от светло към пълен

мрак. Тъмни петна като синини по пребито до смърт тяло. Трябва да намеря килията му.

Когато стигам до северния коридор, не тръгвам веднага натам, а към жената, която

седи в края на коридора. На средна възраст е, очите са странно клюмнали в краищата,

а устните

са свити в тънка черта. Изглежда безкрайно уморена, сякаш всичко я

изтощава, дори моето присъствие.

– Здравей – казвам. – Казвам се Тобиас Итън. Тук съм по заповед на Евелин Джонсън.

Трябва да взема един затворник.

Изражението изобщо не се променя, когато чува името ми. Минава ми през ума, че

може да се наложи да я нокаутирам, за да си свърша работата. Тя вади някакво парче

намачкана хартия, изглажда го върху лявата си длан. На листа са написани имената на

затворниците и номерата на килиите им.

– Име? – пита.

– Кейлъб Прайър. 308А.

– Ти си синът на Евелин, нали?

– Аха... искам да кажа да. – От онези хора е, които не приемат „аха“ за отговор.

Тя става и ме повежда към метална врата с номер 308А. Запитвам се за какво ли е

била ползвана тази стая преди в града ни да се появи такава крещяща нужда от

затворнически килии. Набира кода и вратата се отваря.

– Предполагам, от мен се очаква да не гледам какво възнамеряваш да правиш с

него – казва тя.

Очевидно смята, че съм дошъл да го убия. Решавам да я оставя да си мисли каквото

си иска.

– Да – отвръщам.

– Моля те, направи ми една услуга. Кажи една-две добри думи за мен пред Евелин. Не

искам да имам толкова много нощни смени. Казвам се Дреа.

– Няма проблем.

Свива намачкания лист в дланта си и го набутва обратно в джоба. После се

отдалечава. Ръката ми остава на дръжката на вратата, докато Дреа седне обратно на

мястото си. Разполага се с гръб към помещението, така, че да не гледа към мен. Струва

ми се, че прави това добре, сякаш го е вършила и преди. Колко ли хора са изчезнали от

тези килии по нареждане на Евелин?

Влизам. Кейлъб Прайър седи зад метално бюро и чете книга. Косата му е преметната

от едната страна на главата му.

– Какво искаш? – пита.

– Много ми е неприятно, че трябва да ти съобщя това. – Спирам. Реших преди няколко

часа как точно да процедирам. Искам да му дам добър урок. Налага се да поизлъжа. –

Всъщност не, не ми е неприятно. Както и да е. Екзекуцията ти е насрочена за нова дата.

За тази вечер.

Това вече го кара да ме чуе. Размърдва се върху стола и ме поглежда. Очите му се

разширяват и разширяват като очите на пиле, приклещено от хищник.

– Това някаква шега ли е?

– Не ме бива много по шегите, не мога да разказвам и вицове.

– Не – тръсва глава невярващо. – Не! Имам няколко седмици. Не тази вечер...

– Ако млъкнеш, ще ти дам един час да асимилираш информацията. Ако не млъкнеш,

ще те фрасна, ще те изнеса и ще те разстрелям навън, така че няма да имаш

възможност да се осъзнаеш. Решавай, и то бързичко!

Да гледаш как един Ерудит обмисля нещо, е като да гледаш как работи часовников

механизъм. Колелцата се въртят, обръщат, наместват се, действат заедно, за да

изпълнят една обща задача. В този случай задачата му е да разбере защо трябва да

умре толкова скоро.

Кейлъб поглежда отворената зад гърба ми врата, хваща стола, на който седи, и го

запраща към мен. Краката на стола ме удрят лошо, това ме забавя малко, точно колкото

да му дам възможност да се измъкне в коридора.

Тръгвам по петите му. Ръцете ми горят от удара, но съм много по-бърз от него.

Блъскам го в гърба и той пада на лицето си. Опирам коляно в гърба му, издърпвам

китките му назад и ги завързвам с пластмасова лента. Той простенва, а когато го вдигам

на крака, от носа му тече кръв.

Погледът на Дреа среща моя, но само за части от секундата. После тя веднага

отвръща очи.

Повличам го по коридора, но не обратно към охраната, а към аварийния изход.

Тръгваме по тесните стълби надолу. Всяко ехо от стъпките ни застига и припокрива

предишното. Кух, глух дисонанс. Когато стигаме до аварийния изход, почуквам на вратата

и Зийк отваря с глуповата усмивка на лицето.

– Някакви неприятности с охраната?

– Не.

– Знаех си, че Дреа няма да е проблем. Обикновено нищо и никой не я интересува.

– Май доста често ѝ се е налагало да гледа на другата страна.

– Никак не се учудвам. Това ли е Прайър?

– Самият той.

– Защо кърви?

– Защото е идиот.

Зийк ми подава черно яке със символа на безкастовите, зашит на яката.

– Не знаех, че идиотизмът предизвиква спонтанно кръвотечение от носа.

Наметвам якето около раменете на Кейлъб и го закопчавам на гърдите. Не смее да ме

погледне.

– Може би е някакъв медицински феномен, който някой ден ще бъде проучен –

казвам. – Чисто ли е напред?

– Да, проверих. – Зийк вади пистолета си и ми го подава. – Внимавай, зареден е. Сега

няма да е зле да ме удариш, за да бъда по-убедителен, когато казвам на безкастовите,

че си ми го откраднал.

– Искаш да те ударя?

– Хайде, не се преструвай, че никога не ти се е искало. Направи го, Фор.

Обичам да удрям хората. Харесва ми експлозията на енергия и сила, и чувството, че

съм недосегаем, защото мога да наранявам други. Но мразя това в себе си, защото

точно тази част от мен е съвсем сбъркана.

Зийк обгръща тялото си с ръце, стяга се, за да поеме удара, а аз свивам юмрук.

– Хайде, направи го бързо, срамежлива теменужке – казва той.

Решавам да се прицеля в челюстта, защото се чупи трудно, но остават прилични

синини. Засилвам се и го удрям точно там, където съм решил. Зийк простенва и притисва

лицето си с ръце. Ръката ме заболява.

– Страхотно – казва Зийк и се изплюва до стената на сградата. – Е, май това е всичко.

– Да, май да.

– Вероятно няма да се видим пак, а? Искам да кажа... знам, че другите може би ще

пожелаят да се върнат, но ти... – Замълчава, чуди се за момент и продължава: – Просто

ми се струва, че ще си по-щастлив, ако оставиш всичко зад гърба си. Това искам да

кажа.

– Аха. Предполагам, че си прав. – Свеждам очи. – Сигурен ли си, че не искаш да

дойдеш?

– Не мога. Шона не може да се оправи там, където отивате, а аз няма да я оставя. –

Докосва челюстта си и опипва кожата. – Гледай Юрая да не пие прекалено много, моля

те.

– Да, добре.

– Не, наистина. Грижи се за него. – Гласът му заглъхва, както винаги, когато е

сериозен. А сега е много сериозен. – Обещай ми, че ще го пазиш.

Винаги съм знаел, още от мига, в който се запознах с тях, че Зийк и Юрая са повече от

братя. Бяха загубили баща си още като много малки. Предполагам, че Зийк е бил и брат,

и баща. Не искам дори да си представя какво изпитва, като го вижда, че си отива от

града. Особено сега, когато Юрая е тотално сломен от смъртта на Марлийн.

– Обещавам – казвам.

Зная, че е време да тръгвам, но искам да задържа още малко този момент. Разбирам

колко е важен за двама ни. Зийк е един от първите ми приятели сред Безстрашните, след

като оцелях по време на инициацията. После той работеше с мен в контролната зала,

гледахме камерите, пишехме тъпи програми, играехме игри с числа. Никога не ме попита

за истинското ми име. Не ме попита нищо. Не изискваше нищо от мен.

– Хайде да приключваме с това. Ела да те прегърна – казва.

Прегръщам го със свободната си ръка, не искам да пускам Кейлъб. Зийк ме стисва

здраво.

Разделяме се, аз повличам Кейлъб по улицата, но не устоявам, обръщам се и

извиквам:

– Ще ми липсваш.

– И ти на мен, сладурче!

Засмива се, белите му зъби проблясват в здрача. Това е последното, което виждам от

Зийк, преди да побегна в тръс към влака.

– Заминаваш ли някъде? – пита Кейлъб задъхано. – Ти и някой друг? Заминавате ли

някъде?

– Да.

– Сестра ми заминава ли?

Въпросът му отприщва целия ми гняв и ярост. Няма да мога да задоволя събудилия се

в мен звяр само с думи и обиди. Само як удар по ухото му може да ме поуспокои. Той

потръпва, присвива рамене, премигва и сякаш се подготвя за втори удар.

Дали съм изглеждал като него, когато баща ми правеше това с мен?

– Тя не ти е сестра. Ти я предаде. Ти я измъчва. Ти отне единственото семейство,

което имаше. И защо? За какво? Защото трябваше да пазиш тайните на Джанийн?

Защото искаше да останеш в нейния град? Да си на топло и сигурно? Ти си един пъзльо.

– Не, не съм пъзльо. Знаех, че ако...

– Спри – прекъсвам го. – Нека се придържаме към първоначалната уговорка да си

държиш устата затворена.

– Добре – казва той. – Къде ме водиш? Можеш да ме застреляш и тук, нали?

Спирам. Виждам сянка на тротоара зад нас. Плъзва се през периферното ми зрение.

Завъртам се с вдигнат пистолет, но сянката изчезва.

Продължавам да вървя, дърпам Кейлъб с мен и се ослушвам за стъпки зад нас. Под

краката ни – надробени стъкла. Сградите са тъмни и мрачни, уличните знаци – изкривени

и увиснали като последните останали листа на есенно дърво, хванали се за живота със

сетни сили. Стигаме до гарата, където трябва да се качим на влака. Повеждам Кейлъб

към металните стълби на платформата.

Виждам влака отдалече. Последното ми пътешествие през града. Преди години за мен

влаковете бяха природна сила, нещо, което продължава по пътя си, никога не спира,

независимо какво правят хората, затворени в пределите на града. Те бяха нещо могъщо

и пулсиращо от живот. После се срещнах с някои от мъжете и жените, които карат

влаковете, и част от мистерията им беше разбулена. Но това, което означават за мен...

никога няма да си отиде. Една от първите ми задачи като Безстрашен беше да скоча в

един влак. И оттогава те са за мен свобода, дават ми сила да се движа из този свят, в

който бях изпитвал унижение и болка, заключен в сектора на Аскетите, в дом, който беше

мой затвор.

Когато влакът приближава, разрязвам лентата на китките на Кейлъб и стисвам здраво

ръката му.

– Знаеш какво да правиш, нали? Скачаш в последния вагон.

Той сваля якето и го пуска на земята.

– Да.

Хукваме заедно по очуканите дъски на платформата и се опитваме да бягаме

успоредно на една отворена врата. Той не протяга ръка към дръжката, затова го бутам.

Препъва се, хваща се за нея, изтегля се нагоре и се качва в последния вагон.

Платформата свършва, нямам място да бягам повече. Хващам дръжката и се мятам

вътре. Всичките ми мускули ме движат в една посока – напред и навътре.

Трис е във вагона и се усмихва дяволито. Черното

яке е закопчано до врата.

Лицето

е така хубаво, макар и заобиколено от мрак. Тя хваща яката на якето ми,

придърпва ме към себе си за целувка. Когато се отдръпва, ми казва:

– Винаги съм обичала да гледам как го правиш.

Засмивам се.

– Това значи си планирал! – провиква се Кейлъб зад мен. – Искал си тя да гледа как

ме екзекутираш. Това е...

– Как го екзекутираш? – повтаря Трис, без дори да го погледне.

– Да. Накарах го да си мисли, че го водя на екзекуция – казвам достатъчно високо, за

да ме чуе. – Нещо подобно на това, което той направи с теб в централата на Ерудитите.

– И... и няма да ме екзекутираш? – Осветеното му от лунната светлина лице се

отпуска от шока. Забелязвам, че е закопчал ризата си накриво.

– Не, няма – отговарям. – Всъщност ти спасих живота.

Той се кани да каже нещо, но го спирам.

– Може да не се наложи да ми благодариш все още. Вземаме те с нас, навън, отвъд

оградата.

Отвъд оградата е мястото, което толкова упорито се бе опитвал да избегне, дори се

обърна срещу сестра си, за да не се налага да ходи там. Стори ми се по-добро наказание

от смъртта. Смъртта е толкова кратка. А там... там нищо не е сигурно.

Изглежда уплашен, но не чак толкова, колкото очаквах. Едва сега ми се струва, че

започвам да разбирам как са подредени нещата в съзнанието му. Първо – неговият

живот, след това – собственият му комфорт в свят, който сам е създал, и трето – или

някъде далеч след трето – животът на хората, които би трябвало да обича. Той е от

онези малки, презрени хора, които са прекалено жалки, за да осъзнаят колко са малки и

презрени. Дори и да го засипя с обиди, това нищо няма да промени, никой и нищо не може

да въздейства на такива хора. Вместо да изпитвам гняв към него, изпитвам единствено

тежест и безпомощност.

Не искам да мисля повече за него. Вземам ръката на Трис в моята и я отвеждам до

другия край на вагона, за да гледаме заедно как градът изчезва зад нас. Стоим един до

друг до отворената врата, държим се за дръжките. Сградите изглеждат като тъмно

нащърбено петно в нощното небе.

– Тръгнали са след нас – казвам.

– Ще внимаваме – отвръща тя.

– Къде са другите?

– В предните няколко вагона – казва ми. – Помислих си, че трябва да сме насаме. Е,

доколкото това е възможно при тези обстоятелства.

Усмихва се. Това са последните ни мигове в града. Разбира се, че ще ги прекараме

насаме!

– Това място ще ми липсва – въздъхва тя.

– Наистина ли? За мен е избавление.

– И нищо няма да ти липсва? Нито един хубав спомен? – смушква ме с лакът.

– Е, добре. Има един-два – усмихвам се.

– Аз в тях ли съм? – пита. – Знам, че това прозвуча егоистично, но разбираш какво

искам да кажа.

– Предполагам, че имам и хубави спомени – свивам рамене. – При Безстрашните

животът ми се промени. Имам ново име. Станах Фор, благодарение на инструктора ми.

Той ме кръсти така.

– Наистина ли? – Тя извива глава назад. – Защо не го познавам?

– Защото е мъртъв. Беше Дивергент. – Свивам рамене, но не ми е все едно. Всъщност

Амар беше първият човек, който забеляза, че съм Дивергент, и ме научи как да го

прикривам. Но не умееше да прикрива себе си. Това го уби.

Тя докосва ръката ми съвсем леко, но не казва нищо. Вероятно е усетила тревогата

ми.

– Виждаш ли? Прекалено много лоши спомени. Готов съм да замина.

Чувствам се празен. Не, не съм тъжен, напротив. Изпитвам облекчение. Цялото

напрежение се излива извън тялото ми и го оставя празно. Евелин е в този град, и

Маркъс, и цялата тъга и кошмари, и всички ужаси и лоши спомени, и касти, които ме

държаха в капана на някаква версия на моето „аз“, без да съм наистина себе си. Стискам

ръката на Трис.

– Погледни – казвам, и посочвам към няколко сгради, които мога да разпозная от

километри в мрака. – Ето там е секторът на Аскетите.

Усмихва се, но очите са като от стъкло. Сякаш нещо в нея търси път навън. Влакът

изсъсква по коловоза. Една сълза се откъсва от миглите и се плъзва по бузата , а

градът изчезва в отворената паст на мрака.

ÃËÀÂÀ

ÅÄÈÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

Влакът намалява скоростта си и се приближаваме до оградата. Това е сигналът

на момичето, което го кара, че скоро трябва да скочим. С Тобиас стоим до вратата.

Влакът мързеливо напредва. Тобиас ме прегръща през кръста, заравя лице в косата ми

и поема дълбоко дъх. Поглеждам тениската му, врата му, деликатната извивка на устните

му, и усещам как нещо в мен пламва.

– За какво мислиш? – прошепва нежно в ухото ми.

Отдръпвам се рязко. Винаги го гледам, но не точно така. Имам чувството, че ме е

хванал да върша нещо засрамващо.

– За нищо. Защо?

– Просто питах. – Придърпва ме по-здраво към себе си, облягам глава на рамото му.

Все още мирише на лято, на изгаряща под изпепеляващото слънце трева.

– Изглежда, наближаваме оградата – казвам.

Градът е изчезнал, наоколо има само полета. Някой сякаш е пръснал милиони светулки

по тях. Това е и единствената светлина. Зад мен Кейлъб седи до другата врата,

обгърнал свитите си до брадичката колене. Очите му срещат моите и искам да изврещя

така, че и най-тъмната и зла част от него да ме чуе, да проумее какво ми е причинил. Но

не го правя. Само стоя и го гледам проницателно. Накрая не издържа и отвръща поглед

от мен.

Хващам се за дръжката, за да запазя равновесие. Тобиас и Кейлъб правят същото. В

началото Кейлъб се опитва да застане зад нас, но Тобиас го избутва напред, до самия

ръб.

– Ти си пръв. Когато ти дам сигнал, скачаш! – нарежда му той. – И... скачай!

Леко го бутва напред, колкото да го накара да се престраши и да скочи. Брат ми

изчезва някъде из полето. Тобиас го следва. Оставам сама във вагона. Глупаво е да

изпитваш носталгия по нещо такова, след като има толкова много хора, за които да

тъгуваш. Но този вагон започва да ми липсва. Липсват ми и всички, които ми помогнаха да

мина през града, през моя град. Прокарвам пръсти по стената на вагона. Само веднъж. И

скачам. Влакът се движи много бавно. Скачам прекалено бързо и падам. Сухата трева

одира дланите ми. Изправям се на крака. Очите ми търсят Тобиас и Кейлъб. Тъмно е. Не

ги виждам, но чувам гласа на Кристина.

– Трис?

Кристина и Юрая се приближават към мен. Той има фенер и изглежда много по-

концентриран, отколкото следобеда, което е добър знак. Зад тях се появяват още

фенери, чуват се гласове.

– Брат ти успя ли да излезе? – пита Юрая.

– Да. – Най-сетне виждам Тобиас, стиснал Кейлъб за ръка. Вървят към нас.

– Не мога да разбера защо един Ерудит като теб не може да проумее една проста

истина и да си я набие в главата – говори Тобиас. – Никога няма да можеш да ме

надбягаш!

– Прав е – казва Юрая. – Фор е много бърз. Не е по-бърз от мен, но определено е по-

бърз от един Зайко като теб.

– Като един какво? – разсмива се Кристина.

– Зайко. Като му сложиш едно „н“, става Знайко. Ерудит. „Н“-то е за нос, понеже все

седят със забити в книгите носове. Разбра ли сега? Един вид заек, на който носът му

пречи да бяга.

– Безстрашните имат най-странния жаргон. Теменужки, зайчета… имате ли дума за

Прямите?

– Разбира се. Тъпаци.

Кристина го смушва здраво с лакът и той изтървава фенера. Тобиас не спира да се

смее. Тръгваме след него към останалите. Тори вдига фенера над главата си и го

размахва, за да накара всички да млъкнат.

– Дотук добре. Йохана и камионите трябва да са там. Имаме около десет минути

ходене, затова да тръгваме. И ако чуя само една дума от устата на някого, ще го бия,

докато загуби съзнание. Все още сме в границите на града.

Събираме се в група и тръгваме. Изглеждаме като затегнати и завързани връзки на

обувки. Тори върви на няколко метра пред нас. В тъмното и в гръб ми напомня на

Евелин. Слаби ръце и крака, изпънати рамене, толкова уверена в себе си, че чак да те

хване страх. Светлината от фенерите осветява врата . Виждам татуировката с ястреба.

Когато провеждаше теста за наклонностите ми, ми каза, че тази татуировка била символ

на победата над нещо, от което се страхувала. Страх от тъмното. Чудя се дали този

страх наистина си е отишъл, дали не се промъква към нея в тъмната нощ, макар че е

работила толкова упорито, за да се изправи лице в лице с него. Дали страховете

наистина си отиват, или просто с времето силата им намалява, докато един ден не

изгубят влиянието си върху нас?

С всяка крачка Тори увеличава разстоянието между нас, върви много напред, дори не

върви, а почти бяга. Няма търпение да се махне от това място, където брат

е бил

жестоко убит, а самата тя бе станала велика личност, само за да бъде накрая избутана

от жена, която не заслужава да живее.

Толкова напред е, че когато стрелбата започва, виждам само как фенерът пада, но

не виждам тялото ѝ.

– Разделете се – проехтява гласът на Тобиас над виковете ни и настаналия хаос. –

Бягайте!

Търся ръката му в тъмното. Не я намирам. Вадя пистолета, който Юрая ми даде преди

да тръгнем, и го насочвам напред. Гърлото ми се свива, но не му обръщам внимание. Не

мога да бягам в тъмното. Имам нужда от светлина и ориентир. Хуквам към падналото

тяло на Тори и към изпуснатия от нея фенер.

Чувам изстрелите, но не виждам никого, не виждам кой и откъде стреля, чувам

стъпките, но не виждам накъде бягат, чувам как бие сърцето ми, но се опитвам да не се

вслушвам в него. Клякам до фенера на Тори. Имах намерение само да го взема и да

побягна, но светлината му пада върху лицето . То лъщи от пот, очите се движат под

клепачите, сякаш търси нещо, но е прекалено уморена, за да го открие.

Един от куршумите я е уцелил в стомаха, а друг – в гърдите. Няма начин да се

възстанови от такива рани. Макар че не съм съвсем простила за боя в лабораторията

на Джанийн, тя все още е Тори, жената, която пазеше тайната за това, че съм Дивергент.

Спомням си как вървях след нея в стаята, където трябваше да ми направи теста,

спомням си, че и тогава гледах татуирания ястреб на врата . Гърлото ми се свива още

повече.

Очите се обръщат към мен, погледът се фокусира. Веждите се размърдват, но

не казва нищо.

Протягам ръка и стисвам тънките

кокалести пръсти. Тогава чувам, че някой

приближава и веднага обръщам пистолета и фенера в посоката, от която идват стъпките.

Лъчът попада на жена в униформа. От безкастовите е. Пистолетът

е насочен към

главата ми. Стрелям. Толкова силно съм стиснала зъби, че те изскърцват.

Куршумът ми уцелва жената в стомаха. Тя изпищява, започва да стреля напосоки,

олюлява се и пада.

Поглеждам Тори. Очите са затворени, тялото – безжизнено и застинало. Насочвам

фенера към земята и хуквам напред, далеч от нея и от безкастовата. Краката ме болят,

гърдите ми горят. Не зная дали бягам от опасността, или право към нея, но не спирам.

Ще бягам, докато мога да се движа.

Най-сетне виждам светлина в далечината. Първоначално решавам, че е друг фенер,

продължавам да бягам и светлината става по-голяма, по-силна, неподвижна. Това е фар

на камион. Чувам звука на работещ мотор. Свивам се в тревата, прицелвам се с

пистолета и изключвам фенера. Камионът намалява и чувам глас:

– Тори?

Звучи като Кристина. Камионът е червен и ръждясал, превозно средство на

Миротворците. Ставам и насочвам светлината към себе си, за да ме видят. Камионът

спира на няколко метра от мен, Кристина скача, хуква и ме прегръща. Всички събития от

последните няколко минути минават през ума ми. Не мога да повярвам. Не е реално.

Падащото тяло на Тори. Безкастовата, сложила ръце върху раната на стомаха си. Не, не,

все още не ми изглежда реално.

– Слава Богу – възкликва Кристина. – Отиваме да търсим Тори.

– Тори е мъртва – казвам. Сякаш ако изрека думата „мъртва“, ще повярвам, че е

истина. Бърша сълзите от лицето си. Едва контролирам насеченото си от плача

дишане. – Аз... аз... застрелях жената, която я уби.

– Моля? – Йохана звучи обезумяла от гняв и ужас. – Какво каза?

– Тори е мъртва – повтарям. – Видях с очите си.

Косата на Йохана пада върху лицето и скрива изражението . Насилва се да издиша

и с последни сили на волята дава заповед:

– Да намерим останалите.

Качвам се в камиона. Моторът ръмжи, Йохана бясно натиска газта. Подскачаме из

неравната трева и се оглеждаме за другите.

– Видя ли някой от тях? – питам.

– Кара и Юрая. Никой друг – казва тя и поклаща глава.

Хващам дръжката на вратата и я стискам здраво. Ако се бях опитала да намеря

Тобиас, ако не бях спряла при Тори...

Ами ако не успее да се измъкне?

– Сигурна съм, че всички са добре. Твоето момче знае как да се грижи за себе си.

Кимвам, но неубедено. Тобиас може да се грижи за себе си, но при такава атака

оцеляването си е чиста случайност. Не са нужни умения да застанеш в тъмното на място,

на което изненадващи куршуми да не те уцелят. Не са нужни умения да стреляш в мрака

и да улучиш човек, когото не виждаш. Всичко е късмет или поличба, зависи в какво

вярваш. А аз не знам, никога не съм знаела в какво вярвам.

Той е добре. Той е добре. Той е добре.

Тобиас е добре.

Ръцете ми треперят. Кристина стисва коляното ми. Йохана кара към мястото на

срещата, където виждаме Юрая и Кара. Стрелката на скоростта се покачва и се

заковава на седемдесет и пет. Телата ни подскачат и се удрят едно в друго, клатим се

във всички посоки из кабинката.

– Ето там – посочва Кристина. Пред нас виждам много светлинки, някои от които едва

мъждукат – очевидно са фенери. По-ярките са фарове.

Приближаваме се и го виждам. Тобиас седи на капака на другия камион, а от ръката му

шурти кръв. Кара е пред него с комплект за първа помощ. Кейлъб и Питър са се

отпуснали в тревата на няколко метра от камиона. Не изчаквам Йохана да спре. Отварям

вратата, скачам и хуквам към него. Тобиас става, без да обръща внимание на Кара,

която му крещи да не мърда. Не е прегръдка, телата ни буквално се удрят едно в друго.

Ранената му ръка обвива кръста ми и ме вдига във въздуха. Гърбът му е мокър от пот.

Усещам солта по устните му върху моите.

И тогава всичките ми оплетени от напрежението нерви се разплитат. В този миг се

чувствам като новородена.

Той е добре. Навън сме. Той е добре.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òîáèàñ

Ръката ми тупти, сякаш освен пулса на сърцето ми се е появил втори. Пръстите на

Трис докосват моите и поглеждам в посоката, в която сочи. Вдясно от нас има редица

ниски дълги сгради. Пред всяка от тях светят сини предупредителни знаци.

– Какво е това? – пита Трис.

– Това са другите парници – отвръща Йохана. – Не изискват много работна ръка, но

тук отглеждаме огромни количества животни, пшеница, памук и лен, всичко, което е

необходимо, за да се поддържа един град.

Прозорците им отразяват звездната светлина и зорко пазят цялото съкровище, скрито

зад тях. Представям си дребни храсти, огънати от тежестта на горски плодове, дълги

редици засадени картофи.

– Явно не ги показвате на гостите. Никога не съм ги виждал – казвам.

– Миротворците пазят много тайни – заявява гордо Йохана.

Пътят пред нас е прав и дълъг, с пукнатини и разбити участъци. От двете му страни

има чепати дървета, изпочупени улични лампи, изгнили стълбове, стари електрически

жици. От време на време минаваме покрай някой остатък от тротоар. Плевели и бурени с

мъка си пробиват път през коравия бетон. Тук-там виждаме и по някоя купчина изгнили

дървета – нечий разрушен дом.

Колкото повече мисля за този пейзаж, толкова повече се убеждавам, че минаваме през

стар загинал град. Едно от нещата, на които те научават Безстрашните, е, че такава

гледка е нещо съвсем нормално. Сградите са много по-ниски от тези, които останаха зад

нас, но почти толкова гъсто построени и многобройни. Един стар град, който

Миротворците са превърнали в място за отглеждане на животни и растения. С други

думи, някой е издигнал този град, после някой друг е минал и го е изпепелил до основи,

смачкал, смазал, изравнил със земята. Макар че пътищата изчезват, полетата все още

са там, простират се и ни водят през останките на нечий живот.

Опирам ръка на прозореца и вятърът се усуква около пръстите ми като немирни кичури

коса. Когато бях много малък, майка ми казваше, че може да прави най-различни неща

от... вятър. Правеше всичко. Чукове, пирони, мечове, ролери. Беше игра, разбира се, но

беше хубаво да правим неща от вятър на поляната пред къщата, преди Маркъс да се

прибере. Така не мислехме за страха.

Зад нас в камиона са Кейлъб, Кристина и Юрая. Кристина и Юрая седят близо един до

друг, раменете им се докосват, но двамата гледат в различни посоки, сякаш са напълно

непознати, а не приятели. Робърт кара другия камион. Там са Кара и Питър. Тори

трябваше да е с тях. Мисълта, че я няма, ме кара да се чувствам празен, сякаш в мен е

зейнала голяма дупка. Тя беше с мен по време на теста ми. Тя ме накара да осъзная, че

мога да напусна Аскетите, ако искам, убеди ме, че трябва да го направя. Знам, че

дължа нещо, но тя загина преди да успея да ѝ го дам.

– Ето, тук е – казва Йохана. – Това е външната граница на патрулите на Безстрашните.

Няма стена, няма ограда, нищо, което да разделя парниците на Миротворците от

останалия свят. Но си спомням, че когато наблюдавах патрулите ни на мониторите в

контролната зала, те следяха някой да не прекоси границата. Беше обозначена с

поредица от знаци, всеки от които представляваше голям Х. Камионите на патрулите

бяха програмирани така, че да им спира бензинът, ако отидат прекалено далеч. Много

деликатна система за проверка, която трябваше да гарантира нашата и тяхната

безопасност. Сега разбирам дълбоко пазената тайна на Миротворците.

– Преминавал ли е някой границата? – пита Трис.

– Да, няколко пъти – отвръща Йохана. – Нашата задача беше да се справяме точно с

такива ситуации.

Трис я поглежда лошо, но Йохана само свива рамене.

– Всяка каста си има серум – обяснява тя. – Серумът на Безстрашните те вкарва в

халюцинации, които ти се струват съвсем реални, Прямите имат серум на истината,

серумът на Миротворците ти дава спокойствие, серумът на Ерудитите те убива.

Трис видимо потръпва, но Йохана продължава, сякаш нищо не е забелязала:

- А серумът на Аскетите изтрива спомените ти.

– Изтрива спомени?

– Като Аманда Ритър – обаждам се. – Тя каза, че ще бъде щастлива да забрави

толкова много неща. Помниш ли?

– Да, точно така – казва Йохана. – Миротворците имат за задача да инжектират серума

на Аскетите на всеки, който премине границата. Колкото да забравят това, което са

преживели и видели. Сигурна съм, че някои са успели да се измъкнат, но не са много.

Всички млъкваме. Прехвърлям информацията в съзнанието си отново и отново. Има

нещо дълбоко погрешно в това да отнемеш спомените на някого, макар че осъзнавам

нуждата да се пази сигурността на града, докато това е необходимо. Усещам го като

удар в стомаха си. Да отнемеш спомените на човек! Да го промениш изцяло, да го

направиш друг!

В мен като балон се надига желанието да изскоча от собствената си кожа, защото

колкото повече се отдалечаваме от последната граница на патрулите на безкастовите,

толкова повече наближаваме мига, в който ще да видим какво има в света отвъд нашия.

Свят, който никога не съм виждал и не познавам. Ужасен съм, развълнуван съм,

изпитвам хиляди различни емоции.

Далеч пред нас виждам зората. Хващам ръката на Трис:

– Погледни – казвам.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

Светът отвъд нашия представлява грамада от пътища, тъмни сгради и

разпадащи се колони с жици, по които едва ли скоро е минавал ток.

Никакъв живот. Никакво движение. Единственото живо нещо е вятърът.

Светът отвъд нашия е като недовършено безсмислено изречение. Едната част виси

във въздуха с многоточие, а другата се отнася за нещо напълно различно. От тази

страна на „изречението“, в което сме се озовали, има гола земя, трева и тук-там остатъци

от пътища. От другата страна – две бетонни стени, между които лежат изоставени

половин дузина влакови коловози. Над тях се вижда бетонен мост, който свързва двете

стени, а около коловозите – сгради от дърво, тухла и стъкло, с неживи прозорци и

избуяли наоколо дървета. Очевидно никой не се е грижил за тях от десетилетия. Клоните

им са се вплели един в друг. Вдясно има знак, на който пише „90“.

– Какво правим сега? – пита Юрая.

– Ще следваме коловозите – казвам толкова тихо, че едва ли някой ме е чул, но и не е

нужно.

На границата между нашия и техния (които и да са те) свят решаваме да слезем от

камионите. Робърт и Йохана се сбогуват набързо, обръщат и заминават обратно към

града. Гледам как се отдалечават. Не мога да си представя, че е възможно да стигнеш

до тук и да се върнеш. Но те имат важна работа. Йохана трябва да организира бунта на

Преданите.

А ние – аз, Тобиас, Кейлъб, Питър, Кристина, Юрая и Кара – тръгваме по релсите с по

една раница личен багаж.

Коловозите не са като тези в града ни. Изглеждат лъскави, полирани, гладки. Между

релсите няма дървени траверси, а метални плоскости. Пред нас виждам един от

влаковете, който явно някога е пътувал по тези релси. Изглежда напълно запуснат. Има

метален покрив, локомотивът също е с метално покритие. Като огледало. По цялата

дължина на влака има затъмнени прозорци. Когато се приближаваме, виждам, че вътре

има седалки като пейки, а по тях са разпръснати стари възглавнички. Хората, които са се

возили в тези влакове, очевидно не са се качвали и слизали в движение.

Тобиас е зад мен, качил се е на едната релса и балансира с ръце. Останалите се

движат свободно встрани от релсите. Питър и Кейлъб вървят до едната стена, Кара – до

другата. Не говорим много. Само от време на време някой посочва нещо ново и различно,

някой знак, сграда или просто следа, която да ни даде представа какъв е бил този свят,

когато тук е имало хора.

Бетонните стени приковават вниманието ми – покрити са със странни снимки на хора с

толкова гладка кожа, че почти изглеждат нереални. Като че ли изобщо не са хора. Има и

снимки на шарени шишенца с шампоани, балсами, витамини и някакви особени неща,

чиито имена не познавам – никога не съм чувала думи като „водка“ или „Кока-Кола“, или

пък „енергийна напитка“. Цветовете, формите, думите на снимките са толкова крещящи и

ярки, че те хипнотизират.

– Трис. – Тобиас слага ръка на рамото ми и спирам. – Чуваш ли това?

Чувам стъпките на другите, тихите им думи, чувам как бие сърцето ми, как бие

неговото, чувам как дишаме. Но под всички тези едва доловими звуци усещам бучене.

Може би мотор.

– Всички да спрат! – извиквам.

За моя голяма изненада всички спират, дори Питър. Събираме се в средата на

релсите. Виждам как Питър вади пистолета си и го насочва напред, готов да стреля, ако

се наложи. Изваждам своя и го стисвам с две ръце, за да го държа по-стабилно.

Спомням си с каква лекота насочвах пистолет... преди. Сега не е така.

Зад ъгъла се появява черен камион. По-голям е от всеки един камион, който съм

виждала досега. Може да побере повече от десет души в каросерията си.

Потръпвам.

Камионът подскача няколко пъти над релсите и спира на около десет метра пред нас.

Мога да видя мъжа, който кара. Има тъмна кожа и дълга коса, вързана на врата.

– Господи! – възкликва Тобиас и ръцете му стисват пистолета по-здраво.

От предната седалка слиза жена. Изглежда на годините на Йохана. Кожата

е

обсипана с лунички, а косата – много тъмна, почти черна. Тя обръща към нас ръце, за да

покаже, че не е въоръжена.

– Здравейте – усмихва ни се малко нервно. – Казвам се Зоуи, а това е Амар – посочва

с глава към шофьора. И той е слязъл от камиона.

– Амар е мъртъв – обажда се Тобиас.

– Не, не съм. Хайде, Фор – казва Амар.

Лицето на Тобиас е изопнато от страх. Напълно го разбирам. Не всеки ден може да ти

се случи да видиш как някой, когото си обичал, се връща от оня свят.

Лицата на всички, които съм загубила, минават като на филмова лента през съзнанието

ми. Лин. Марлийн. Уил. Ал.

Майка ми. Баща ми.

Ами ако всички те са живи като Амар? Ами ако това, което ме разделя от тях, е не

смъртта, а просто една опасана с тел ограда и няколко километра земя?

Надявам се въпреки волята и разума си. Нищо, че е глупаво.

– Ние работим за организацията, която основа вашия град – казва тя и поглежда

Амар. – Същата организация, към която принадлежеше Едит Прайър. И...

Тя бръква в джоба си и вади стара намачкана снимка, вдига я пред лицето си и казва:

– Мисля, че трябва да видиш това, Трис. Ще направя крачка напред, ще я оставя и ще

се отдалеча. Става ли?

Знае името ми. Гърлото ми се свива от страх. Как така знае името ми? От кого? И не

просто името ми, а това, което избрах, когато се присъединих към Безстрашните.

– Добре – казвам с пресипнал глас, дори не знам как думата успява да се промуши

през гърлото ми.

Зоуи прави крачка напред, оставя снимката на земята и се връща при Амар. Трябва да

напусна безопасното място сред приятелите си. Клякам, без да откъсвам очи от Зоуи, и

после със снимката в ръка се връщам при другите.

Това е снимка на група хора пред бетонна стена с метална ограда. Прегърнали са се

през раменете. Виждам Зоуи като дете – няма начин да не разпозная косата и

луничките . Не зная кои са другите хора. Точно се каня да я попитам какъв е смисълът

да гледам това, когато очите ми се задържат върху лицето на млада жена с руса коса и

широка усмивка.

Майка ми. Какво прави майка ми сред тези хора?

Нещо притиска гърдите ми. Болка, тъга, копнеж.

– Дълго е за обяснение – казва Зоуи. – Но тук не му е мястото. Нека ви заведем до

щаба ни. Не е далеч.

Без да изпуска пистолета, Тобиас докосва китката ми със свободната си ръка и

накланя снимката, така че да я види.

– Това майка ти ли е? – пита.

– Мама? – извиква Кейлъб и избутва Тобиас.

– Да – отвръщам.

– Мислиш ли, че можем да им се доверим? – пита ме Тобиас съвсем тихо.

Зоуи не изглежда да е лъжкиня или измамница, не звучи като такава. И след като знае

коя съм, значи има някакъв достъп до града. Вероятно не лъже. Може би наистина е от

групата на Едит Прайър. А и Амар! Той следи всяко движение на Тобиас.

– Дойдохме, за да намерим тези хора – казвам. – Налага се да им се доверим, нали?

Или можем да продължим да си ходим из пустошта, докато да измрем от глад.

Тобиас пуска китката ми и сваля пистолета. Аз правя същото, останалите бавно

следват примера ни. Кристина прибира оръжието си последна.

– Където и да ни водите, трябва да можем да си тръгнем, когато пожелаем – казва

тя. – Разбрахме ли се?

Зоуи слага ръка на сърцето си.

– Имате думата ми.

Силно се надявам думата ѝ да си струва имането.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òîáèàñ

Стоя на ръба на каросерията и се държа за летвата, върху която е опънат брезентът.

Иска ми се тази нова реалност да е симулация и да имам силата да я манипулирам,

когато разбера за какво става дума. Но не разбирам. Напълно непонятно е.

Амар жив!

„Адаптирай се!“ – това беше една от любимите му заповеди по време на инициацията

ми. Понякога го повтаряше толкова често, че започнах да чувам думата и насън. Караше

ме да подскачам от леглото. Беше като аларма, която можеше да ме събуди по всяко

време на нощта. И всеки път тези думи искаха от мен все повече и повече, много повече,

отколкото бях в състояние да дам. Адаптирай се! Адаптирай се по-бързо, адаптирай се

по-добре, адаптирай се към неща, към които нито един човек не може да се адаптира.

Примерно: напускаш един цялостен изграден свят и откриваш нов.

Или пък: научаваш, че мъртвият ти приятел си е бил жив през цялото това време и

сега кара камиона, на който си се качил по свой избор.

Трис седи зад мен на нещо като скамейка покрай стените на каросерията. Не изпуска

намачканата снимка. Пръстът леко минава над лицето на майка , но сякаш не смее да

го докосне истински. Кристина е седнала от едната

страна, а Кейлъб – от другата.

Може би го е пуснала до себе си, само за да може и той да вижда снимката. Цялото

тяло се е извърнало настрани с отвращение от него и отчаяно се притиска към Кристина.

– Това наистина ли е майка ти? – пита Кристина. Трис и Кейлъб кимват

едновременно. – Колко е млада тук. И красива – добавя.

– Да, хубава е... беше хубава.

Изненадвам се от начина, по който прозвучава гласът на Трис. Очаквам да е тъжна

при спомена за повехналата красота на майка , но гласът е нервен, устните – свити

от някакво трескаво очакване. Дано не храни някакви напразни надежди.

– Нека я видя – казва Кейлъб и протяга ръка към сестра си.

Тя му подава снимката, без да каже нищо, без да го погледне дори.

Обръщам се към света, който напускаме – края на железопътните линии, края на

огромните полета. Там, в далечината, е центърът на града ни, едва видим в мъглата,

покрила небето и сгъстяваща се към хоризонта. Странно е да го видиш от такова

разстояние. Ако протегна ръка… може би ще го докосна, нищо, че съм пропътувал целия

този път.

Питър се приближава до мен и се хваща за брезента. Железопътните линии завиват

встрани от нас. Вече не мога да виждам полето. Стените от двете страни на пътя

постепенно изчезват, земята сякаш се изглажда. Навсякъде наоколо се появяват сгради.

Едни са малки като къщите на Аскетите, други са широки като обществени здания – като

че ли някой е обърнал висока сграда настрани.

Дърветата са огромни и избуяли сред цимента, сякаш имат задача да пазят сградите

на завет. Корените им пробиват паважа. На един покрив виждам ято птици като тези,

които Трис има на татуировката на ключицата си. Когато камионът приближава къщата,

те изграчват и се разлитат.

Това е див свят.

Изведнъж всичко ми се струва прекалено, за да мога да го понеса. Сядам на пейката.

Полагам глава в ръцете си, затварям очи. Не искам да допускам в съзнанието си повече

никаква информация – досегашната е достатъчно трудна за проумяване. Усещам силната

ръка на Трис върху гърба си. Придърпва ме нежно към себе си. Ръцете ми са вцепенени.

– Просто трябва да се концентрираш върху тук и сега – обажда се Кара от другия край

на каросерията. – Примерно, мисли си как се движи камионът. Помага.

Опитвам. Мисля си колко е твърда седалката под мен. И как камионът постоянно

вибрира, дори когато земята е равна. Мисля как вибрациите му жужат в костите ми.

Концентрирам се върху леките поклащания наляво и надясно, напред и назад.

Концентрирам се, докато всичко около мен не помръква. И тогава чувството за време

изчезва. Изчезва и паниката, и страхът от новото. Усещам само как се движим.

– Сега май няма да е лошо да се огледаш – казва Трис. Гласът ѝ звучи изтощено.

Кристина и Юрая стоят там, където бях застанал аз, и надничат отвъд брезента.

Поглеждам през раменете им, за да разбера къде отиваме. Виждам много висока ограда,

простираща се докъдето погледът стига. Тук вече няма нищо, няма дървета, няма

развалини. Където и да погледнеш – празно. Оградата има вертикални черни колове със

заострени краища. Огънати са така, че да се забият във всеки, който дръзне да се

покатери по нея.

На няколко метра от нея има втора ограда с метални решетки. Като тази в града. Над

нея е усукана бодлива тел. Когато минаваме покрай втората, чувам силно неприятно

жужене. Ток. Между двете огради вървят хора с пушки. Приличат на нашите пейнтбол

пистолети, но много по-смъртоносни.

На първата ограда има табела: БЮРО ЗА ГЕНЕТИЧНО И СОЦИАЛНО ЗДРАВЕ.

Чувам, че Амар говори с охраната, но не разбирам какво им казва. Порталът на

първата стена се отваря, след него и на втората. И след като минаваме вътре, виждам...

ред.

Ниски сгради, между тях добре поддържана и окосена трева, ниски пухкави дървета.

Пътищата са хубави, навсякъде има маркировка. Стрелки упътват кой път накъде води.

ПАРНИК – напред, ОХРАНА – наляво, ЖИЛИЩНИ СГРАДИ – надясно, ЩАБ – направо.

Ставам и се навеждам напред, за да видя щаба. Тялото ми виси наполовина извън

камиона. Бюрото по генетично и социално здраве не е във висока сграда, но изглежда

огромно. Не мога да го обхвана с поглед – толкова е широко! Един грамаден звяр от

бетон, стъкло и стомана. Зад щаба има няколко високи кули – не знам защо, но ми

напомнят на контролната зала и се зачудвам дали затова са ни довели тук.

Освен охраната между двете стени, се виждат и други хора. Всички спират да ни

огледат, но караме прекалено бързо, за да видя израженията им.

Камионът паркира пред двойна врата. Питър скача пръв. Останалите се изсипваме на

паважа след него. Заставаме рамо до рамо, един до друг, така близо, че чувам дъха на

всеки един от нас. В града бяхме разделени според кастите, според възрастта, според

историята си. Но тук всички тези различия изчезват. Ние сме всичко, което ни е останало

един на друг, всичко, което имаме.

– Започва се – промърморва Трис, докато Зоуи и Амар се приближават към нас.

„Започва се!“ – помислям си.

– Добре дошли в щаба – казва Зоуи. – Навремето тази сграда е била летище О’Хара[1],

едно от най-големите и оживени летища в страната. Сега е щаб на Бюрото по генетично и

социално здраве, накратко го наричаме само Бюрото. Това е агенция към правителството

на Съединените щати.

Усещам как лицето ми се изпразва от емоции. Зная всички думи, които изговори – е, не

съм сигурен какво е „летище“ и какво са „съединени щати“, – но не разбрах нищо от

цялата реч. И не съм единственият. Питър я гледа с въпросително повдигнати вежди,

сякаш иска да зададе стотина въпроса едновременно.

– Извинете ме – казва тя. – Все забравям колко малко знаете.

– Мисля, че вината за това е ваша, а не наша – отбелязва Питър.

– Ще перифразирам – усмихва се Зоуи. – Все забравям колко малко информация ви

даваме. Летище е място, от което се контролира въздушния транспорт, а...

– Въздушен транспорт? – възкликва Кристина.

– Едно от технологичните открития, за което не беше нужно да знаем в града, е

въздушният транспорт – обяснява Амар. – Той е бърз, безопасен и е... удивително

преживяване.

– Уау – обажда се Трис.

Май наистина е развълнувана. Аз обаче си представям как политам с бясна скорост

над Бюрото и започва да ми се гади.

– Както и да е. Когато започнахме да разработваме експериментите, летището беше

превърнато в щаб, от който да ви наблюдаваме от разстояние – продължава Зоуи. – Ще

ви разведа из контролната зала и ще ви запозная с Дейвид, ръководителя на Бюрото. Ще

видите много неща, които не разбирате, но няма да е зле да ви дадем някаква

предварителна представа, преди да започнете да ми задавате въпросите си. Запишете

си всичко, което ви интересува, всичко, за което искате да знаете, и после може да

питате мен или Амар.

Тя тръгва към входа, двама охранители отварят вратата и я поздравяват с усмивка.

Контрастът между вежливостта и пушките, преметнати през раменете, ми се струва

направо смешен. Големи пушки са. Започвам да се чудя как ли се стреля с тях. Какво ли

е да усетиш унищожителната им сила само с едно поставяне на пръста върху спусъка.

Когато влизам, въздухът става студен, сякаш отнякъде духа хлад. Прозорците са

много високи и пропускат бледа слънчева светлина. Но това май е най-хубавата част от

помещението. Старите и мръсни плочки на пода са изгубили цвета си, а стените са сиви и

празни. Пред нас – море от хора и техника, над които виси табела ПУНКТ ЗА ПРОВЕРКА.

Не разбирам защо им е нужна толкова много охрана, след като вече имат цели две стени,

по едната от които тече ток, и са подсигурени с десетки пазачи. Не, това не е моят свят,

не мога да им държа сметка.

Определено не е моят свят.

Трис докосва рамото ми и посочва към нещо в другия край на залата.

– Виж това.

В далечния край на помещението, след пункта за проверка, има огромен каменен блок

със стъклен уред върху него. Ето това е едно от нещата, за които Зоуи ни предупреди,

че ще видим, но няма да разберем. Не разбирам и глада в очите на Трис. Поглъща с

поглед всичко, което попадне в полезрението

. Понякога имам чувството, че сме

толкова еднакви, че сме един човек. Но има мигове, като този например, когато усещам

различията в характерите ни. Усещам ги болезнено, сякаш се засилвам и се удрям в

стена.

Кристина казва нещо на Трис и двете се усмихват. Всичко, което чувам, стига до

съзнанието ми изкривено и приглушено.

– Добре ли си? – пита Кара.

– Да – отвръщам по навик.

– Знаеш ли, ще е напълно нормално, ако точно сега изпаднеш в паника – казва тя. – Не

е нужно постоянно да утвърждаваш непоклатимата си мъжественост.

– Кое?

Тя се усмихва и разбирам, че се шегува.

Всички охранители отстъпват назад и оформят тунел, през който да минем. Зоуи, която

върви пред нас, се обръща и казва:

– В тази сграда не е разрешено да се внасят оръжия, но ако ги оставите при охраната,

можете да си ги вземете на излизане. Ако решите, разбира се. След това ще минем през

скенерите и ще продължим.

– Тази жена почва да ме дразни – казва Кара.

– Какво? Защо? – питам.

– Не може да се разграничи от знанията си – отвръща тя и вади пистолета си. – Не

спира да говори неща, които са очевидни, очевидни само за нея, но не и за някой от нас.

– Права си, това е дразнещо – казвам разсеяно.

Пред мен Зоуи вади пистолета си, оставя го в сив контейнер и влиза в скенера. Това е

кутия с човешки размери, която има нещо като тунел по средата и може да се побере

само един човек. Изваждам пистолета си. Зареден е, не съм използвал патроните. Тежи.

Оставям го в контейнера, където са всички останали оръжия.

Наблюдавам как Зоуи минава през скенера, после Амар, Питър, Кейлъб, Кара,

Кристина. Докато стоя пред него, пред стените, които ще ме притиснат, усещам как

паниката се надига отново, ръцете ми стават безчувствени, гърдите ми се стягат от

нещо, което не мога да махна от себе си. Скенерът ми напомня на дървената кутия от

моята зона на страха. Притиска, огъва костите ми.

Не мога, не трябва да изпадам в паника тук.

С всички усилия на волята прекрачвам и заставам в центъра на скенера, откъдето

минаха останалите. Усещам как нещо в стените се движи и издава странни звуци, след

това се чува силен неприятен звук като звън. Потръпвам. После виждам ръката на

охранителя, който ме подканва да изляза.

Явно всичко е наред. Мога да избягам от кутията. Поемам дъх, сякаш въздухът около

мен се е отворил да ми направи място да дишам. Кара ме поглежда с укор, но не казва

нищо.

Трис минава през скенера и улавя ръката ми. Почти не я усещам в моята. Спомням си

онзи път, когато си инжектирах серума и минах през страховете си заедно с нея. Стените

отново започнаха да се затварят върху нас, телата ни се притискаха едно в друго, сложих

ръка на гърдите и усетих ударите на сърцето . Това беше напълно достатъчно, за да

стъпя отново на земята.

След като и Юрая минава, Зоуи ни махва с ръка да я последваме.

След пункта за проверка сградата изглежда съвсем различна. Подът е покрит с плочки,

но тези са перфектно почистени и излъскани. Навсякъде има прозорци. Надолу по

коридора виждам редица лабораторни маси и компютри. Напомня ми на централата на

Ерудитите, но тук е по-светло. Всичко е извадено на показ, сякаш никой не иска да крие

нищо.

Зоуи ни повежда по по-тъмния коридор вдясно. Когато минаваме покрай хората, те

спират и ни зяпат. Усещам очите им върху себе си като горещи лъчи. По гърлото и бузите

ми се разлива топлина.

Вървим дълго, влизаме все по-навътре в сградата. Изведнъж Зоуи спира и се обръща

с лице към нас.

Зад нея има широк кръг празни екрани, наредени като нощни пеперуди около лампа.

Хората в кръга седят на ниски бюра, натискат бясно клавишите пред други монитори, но

тези са обърнати навън, а не към тях. Това е контролната зала, но всичко е открито и не

съм сигурен какво точно наблюдават, след като мониторите са черни. Около обърнатите

навътре екрани има столове, маси, дивани. Сякаш хората се събират тук, за да гледат за

удоволствие и отмора.

На няколко метра от контролната зала стои по-възрастен мъж със синя униформа и...

широка усмивка. И този е усмихнат като всички други! Когато ни вижда да приближаваме,

разтваря широко ръце, предполагам, за да ни посрещне с добре дошли. Май това е

Дейвид.

– Ето този миг... – започва той. – Точно този миг очаквахме от самото начало.

[1] Международното летище О’Хара е разположено на 27 километра северозападно от Чикаго, Илинойс, и е едно от най-

натоварените летища в САЩ. – Бел. ред.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

Изваждам снимката от джоба си. Мъжът пред нас е застанал до майка ми. Лицето

му е по-гладко и изглежда по-слаб.

Покривам лицето на майка си с пръст. Цялата ми надежда започва да се клатушка

като подухвана от вятъра свещ. Ако майка ми или баща ми, или някой от приятелите ми е

жив, те щяха да ни чакат. Не биваше да си позволявам да се надявам, че това, което е

станало с Амар, каквото и да е обяснението, ще се случи отново.

– Казвам се Дейвид, както Зоуи вероятно вече ви е казала. Аз ръководя Бюрото за

генетично и социално здраве. Ще се опитам да ви обясня всичко – започва той. –

Първото, което трябва да знаете, е, че информацията, дадена ви от Едит Прайър, е само

отчасти вярна.

При споменаването на името Прайър всички очи се обръщат към мен. Цялото ми тяло

се разтреперва от очакване – откакто видях това видео, изпитвам нечовешка потребност

да питам и да намеря отговорите на всички натрупали се въпроси.

– Тя ви даде точно толкова информация, колкото ви беше необходима за целите на

нашите експерименти. В много случаи това означава опростяване на истината,

заобикаляне на истината и дори откровена лъжа. Сега, когато вече сте тук, няма нужда

от премълчаване на фактите.

– През цялото време всички говорите за някакви експерименти – обажда се Тобиас. –

Какви експерименти?

– Ще стигнем и до там – Дейвид поглежда към Амар. – Как ти обясниха на теб?

– Няма значение откъде ще започнеш. Не можеш да го направиш по-лесно за

разбиране. Няма как да го приемат леко – отвръща Амар и започва да чопли кожичката

около единия си нокът.

Дейвид се замисля, прочиства гърлото си и продължава:

– Преди много време правителството на Съединените щати…

– И съединените щати са? – пита Юрая.

– Държава – казва Амар. – Голяма държава. Има граници и управителен орган. В

момента се намираме в тази държава. За това ще говорим по-късно. Продължете, сър.

Дейвид притиска лявата си длан с палеца на дясната си ръка и започва да я масажира.

Очевидно е изнервен, че се налага да спира толкова често.

Заговаря пак:

– Преди няколко века правителството на тази държава подело инициатива да изгради

определени поведенчески характеристики в населението си. Според направените по

онова време изследвания, склонността на човека към насилие можела да бъде

проследена в гените му – тъй нареченият „ген на убийството“ бил първият открит, но

впоследствие изолирали и още няколко генетични предразположения. Генетично заложени

наклонности в характера на човека към страхливост, нечестност, ниска интелигентност... с

една дума, всички характеристики, които в крайна сметка могат да доведат едно

общество до упадък.

Обучавани сме, че кастите били формирани, за да бъде разрешен някакъв проблем,

нещо, свързано със слабостите на човешката природа. Очевидно хората, за които говори

Дейвид, също са вярвали, че има такъв проблем.

Не зная почти нищо за гените – само че са нещо, което се предава от родител на дете,

външна прилика, видима на лицето ми и на лицата на приятелите ми. Не мога да си

представя да се изолира ген, който кара хората да убиват, да лъжат и мамят, да бъдат

страхливци. Тези неща нямат форма, за да се разположат в някое конкретно място в

тялото на човека. Но какво ли разбирам от наука?

– Очевидно има много фактори, които определят характера на човека. Тук влизат

възпитанието му в семейната среда и натрупаният опит – продължава Дейвид. – Но

независимо от мира и просперитета на страната в продължение на почти сто години,

нашите предци сметнали, че ще е полезно да намалят риска от тези лоши човешки черти,

да ги коригират, преди да са се проявили в следващите поколения. Решили да изменят

човешките гени. С други думи, се заели да редактират... човечеството.

Така започнал експериментът по генетична манипулация. Нужни били няколко

поколения, за да се получи желаният ефект от подобна намеса. Като цяло, хората били

подбрани от обикновеното население – взети предвид произхода им и поведенческите им

характеристики. Дали им избор да посветят живота си на следващите поколения, да

направят един подарък на хората след тях. Една генетична алтернатива, която би

направила техните деца и внуци малко по-добри.

Поглеждам към останалите. Питър е зяпнал с отвращение. Кейлъб е мрачен. Устата на

Кара е широко отворена, сякаш отговорите на хилядите въпроси са някъде из въздуха

и може да ги хване с уста. Кристина е вдигнала едната си вежда и изглежда скептична.

Тобиас е забил поглед в земята и не помръдва.

Имам чувство, че не ми казват нищо ново – същата философия, от която са се

зародили кастите. Само че хората манипулирали гените си, вместо да се разделят на

групи според качествата си. Това го разбирам, дори до известна степен съм съгласна. Но

не схващам какво общо има с нас.

– Но когато генетичните манипулации започнали да дават резултат, промените довели

до катастрофални последствия. Както се оказало след години, експериментът не

постигнал просто корекция на лошите гени, а разрушаване на добрите – казва Дейвид. –

Примерно, ако отнемеш нечестността или страха, или ниската интелигентност на човек,

посягаш на някое хубаво качество – да речем, на способността му да съчувства. Ако

отнемеш агресивността, с нея премахваш и мотивацията или способността на човека да

преценява сам постъпките си и да има изградено мнение за себе си. Ако му отнемеш

себелюбието, с него си отива и самосъхранението. Замислете се и съм сигурен, че ще

разберете точно какво имам предвид.

Започвам наум да прехвърлям всяко едно от качествата, за които той говори. Страх,

ниска интелигентност, нечестност, агресия, егоизъм. Той описва кастите. И е прав, че

всяка каста губи по нещо, когато в нея се влее някоя добродетел. Безстрашните – смели,

но жестоки, Ерудитите – умни, но високомерни, Миротворците – миролюбиви, но пасивни,

Прямите – честни, но нетактични, Аскетите – самопожертвувателни, но задушаващи.

– Човечеството никога не е било съвършено, хората винаги са имали недостатъци, но

генетичните изменения направили нещата много по-лоши. Довели до избухването на

войната, която днес наричаме „Чистата война“. Започ-нали я хората с увредени гени.

Воювали срещу правителството и срещу всеки с чисти гени. Тази война предизвикала

такива унищожения, каквито американската земя не е виждала никога в историята си.

Почти половината от населението било избито.

– Видеото е готово – обажда се един от мъжете в контролната зала.

Над главата на Дейвид светва голям екран, на който се появява карта. Нищо не ми

говори, формата

не ми е позната, затова не съм сигурна какво точно изобразява.

Покрита е с розови и червени петна и тъмночервени светлинки.

– Това е страната ни преди войната – обяснява Дейвид, – а това е… след нея.

Светлинките избледняват от петната. Изпаряват се като локви вода под палещо

слънце. В този момент разбирам – това са... хора, хора, чиито светлинки гаснат или са

били угасени. Гледам екрана и не проумявам как е възможно да съществува такова

свирепо масово изтребление.

– Когато войната свършила, хората искали трайно решение на генетичния проблем. Ето

защо било създадено това Бюро за генетично и социално здраве. С помощта на цялата

технология, с която разполагало правителството на държавата ни, нашите предци решили

да възвърнат чистотата на човешките гени. Събрали хора с увредени гени, извикали ги в

Бюрото и оттук ги пренасочили към сигурна среда, където се установили да живеят за

дълго време. Били снабдени с основните серуми, необходими за да контролират своето

общество. Трябвало да чакат. Да чакат да мине време, да минат поколения, за да

започнат да се раждат хора с по-чисти гени, здрави хора. Или, както ги наричате сега...

Дивергенти.

От мига, в който Тори ми каза, че съм Дивергент, винаги съм искала да знам какво

означава тази дума. И ето го най-простичкия отговор: Дивергент е човек с излекувани

гени. Чист, цял. Може би трябва да се радвам, че вече знам какво съм. Но вместо това

имам натрапчивото чувство, че нещо липсва, че нещо не е така. И това чувство се

загнездва като кошмарен сърбеж в съзнанието ми.

Мислех си, че „Дивергент“ обяснява всичко, което съм и което някога ще бъда. Но май

съм грешала.

Докато Дейвид бели люспите на плода на истината и разкрива тайна след тайна,

усещам, че се задушавам. Докосвам гърдите си, за да проверя дали сърцето ми все още

бие, да се успокоя и да се овладея.

– Вашият град е един от експериментите за генетично лечение и до този момент е най-

успешният, заради групите за модифициране на поведението. Или, както са ви известни –

кастите – усмихва се той, сякаш трябва да се гордеем, че сме ги създали. Аз лично не се

гордея. Не ние създадохме кастите, те създадоха нас, те оформиха света ни, те ни

казваха в какво да вярваме.

Ако други са ни казвали в какво да вярваме и не сме достигнали сами до истините си,

дали тогава изобщо са истини? Притискам по-силно ръка към гърдите си. Спокойно!

– Кастите били опит на предците ни да въведат „възпитаващ“ елемент в експеримента

си. Те открили, че самите генетични корекции не са достатъчни да се промени

поведението на хората. Нов социален ред, комбиниран с генетични модификации – това

според тях бил най-правилният път и категорично единственото решение на

поведенческите проблеми, предизвикани от генетичните увреждания. – Усмивката на

Дейвид посърва, щом ни оглежда. Не знам какво е очаквал. Да му се усмихваме и ние,

или какво? – Кастите бяха въведени в повечето ни експерименти, но на малко по-късен

етап. Мога смело да кажа, че сме направили всичко по силите си да ви защитаваме, да

ви пазим, да ви наблюдаваме и да се учим от вас.

Кара прокарва ръце по косата си, сякаш проверява да не би някой кичур да не си е на

мястото. След като се уверява, че косата ѝ е прилежно прибрана, проговаря:

– В такъв случай, когато Едит Прайър каза, че от нас се очаква да определим

Дивергентите и да излезем да ви помогнем, това е било...

– Дивергент е име, което решихме да дадем на тези от вас, които са достигнали

определено ниво на генетично здраве – обяснява Дейвид. – Искахме лидерите на града

ви да ги ценят. Не очаквахме, че лидерът на Ерудитите ще започне да ги преследва. Не

очаквахме, че Аскетите ще кажат какви са и кои са. И противоположно на това, което

каза Едит, ние никога не се бяхме се надявали, че наистина ще пратите армия Дивергенти

тук. В крайна сметка, истината е, че не се нуждаем от помощта ви, а само искаме вашите

излекувани гени да останат непокътнати и да се предадат на бъдещите поколения.

– Значи казваш, че ако не сме Дивергенти, сме увредени? – пита Кейлъб. Гласът му

трепери, всеки момент ще се разплаче. Никога не съм предполагала, че може да се

разстрои заради нещо такова, но явно денят е пълен с изненади.

Спокойно! Не спирам да си го повтарям. Поемам въздух, бавно и дълбоко.

– Генетично увредени. Да – отвръща Дейвид. – Все пак, с изненада открихме, че

групите за модифициране на поведението в експерименталния град се оказаха много

ефективни. До неотдавна спомагаха в голяма степен за решаването на поведенческите

проблеми, които направиха генетичните изменения толкова проблематични поначало. Така

че няма да можете да разберете дали гените на един човек са увредени, или излекувани

само по поведението му.

– Аз съм умен – казва Кейлъб. – От това, което ми казваш, излиза, че съм умен,

защото прародителите ми са били изменени да бъдат умни? Аз, техният наследник, не

мога истински да изпитвам състрадание. Както и останалите генетично увредени хора.

Ние, увредените, сме ограничени да действаме дотолкова, доколкото ни позволяват

лошите ни гени. А Дивергентите не са ограничени от нищо.

– Е... – Дейвид свива рамене. – Помисли.

Кейлъб ме поглежда за първи път от толкова много време. Гледаме се, а аз се питам

дали предателството му е следствие от това, че някой е унищожил нормалните ни гени?

Като болест, от която той не може да се излекува, която не може да контролира? Не,

това не ми изглежда правилно.

– Гените не са всичко – заявява Амар. – Хората, включително и тези с увредени гени,

могат да правят избор. Само това има значение.

Мисля си за баща си. Роден Ерудит, а не Дивергент. Човек, който не можеше да не

бъде умен, но беше избрал Аскетите, беше застанал срещу собствената си природа.

Човек, който се бореше със себе си – така, както се боря и аз.

Вътрешните ни войни може би не са продукт на генетична повреда. Те са нещо съвсем

човешко.

Поглеждам към Тобиас. Толкова е сломен, толкова е смазан, сякаш всеки миг ще

припадне. И не е само той. Кристина, Питър, Юрая и Кейлъб – всички гледат като

обезумели. Кара нервно мачка подгъва на ризата си, прокарва палец по плата и се

мръщи.

– Това е много информация за осъзнаване – казва Дейвид.

Твърде слабо казано. Зад мен Кристина изсумтява.

– Не сте спали цяла нощ. Ще ви покажа къде може да се нахраните и да си починете.

– Чакай – спирам го. Мисля за снимката в ръката ми и за това, че Зоуи знае името ми.

Мисля за това, което Дейвид спомена – че са ни наблюдавали и са се учили от нас.

Оглеждам стотиците монитори, които сега са изключени. – Каза, че сте ни наблюдавали.

Как?

Зоуи свива устни. Дейвид кимва към един от мъжете зад редицата монитори. След миг

всички монитори грейват. На всеки от тях се вижда какво става на различни места, явно

записите са направени с камери. На най-близките до мен виждам централата на

Безстрашните. Жестоката борса. Милемиум Парк. Небостъргачът Ханкок.

– Винаги сте знаели, че Безстрашните наблюдават целия град с камери – казва

Дейвид. – Е, и ние имаме достъп до тях.

Наблюдавали са ни. През всичките тези години!

Искам да се махна.

Минаваме през охраната и тръгваме към... не знам къде ни води Дейвид. Искам

веднага да се махна, да си взема пистолета, да побягна далеч от това място, където

някакви хора са ме наблюдавали постоянно от деня на раждането ми. Първите ми стъпки,

първата ми дума, първият ми учебен ден, първата ми целувка.

Гледали са, когато Питър ме нападна. Когато цялата ми каста беше подложена на

симулация и се превърна в армия. Гледали са как родителите ми умират.

Какво още са видели?

Единственото, което ме спира, е снимката в джоба ми. Не мога да си тръгна, преди да

разбера как така тези хора познават майка ми.

Дейвид ни отвежда в някакво помещение с много саксии с цветя и с килим на пода.

Тапетите са стари и пожълтели и са се отлепили по ъглите. Влизаме след него в голяма

стая с високи тавани и дървен под, светлините греят в оранжево-червено. Има легла,

подредени в две редици, а до тях – шкафчета за личните ни вещи. Прозорецът е голям, с

много красиви пердета. Когато се приближавам, виждам че са вехти, избледнели и

опърпани по краищата.

Дейвид ни казва, че тази част от сградата е била хотел към летището. Хотелът и

летището били свързани с тунел. А много преди това тази стая била зала за балове.

Откъде ги измисля тези думи? Никой нищо не разбира, но той изобщо не забелязва.

– Това е само временно жилище. Когато решите какво искате да правите, ще ви

настаним на друго място. Няма значение дали ще е в тази сграда, или някъде другаде.

Зоуи ще се погрижи да имате всичко, от което се нуждаете. Ще се върна утре и тогава

ще се видим отново.

Обръщам се и поглеждам Тобиас. Той крачи напред-назад пред прозорците и си гризе

ноктите. Никога не съм забелязвала да има такъв навик. Може би досега не е изпадал в

подобен шок, за да допусне да го прояви.

Мога да остана и да се опитам да го успокоя, но искам да питам за майка си и няма да

позволя на Дейвид да си тръгне, преди да ми отговори. Нямам никакво намерение да

чакам повече. Тобиас със сигурност ще да ме разбере. Тръгвам след Дейвид по

коридора. Той застава до вратата, обляга се на стената и се почесва по врата.

– Казвам се Трис. Мисля, че си познавал майка ми.

Той се стряска от прекия въпрос, но веднага се окопит-ва и се усмихва. Скръствам

ръце. Чувствам се по същия начин, както в деня, когато Питър дръпна кърпата ми по

време на инициацията, за да ми покаже колко жесток може да бъде – оголена, ядосана,

засрамена. Може би не е честно да нападам Дейвид за всичко, но не се стърпявам. Нали

е управител на Бюрото!

– Да, разбира се. Познавам те – казва.

Как така? От отвратителните камери, които са следели всяка моя крачка?

Скръствам ръце по-плътно пред тялото си.

– Ясно. – Изчаквам секунда и продължавам: – Искам да знам всичко за майка си. Зоуи

ми даде една снимка. Тя е там, а ти си до нея. Значи си я познавал.

– А! Мога ли да видя снимката?

Вадя я от джоба си и му я подавам. Той я приглажда с връхчетата на пръстите си,

поглежда я и по лицето му се разлива странна усмивка. Сякаш гали снимката с очи.

Пристъпвам от крак на крак. Става ми неудобно. Сякаш съм се намърдала без покана в

нечий личен живот.

– Веднъж се върна тук – казва той. – Беше малко преди да забременее. Тогава

направихме тази снимка.

– Върнала се е тук, при вас? – питам. – Тя... да не е била от вашата организация?

– Да – отговаря простичко Дейвид, сякаш това е най-обикновена дума и не променя

целия ми свят. – Тя е оттук. Изпратихме я в града да разреши проблем, който възникна

по време на експеримента.

– Значи е знаела. – Не разбирам защо гласът ми трепери толкова силно. – Знаела е за

това място? Знаела е какво има отвъд оградата?

Поглежда ме озадачен, рунтавите му вежди се извиват нагоре.

– О, да, разбира се.

Раменете ми се разтърсват, треперенето се спуска по ръцете, в дланите, после в

пръстите. Сякаш съм погълнала отрова и сега тялото ми се мъчи да я изкара от

системата си. А отровата е истината. Истината за това място, за тези екрани, за всичките

лъжи, върху които бе изграден целият ми живот.

– Знаела е, че ни наблюдавате всяка секунда... че гледате как тя умира, как баща ми

умира, гледали сте как хората започнаха да се избиват един друг! Изпратихте ли някой

да ѝ помогне, да помогне на мен? Не! Само сте седели и сте си водели записки!

– Трис...

Той се опитва да ме хване, но аз отблъсквам ръката му.

– Не споменавай това име! Ти няма как да знаеш това име! Не трябва да го знаеш, не

е възможно да знаете всичко това за нас.

Връщам се в стаята. Треперя и се олюлявам.

Всички са си избрали легла и са си извадили багажа. Най-сетне сами. Облягам се на

стената до вратата и отривам длани в панталоните си, за да избърша потта.

Приятелите ми не изглеждат като да се приспособяват добре. Питър лежи с лице към

стената. Юрая и Кристина седят един до друг и разговарят много тихо. Кейлъб разтрива

слепоочията си. Тобиас продължава да крачи пред прозореца и да си гризе ноктите. Кара

седи сама, прокарва пръсти през лицето си. За първи път, откакто я познавам, изглежда

разстроена. Ерудитската ѝ броня я няма.

Сядам срещу нея.

– Не изглеждаш добре – казвам.

Косата ѝ, винаги пригладена и здраво стегната отзад, сега се е разпиляла.

– Много мило! – сопва се тя.

– Съжалявам, не исках да прозвучи така.

– Знам – въздъхва. – Аз съм... аз съм Ерудит, нали знаеш.

– Да, знам – казвам и се усмихвам.

– Не... – тръсва глава тя. – Това е всичко, което съм. Ерудит. И сега ми казват, че съм

такава, понеже имало дефекти в гените ми... и че кастите са просто един затвор за луди,

затвор, който са направили, за да ни контролират. Точно както твърдяха Евелин Джонсън

и безкастовите. И защо трябваше да създаваме Преданите? Защо изобщо трябваше да

си правим труда да идваме тук?

Едва сега разбирам колко е била отдадена на Преданите, колко лоялна е била на

идеята за кастите, вярна на предците ни. За мен да бъда Предана беше само временна

идентичност, даваше ми сила, защото с тяхна помощ можех да изляза от града. За нея

Преданите вероятно бяха имали много по-дълбок смисъл.

– Все пак е добре, че дойдохме тук. Поне разбрахме истината. Това няма ли някаква

стойност за теб?

– Разбира се, че има – казва меко тя. – Но това означава, че ми трябват други думи за

това какво съм.

След смъртта на майка ми, се бях хванала за това, че съм Дивергент, като за

протегната ръка. Вярвах, че само тази ръка може да ме спаси. Имах нужда от думата

Дивергент, защото тя можеше да определи коя съм, дори когато всичко около мен

започна да се разпада. Но сега не зная дали имам нужда от тази дума, изобщо от

всичките онези думи. „Безстрашни“, „Ерудити“, „Дивергенти“, „Предани“. Дали можем да

бъдем приятели, да се влюбваме, да обичаме братята и сестрите си, без да сме

обвързани от избора, който всеки от нас е направил, а от предаността и любовта между

самите нас?

– Няма да е зле да отидеш да видиш как е – казва Кара и поглежда Тобиас.

– Да.

Прекосявам стаята и заставам до прозореца. Поглеждам навън – още прозорци,

стомана, павирани улици, трева и огради. Когато ме вижда, той спира да крачи и застава

до мен.

– Добре ли си? – питам.

– Да. – Той сяда на перваза на прозореца и ме поглежда. Когато седи, а аз стоя права

пред него, сме на една височина. Очите ни са на едно ниво. – Не, не съвсем. В момента

мисля само за едно – колко безсмислено е било всичко. Цялата кастова система.

Започва да разтрива врата си. Дали мисли за татуировките на гърба си?

– Отдавахме всичко, на което сме способни – продължава. – Всички ние. Без дори

да го осъзнаваме.

– За това ли мислиш? – питам учудено. – Тобиас, те са ни наблюдавали през цялото

време. Всяко събитие, всяко наше действие. Без да се намесват! Само грубо и

ненаказано са газили из личния ни живот! Всеки ден, всяка секунда!

Той разтрива слепоочията си.

– Сигурно. Но в този момент това не ме притеснява. – Трябва да съм го изгледала

изумено, защото веднага добавя: – Трис, аз работих в контролната зала на

Безстрашните. Навсякъде имаше камери. Опитах се да те предупредя, че те наблюдават

по време на инициацията ти, помниш ли?

Спомням си как очите му все гледаха към тавана, към ъглите. Никога не съм се

замисляла, че се е опитвал да ме предупреди за камерите. Просто никога не ми е

минавало през ума.

– По-рано тези неща ме тревожеха – казва. – Но го преодолях преди много време.

Винаги сме мислели, че сме сами, и ето, оказа се, че сме били прави – те просто са ни

оставили на нас си. Така стоят нещата.

– Не, не мога да го приема – възразявам. – Ако видиш някой в беда, ще му помогнеш,

нали? Независимо дали е експеримент, или не, ще помогнеш. И... Господи! Всички неща,

които са видели!

Той ми се усмихва съвсем лекичко.

– Какво? – питам.

– Сетих се за някои от нещата, които са видели – казва и ме прегръща през кръста.

Гледам го все така ядно, но как мога да устоя на това усмихнато лице? Не осъзнавам, че

просто се опитва да ме успокои. Засмивам се.

Сядам до него на парапета на прозореца, с ръце между краката си и дървото.

– Знаеш ли, фактът, че Бюрото е решило да въведе кастите, не се различава много от

това, което ние си мислехме, че е станало – преди много време група хора решила, че

кастовата система ще е най-добрият начин да живеем... и хората да се възползват

максимално от това, което животът им дава.

Той не отговаря веднага. Само седи, хапе долната си устна и гледа в краката ни,

опрени един до друг. Моите едва докосват пода.

– Всъщност това, което каза, ми помогна – отговаря. – Но има толкова много други

лъжи! Толкова е трудно да разбереш кое е било истина, кое е било реално, кое има

значение и кое – не.

Вземам ръката му, вплитам пръсти в неговите. Той опира чело в моето. „Благодаря на

Бог за това!“ – помислям си по навик. И едва тогава разбирам какво го тревожи. Ами ако

този Бог, Богът на родителите ми, центърът на тяхната вяра, е някаква измишльотина на

група учени, за да ни контролират по-лесно? И не само вярата в Бог и в каквото още има

там някъде, но и какво е правилно и грешно? Вярата ни в саможертвата и предаността

към другите? Трябва ли всичко това да се промени само защото сме научили как е бил

създаден нашият свят?

Не знам.

Мисълта не ми дава мира. Трака в съзнанието ми като опашка на гърмяща змия.

Целувам го много бавно, за да усетя топлината на устните му, на дъха, който издишаме

заедно.

– Как става така, че винаги около нас е претъпкано с народ? – питам.

– Не знам. Може би, защото сме глупаци.

Засмивам се. Истински слънчев смях, а не мъждукаща светлина в голямата мрачна

сграда вътре в мен. Смях, който ми напомня, че съм жива, дори и на това странно място,

където целият ми свят се руши тухла по тухла, нерв по нерв. Зная някои неща – че не

съм сама, че имам приятели, че съм влюбена. Зная откъде съм дошла. Зная, че не искам

да умра, а това означава много за мен. Преди няколко седмици нямаше да мога да го

кажа.

Тази нощ приближаваме малко леглата си и се гледаме в очите преди да заспим.

Когато той най-сетне се унася, пръстите ни са вплетени в пространството между нас.

Усмихвам се леко и също заспивам.

ÃËÀÂÀ

ØÅÑÒÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òîáèàñ

Слънцето едва е започнало да се скрива зад хоризонта, когато заспиваме.

Събуждам се след няколко часа и е полунощ. Не мога да спя, съзнанието ми е прекалено

заето с жужащите из него мисли, въпроси, съмнения. Трис успя да ме успокои преди да

заспим, но сега ръката е отпусната до леглото и пръстите опират пода. Малкото

тяло заема удивително много място. Разперила е ръце и крака във всички посоки, а

косата скрива лицето ѝ.

Мушкам крака в обувките си и тръгвам из коридорите. Развързаните връзки удрят по

килима като камшици. Бях толкова свикнал с всичко в щаба на Безстрашните, там

подовете не са от дърво и не скърцат като вървиш по тях. Бях свикнал с голия кънтящ

камък под стъпките ми, с ехото, с рева на водата в пропастта.

Седмица след началото на инициацията ми Амар започна да се тревожи, че съм станал

много изолиран и съм се вживял прекалено много. Тогава ме покани да отидем да играем

с група по-възрастни Безстрашни на „Осмелявам се“. Аз се осмелих да си направя

първата татуировка, върху ребрата – пламъкът на Безстрашните. Болката беше

агонизираща, но изживях с удоволствие всяка секунда.

Стигам до края на коридора и се озовавам в някакво преддверие, усещам аромата на

влажна почва. Навсякъде около мен има растения и дървета, поставени в големи

контейнери с вода като в парниците на Миротворците. Едно от тях е вдигнато високо над

пода и в плетеницата от корените му има нещо човешко, като разклонения на нерв са.

– Не си така бдителен като преди – чувам гласа на Амар зад гърба си. – През цялото

време вървях след теб и не ме усети.

– Какво искаш? – питам и почуквам с кокалчетата на пръстите си по водата. Тя се

разбужда, появяват се вълнички.

– Мислех, че ще ти е интересно да научиш защо съм жив – казва той.

– Често мислех за смъртта ти. Така и не ни показаха тялото ти. Не е кой знае колко

сложно да инсценираш нечия смърт, ако не се налага да показваш трупа, нали?

– Звучиш така, сякаш всичко ти е ясно – плясва той с длани. – Е, ще тръгвам тогава,

след като не те интересува.

Скръствам ръце.

Амар прокарва пръсти през черната си коса и я завързва с ластик.

– Трябваше да инсценират смъртта ми, понеже съм Дивергент, а Джанийн бе

започнала да избива Дивергентите. Опитаха се да спасят колкото се може повече, преди

да се добере до нас, но беше трудно, защото, както знаеш, Джанийн винаги беше една

крачка напред.

– И други ли има? – питам.

– Да.

– Има ли някой с фамилия Прайър?

– Не – поклаща глава. – Натали Прайър за нещастие е мъртва. Тя ми помогна да

изляза. Тя помогна и на този другия... на Джордж Ву. Познаваш ли го? В момента

патрулира, иначе щеше да дойде с мен да ви вземем. Сестра му е все още в града.

Името ме удря в стомаха.

– Господи! – едва промълвявам, олюлявам се и се облягам на стената на водния

контейнер.

– Какво? Познаваш ли го?

Акълът ми не го побира. Само няколко часа са минали от смъртта на Тори до

пристигането ни. При нормални обстоятелства, няколко часа са нищо – гледаш как

часовникът отмерва празното време. Безкрай от празнота. Но вчера тези няколко часа

застанаха между Тори и брат ѝ.

– Сестра му е Тори – казвам. – Опита се да напусне града с нас.

– Опита се? А? Но това е...

Млъкваме. Джордж никога няма да види отново сестра си, а тя умря с мисълта, че той

е бил убит от Джанийн. Нямаме какво да си кажем – няма думи, които да променят

нещата. Нищо не би могло да ги промени.

Очите ми се адаптират към светлината в помещението. Разбирам, че растенията са

сложени тук за украса. Цветя, бръшлян, пурпурни и червени листа. Единствените цветя,

които бях виждал в града, бяха дивите цветя и цъфналите ябълкови дървета в овощните

градини на Миротворците. Тези са различни, екстравагантни, листенцата им обвиват

други листенца, пълни са с живот. На тукашните хора явно никога не им се е налагало да

бъдат практични като жителите на нашия град.

– Онази, жената, която намери тялото ти – тя просто излъга, така ли? – питам.

– Не може да очакваш, че някой ще лъже през цялото време, каквато и да е каузата

му. Никога не съм вярвал, че ще го кажа, но ето. Това е истината. Не можеш да се

довериш изцяло на един човек. Пренастроиха паметта

. Това, което трябваше да си

спомни, е, че скачам от сградата. Тялото, което бе сложено долу, не беше моето, но

беше толкова обезобразено, че никой не забеляза.

– Пренастроиха я? Със серума на Аскетите?

– Наричаме го серум на паметта. Фактически, той не принадлежи на Аскетите, но... да.

Със същия.

Не знам защо допреди малко изпитвах такъв гняв към Амар. Може би просто ми беше

мъчно, че светът се е превърнал в нещо толкова сложно, в място, където се живее

трудно. Бях ядосан за това, че не знаех дори една милионна част от истината. Или че си

бях позволил да тъгувам за човек, който всъщност е жив, така, както бях тъгувал за

майка си през всичките тези години, когато я мислех за мъртва. Да измамиш някого да

тъгува за теб е едно от най-жестоките неща, на които е способен човек. А аз се хванах на

този трик два пъти.

Но докато го гледам, гневът се оттича от мен, както си отива приливът и идва отливът,

и виждам отново своя инструктор, своя приятел. Усмихвам се.

– И какво сега? Жив си – казвам.

– По-важното е, че вече няма да се тревожиш за това.

Хваща ме за ръка, стисва ме в прегръдката си и ме потупва по гърба. Иска ми се да

му отвърна със същия ентусиазъм, но няма да съм съвсем искрен. Когато ме пуска,

лицето ми пламти. И от гръмкия му смях разбирам, че на всичкото отгоре съм се

изчервил.

– Никога няма да се промениш. Все същият Дървен си.

– Както и да е – казвам. – Значи тук ти харесва, а?

– Не че имам кой знае какъв избор – свива рамене. – Но да, не е лошо. Работя за

охраната, тъй като това е единственото, в което ме бива. Ще е много хубаво, ако се

съгласиш да работиш при нас, но предполагам, че си прекалено добър за такава

елементарна работа.

– Все още не съм решил дали ще остана, но благодаря все пак.

– Няма да намериш по-хубаво място от това – казва той. – Всички останали градове,

където живеят повечето от хората в тази страна, са огромни метрополиси като нашия.

Там е мръсно и много опасно, освен ако не познаваш хора, които да ти помагат и да те

защитават. Тук поне има храна, чиста вода и безопасност.

Пристъпвам нервно от крак на крак. Не искам да си мисля за оставане. Не искам да

създавам дом тук. Вече се чувствам като затворник на собственото си разочарование.

Не си представях това, не и когато мислех за бягство от родителите си, от лошите

спомени, които ми завещаха. Но не искам и да обтягам отношенията си с Амар, сега,

когато като по чудо съм си върнал приятеля.

– Ще го имам предвид – казвам.

– Чакай, трябва да ти кажа и друго.

– Какво? Кой друг е възкръснал?

– Не е точно възкресение, понеже не бях технически мъртъв, нали? – поклаща глава

той. – Не, свързано е с нещата в града. Някой в контролната зала днес е чул, че

процесът срещу Маркъс е утре сутринта.

Знаех си. Знаех, че Евелин ще си го остави за десерт. Ще се наслаждава на всяка

секунда, ще гледа с удоволствие как се гърчи като червей под въздействието на серума

на истината. Ще да го мъчи бавно, ще се наслаждава така, както човек яде последното

му отредено ястие. Само не бях предполагал, че ще мога да го гледам... ако пожелая,

разбира се. А си мислех, че съм се отървал от тях, от всички тях, че съм свободен.

– О! – Това е всичко, което успявам да кажа.

Когато се връщам в спалното помещение и се свивам в леглото, съм напълно объркан

и отново имам чувството, че сетивата ми са изтръгнати. Какво да правя?

ÃËÀÂÀ

ÑÅÄÅÌÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

Отварям очи точно преди слънцето да се пробуди. Всички спят. Ръката на Тобиас

е върху очите му, но е с обувки. Може би е излизал през нощта? Кристина е заровила

глава под възглавницата. Оставам в леглото няколко минути и се заглеждам в сенките по

тавана. После се обувам и приглаждам косата си.

Коридорите са празни. Виждам само няколко души, но предполагам, че са останали да

си довършат работата след нощната смяна. Някои седят превити пред мониторите и едва

крепят главите си изправени. Други стискат метли, но по-скоро се облягат на тях, сякаш

съвсем са забравили, че трябва да метат. Пъхам ръце в джобовете си и тръгвам към

изхода, като следвам знаците. Искам пак да видя онази скулптура, покрай която минахме

на идване.

Този, който е построил това място, вероятно е обичал светлината. Таваните са

остъклени, а по стените има големи прозорци. Дори сега, когато слънцето едва

наближава хоризонта, е достатъчно светло.

Бръквам в задния си джоб и изваждам картата, която Зоуи ми даде предната вечер,

показвам я на охраната и минавам през пункта за проверка. Виждам скулптурата на

стотина метра от входа. Мрачна, масивна, загадъчна. Като живо същество.

Представлява огромен каменен блок, квадратен и нащърбен като камъчетата на

дъното на някоя пропаст. В средата му има голяма пукнатина, а около нея – малки светли

камъчета. Над каменния блок е закрепен стъклен контейнер със същите размери. Пълен

е с вода, а над него има лампа, която я осветява, сякаш я промушва със светлинен меч.

Деликатните вълнички се скупчват около лъча. Чувам приглушен звук. Капка вода пада

върху каменния блок. Първоначално решавам, че контейнерът е пукнат и тече. След

малко пада втора, трета, четвърта, но все през равни интервали. Капките се събират в

малка вадичка и забързват да се скрият в пукнатината. Осъзнавам, че това нещо е

направено с някаква цел.

– Здравей. – Зоуи е застанала от другата страна на скулптурата. – Съжалявам, че те

притеснявам. Тъкмо отивах към спалнята ви да те взема, но те видях и се зачудих да не

би да си се загубила.

– Не, не съм се загубила. Точно тук исках да дойда – казвам.

Зоуи застава до мен и скръства ръце. Еднакви сме на ръст, но тя е изправила рамене

и изглежда малко по-висока.

– Да, странна е, нали?

Докато говори, оглеждам луничките ѝ. Напомнят ми на петна от слънчев лъч, промушил

се през листата на дърво.

– Символизира ли нещо? – питам.

– Това е символът на Бюрото. Каменният блок е проблемът, който стои пред нас.

Водата в контейнера е нашата надежда да го разрешим. А капката вода е всъщност

това, което можем да направим, това, което правим – бавно и полека, но без да се

отказваме.

Не се сдържам и се засмивам.

– Не звучи много обнадеждаващо, нали?

– Да, може и така да се изтълкува – отговаря тя. – Но аз предпочитам да си го

представям по различен начин. С упоритост и настоятелност дори и малките капки вода

могат да променят камъка завинаги. И той никога няма да бъде същият. Промяната е

възможна, нищо, че може да отнеме време.

После посочва към малка вдлъбнатина в центъра на блока, която прилича на плитка

хралупа, издълбана в камъка.

– Ето това например го нямаше в началото.

Кимвам. Очите ми проследяват следващата падаща капка. Макар че съм предпазливо

настроена към Бюрото и към всички, които работят в него, усещам как тиха надежда

започва бавно да си пробива път в тялото ми. Този символ трябва да напомня, че именно

търпението е помогнало на хората да останат живи, да продължат да съществуват, да

гледат и да чакат. Но не се стърпявам и питам:

– Няма ли да е по-лесно, ако излеете целия контейнер върху камъка?

Представям си как огромната маса вода се стоварва върху него, как се удря с

чудовищна сила в скалата, как се разлива навсякъде и мокри обувките ми. Да правиш по

малко всеки ден може и да реши проблемите... все някога. Но аз мисля, че когато

истински вярваш в нещо и когато нещо сериозно те заплашва, трябва да се хвърлиш

напред с всичко, с което разполагаш, да хвърлиш и себе си, просто защото... как иначе

ще изтърпиш да чакаш?

– За момента да – казва тя. – Но след това няма да имаме вода и няма да можем да

направим нищо друго. Унищожаването и увреждането на човешката генетика не е

проблем, който може да се разреши с една голяма стъпка.

– Да, това ми е ясно. Само се чудех дали е необходимо да се примирявате с

множество малки стъпки, като може да си позволите някоя по-голяма от време на време.

– Например?

– Не знам наистина, но си струва да се помисли – казвам.

– Права си.

– Каза, че си ме търсила. Защо?

– О, съвсем забравих! – възкликва тя и се плясва леко по челото. – Дейвид ме помоли

да те намеря и да те заведа в лабораториите. Иска да ти даде нещо, което е било на

майка ти.

– На майка ми? – Гласът ми излиза като сподавен вик, сякаш някой ме е хванал за

гърлото и ме души. Зоуи ме повежда обратно към сградата.

– Нека те предупредя съвсем приятелски – казва тя, след като минаваме през

скенера. – Може би хората ще те гледат с любопитство.

Коридорите постепенно се пълнят, явно сега идва новата смяна.

– Тук почти всеки те познава – продължава тя. – Хората в Бюрото често гледат

екраните, а през последните няколко месеца ти се оказа в центъра на доста събития.

Повечето от младите хора мислят, че си много смела.

– Браво – промърморвам и усещам кисел вкус в устата си. – Винаги съм искала да

постигна точно това – да бъда смелата героиня на екрана, а не да се чудя как –

примерно – да не умра.

– Не исках да омаловажавам всичко, през което си минала. Съжалявам, ако е

прозвучало така – казва тя и спира, за да ме погледне.

Все още не мога да свикна с мисълта, че всички тези хора са ни наблюдавали

постоянно. Искам да намеря нещо, с което да прикрия разголения си живот, да се притая

някъде, за да не ме гледа никой повече. Но Зоуи не може да направи нищо по този

въпрос, затова замълчавам.

Повечето от хората по коридорите са в униформи в два цвята – тъмносиньо и зелено.

Някои са разкопчали саката, якетата или ризите си и под тях носят шарени тениски в най-

различни цветове, на някои от които има и рисунки.

– Цветовете на униформите ви означават ли нещо? – питам.

– Да, всъщност да. Тъмносините униформи са за учени, изследователи, а зелените са

за персонала по поддръжката.

– Значи зелените са като безкастовите?

– Не – отвръща тя. – Тук нещата не са като в града. Всеки прави каквото може и на

каквото е способен, за да помага за крайната цел на мисията ни. Всеки един човек е

ценен и важен.

Оказва се права – хората не откъсват очи от мен. Някои задържат поглед за секунди,

други ме сочат, изричат името ми. Сякаш това име не е мое, а тяхно! Сковавам се, вървя

неестествено.

– Много от работниците по поддръжката преди години бяха част от експеримента в

Индианополис. Това е град недалеч от тук – казва Зоуи. – Но за тях този преход беше

малко по-лесен, отколкото ще е за вас. Индианополис нямаше поведенческите

характеристики на хората във вашия град. – Тя прави пауза. – Имам предвид кастите.

Няколко поколения след началото на експеримента, когато вашият град за разлика от

другите оцеля, без да бъде разкъсан от войни, Бюрото въведе кастите в няколко по-нови

града – Сейнт Луис, Детройт, Минеаполис. Тогава то използва сравнително новия

експеримент в Индианополис за контролна група. Винаги са разполагали експериментите

си в Средния запад, защото там има по-големи разстояния между населените места. На

изток градовете почти се сливат.

– И в Индианополис... оправихте им гените и просто ги набутахте в някакъв си град

някъде си. Без касти?

– Те имаха много сложна система от правила, но... да, като цяло така се получи.

– И не проработи?

– Не – свива устни тя. – Генетично увредени хора, които са преживели много страдания

и не са били научени да живеят по различен начин, какъвто ефект имат кастите,

проявяват склонност към унищожение. Този експеримент пропадна много бързо. Оцеля

само до трето поколение. Чикаго – вашият град, – както и другите градове, в които

имаше касти, оцеляха много по-дълго.

Чикаго. Колко странно. Това, което винаги съм наричала просто „у дома“, си има име.

Градът сякаш се свива в съзнанието ми, става мъничък колкото една дума.

– Значи тук се занимавате с тази работа от доста време, а? – питам.

– Да, наистина от доста време. Поради естеството на работата ни Бюрото не е като

останалите правителствени агенции, и в крайна сметка мястото е доста отдалечено от

правителствените органи. Нашето знание се предава от родители на деца, не разчитаме

на случайни назначения и не правим открити интервюта за работни места. През целия си

живот съм била обучавана за това, с което се занимавам сега.

През прозореца виждам странно превозно средство. Има форма на птица, заострен

нос и две подобни на крила неща отстрани. Но пък има и колела. Като кола.

– Това ли е въздушният транспорт? – питам и посочвам към нещото.

– Да – усмихва се тя. – Това е самолет. Може да те повозим някой път, ако не ти се

струва прекалено безстрашно.

Не реагирам на играта на думи. Не мога лесно да забравя как ме позна в мига, в който

ме видя.

Дейвид стои и ни чака до една от вратите в дъното на коридора. Вдига ръка и ни

помахва.

– Здравей, Трис – казва той. – Благодаря ти, че я доведе тук, Зоуи.

Тя ми се усмихва и си тръгва. Докато я гледам как се отдалечава, изведнъж ми се

приисква да не ме оставя сама с Дейвид и със спомена как му бях крещяла преди

няколко часа. Но той не обелва и дума за това. Прокарва картата си пред вратата и тя се

отваря.

Стаята е като офис, но без прозорци. Зад едното бюро седи млад мъж, може би на

годините на Тобиас, а столът зад другото бюро е празен. Младият мъж ни вижда, натиска

нещо на екрана на компютъра си и става.

– Здравейте, сър. Мога ли да ви помогна с нещо? – пита той.

– Матю, къде е супервайзърът ти?

– Отиде да вземе нещо за ядене от столовата.

– Тогава може би ти ще ми помогнеш. Искам да ми качиш файла на Натали Райт на

портативен екран. Можеш ли да го направиш?

Райт? Това ли е истинското фамилно име на майка ми?

– Разбира се – отвръща Матю и сяда. Започва да пише нещо на компютъра, на екрана

се появяват различни документи, но не съм достатъчно близо, за да ги видя добре. –

Така, сега да изчакаме да се прехвърлят. Ти трябва да си дъщерята на Натали,

Беатрис – казва и опира брадичка върху ръката си. Оглежда ме критично. Очите му са

леко скосени и много тъмни, почти черни. Не изглежда нито изненадан, нито впечатлен да

ме види. – Не приличаш много на нея.

– Трис – поправям го автоматично. Но някак се успокоявам от факта, че не знае това

ми име. Явно не е от онези, които гледат мониторите през цялото време. Нима животът ни

в града е бил развлечение за хората тук? – Да, знам, че не приличам на нея.

Дейвид придърпва един стол, дървените му крака изскърцват по плочките. После

потупва облегалката и ми каза:

– Седни. Ще ти дам екран с файловете на майка ти, за да можете с брат ти да си ги

прочетете сами. Но докато се прехвърлят, мога да ти разкажа историята.

Размърдвам се неудобно на стола, а той сяда на празния зад бюрото на супервайзъра

и започва да върти в ръцете си някаква почти празна чаша с кафе.

– Нека започна с това, че майка ти беше едно великолепно откритие за нас. Намерихме

я по случайност сред разрушения свят и гените

бяха почти перфектни – усмихва се

Дейвид. – Измъкнахме я от една доста неприятна ситуация и я доведохме тук. Остана

няколко години с нас, но после в града ви възникна криза и тя пожела да отиде и да се

справи с проблема. Предполагам, знаеш за това.

Гледам го и премигвам . Майка ми е от някакво друго място? Откъде са я взели?

Представям си я как върви из тези коридори, гледа същите монитори, наблюдава

града. Мисълта, че е вършила всички тези неща тук ми се струва непоносима. Дали е

седяла някога на този стол? Дали нозете

са докосвали тези плочки? Изведнъж ме

връхлетява чувството, че е оставила следи навсякъде около мен, невидими, но

осезаеми. По всяка врата, стена, дръжка на врата. Като отпечатъци.

Стискам седалката на стола и се опитвам да съставя изречение.

– Не, не знам нищо. Каква криза?

– Представителят на Ерудитите беше започнал да избива Дивергентите. За тази криза

говоря. Казваше се... Нор... Норман ли беше?

– Нортън – обажда се Матюс. – Предшественикът на Джанийн. Изглежда, точно преди

да получи сърдечен удар, ѝ е набил идеята да избие Дивергентите.

– Благодаря. Та, решихме да изпратим Натали да проучи ситуацията и да се опита да

спре убийствата. Никой никога не бе предполагал, че ще остане толкова дълго. Но тя ни

беше много полезна. Никога не се бяхме замисляли да пуснем вътрешен човек, а тя

свърши безценна работа. Неща, които не можехме да сторим оттук, тя свърши на място.

Освен това, създаде свой собствен живот. Това включва твоето раждане.

– Но Дивергентите бяха подлагани на унищожение и по време на моята инициация.

– Знаеш само за тези, които загинаха, но не знаеш за тези, които бяха спасени. Някои

от тях сега са тук. Запозна се с Амар, нали? Той е един от спасените. За някои от

Дивергентите беше изключително трудно да се дистанцират от експеримента, да

наблюдават отстрани хората, които обичат, семействата си, приятелите си. Затова ги

обучихме да оцеляват в света извън Бюрото. Но... да, тя свърши много полезна работа.

Майка ти.

Освен че беше свършила полезна работа за тях, беше изрекла доста лъжи и много

малко истини. Дали баща ми е подозирал коя е тя? Той беше лидер на Аскетите, пазител

на истината, в крайна сметка е можела да му се довери.

И тогава една мисъл ме удря през лицето и се забива в стомаха ми. Ами ако се е

омъжила за него само защото е трябвало да сключи брак, за да остане там и да

изпълнява мисията си? Ами ако цялата им връзка е била една гнусна лъжа?

– Значи не е била родена Безстрашна? – питам. Опитвам се да подредя, да

систематизирам всичките ѝ лъжи.

– Когато влезе в града, го направи като Безстрашна, защото вече имаше татуировки и

щеше да е трудно да обясни на хората откъде са се взели. Беше на шестнайсет, но

казахме, че е на петнайсет, за да дадем година да се приспособи. Нашето намерение

беше тя да... – Той млъква, свива рамене и добавя: – Е, трябва да прочетеш сама за

живота . Това на екрана е дневникът . Не мога правилно да преценя как мисли едно

момиче на шестнайсет.

Матю отваря едно от чеекмеджетата на бюрото си и вади малко гладко парче стъкло.

Почуква с пръст върху него и на стъклото се появява един от документите, които е

отворил на монитора си. Подава ми го. Преди да го докосна, ми се струва нещо крехко,

но се оказва твърдо и солидно.

– Не се притеснявай. Това нещо не може да бъде счупено по никакъв начин – казва

Дейвид. – Сигурен съм, че искаш да се върнеш при приятелите си. Матю, би ли изпратил

госпожица Прайър до хотелската стая? Аз трябва да се погрижа за някои неща.

– А аз не трябва ли? – въздъхва Матю и намигва. – Шегувам се, сър. Ще я изпратя.

– Благодаря – казвам на Дейвид преди да изляза.

– Ако имаш някакви въпроси, винаги съм на разположение.

– Готови ли сме? – пита Матю.

Висок е, може би колкото Кейлъб. Косата му е артистично разрошена, очевидно е

прекарал много време да

придаде вид сякаш току-що е станал от леглото. Под

тъмносинята си униформа носи обикновена черна тениска, а около врата му има някаква

черна връв. Когато преглъща, тя все се мърда около адамовата му ябълка.

Излизаме от малкия офис и тръгваме по коридорите. Тълпата е пооредяла – явно

хората са започнали работа или пък закусват. Колко ли живота са преминали в това

място? Хората са работели тук, хранели са се тук, спели са тук, раждали са деца и са ги

възпитавали тук. Умирали са тук. Това е мястото, което майка ми е наричала „у дома“.

– Чудя се кога ще изтрещиш – казва Матю. – Да разбереш всичко това наведнъж...

– Няма да изтрещя – заявявам. Усещам, че се защитавам. Вече превъртях няколко

пъти, но няма да си го призная.

– Аз бих. Но както кажеш.

Виждам знак, на който пише КЪМ ХОТЕЛА. Притискам екрана към гърдите си. Нямам

търпение да се прибера при Тобиас и да му разкажа за майка си.

– Слушай, едно от нещата, с които се занимаваме със супервайзъра ми, е да правим

генетични тестове – казва Матю. – Питах се дали ти и онова момче, синът на Маркъс

Итън, ще се навиете да ви направя по един генетичен тест.

– Защо?

– От любопитство – свива рамене. – Не сме тествали гените на толкова късно

поколение, а ти и Тобиас сте малко странни... някои неща при вас са различни.

Поглеждам го учудено.

– Ти например имаш необичайно висока устойчивост на серумите. Повечето Дивергенти

не могат да се борят срещу тях така, както ти. Тобиас не се поддава на симулации, но

пък не проявява някои други характеристики, които са типични за Дивергентите. Мога да

ти обясня по-подробно, но после.

Колебая се. Не искам да виждам гените си, не искам да виждам и гените на Тобиас, не

искам да ги сравняват, това няма никакво значение. Но Матю ме гледа така умолително,

почти като дете. Не съм наясно с много неща, но разбирам какво е да те яде

любопитството.

– Ще го попитам дали иска. Аз лично нямам нищо против. Кога? – казвам.

– Тази сутрин става ли? – нетърпеливо пита той. – Мога да дойда да ви взема след

около час. Така или иначе, няма да успеете да влезете в лабораториите без мен.

Съгласявам се. Внезапно съм развълнувана да науча повече за гените си. Почти

същото вълнение и предизвикателство е като да прочета дневника на майка си. Ще си я

върна. Дума по дума. Парченце по парченце.

ÃËÀÂÀ

ÎÑÅÌÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òîáèàñ

Странно е да се събудиш обграден от хора, които не познаваш добре. Да ги видиш

как изглеждат със сънливи очи и с гънки от възглавница по лицата. Да видиш, че

Кристина сутрин е весела, че Питър се събужда с перфектно гладка коса, че Кара само

сумти, а не говори, и едва завлича спящото си тяло към кафето.

Първото нещо, което правя, е да се изкъпя и да се облека. Дали са ни дрехи, които не

са много различни от нашите, само че са с разноцветни. Явно цветовете не означават

нищо за хората тук. Пък и защо ли да означават? Обличам черна риза и сини джинси и се

опитвам да убедя себе си, че това е нещо съвсем нормално, че се чувствам добре, че се

адаптирам.

Тази сутрин е делото срещу баща ми. Все още не съм решил дали да го гледам.

Когато се връщам, Трис е облечена и е седнала като уплашено животно на края на

леглото, сякаш е готова всеки миг да скочи на крака. Точно като Евелин.

Взимам една кифличка от таблата със закуска, която някой е донесъл, и сядам срещу

нея.

– Добро утро. Рано си станала.

– Да – казва тя и плъзва краката си напред, за да ги мушне между моите. – Зоуи ме

намери пред онова голямо нещо, статуята, и ме заведе при Дейвид, който имал да ми

показва нещо. – Млъква и вдига малък стъклен екран, който е поставила грижовно на

леглото си. Докосва го, той светва и на него се появява документ. – Това е файлът на

майка ми. Водила си е дневник, както изглежда. – Започва да се върти, сякаш си търси

удобно място. – Не съм го погледнала още.

– Защо не?

– Не знам. – Оставя го на леглото и екранът изгасва веднага. – Мисля, че се

страхувам.

Децата на Аскетите не познават добре родителите си, защото те винаги се прикриват и

рядко показват нещо от себе си. Не са като другите майки и бащи, които обикновено

разговарят с децата си след определена възраст. Вместо това остават скрити зад

броните си от сиви дрехи и безкористни постъпки и вярват, че да споделяш, е егоистично.

Това не е просто едно надзъртане в душата на майка . Това е може би единствената

истинска и реална представа, която Трис ще получи за Натали Прайър. Коя и каква е

била.

Разбирам защо го държи като някакво магическо стъкло, като нещо, което може да

изчезне всеки миг. Разбирам защо иска за малко поне да остави тайните неразкрити.

Точно така се чувствам и аз преди процеса срещу баща ми. Това стъкълце може да

каже неща, които не иска да знае.

Проследявам очите – гледа Кейлъб, който с неохота дъвче някаква зърнена храна и

се цупи като разглезено дете.

– Ще му го покажеш ли? – питам. Тя не ми отговаря. – По принцип съм против да му

даваш каквото и да е, но в този случай това нещо принадлежи и на двама ви.

– Знам много добре – казва леко раздразнено. – Разбира се, ще му го покажа. Но

първо ми се иска да го видя сама.

Не мога да оспорвам това право. Прекарах почти целия си живот в пазене на всяка

информация много близо до себе си, прехвърлях я хиляди пъти през главата си.

Импулсът да споделям е нещо съвсем ново, а импулсът да крия е потребност като

дишането.

Тя въздъхва, после отчупва едно парченце от кифлата ми. Аз я первам през пръстите:

– Хей, там има цяла табла.

– Значи няма защо да се притесняваш, че ще си взема малко – засмива се тя.

– Добре, няма да споря.

Трис ме хваща за ризата, придърпва ме към себе си и ме целува. Аз мушкам ръка под

брадичката и задържам главата неподвижна до мен. Тогава забелязвам, че си чопли

второ парченце от кифлата и виквам:

– Сериозно, стига! Ще ида да ти взема една кифла. Връщам се след секунда.

Тя пак се засмива.

– Трябва да те питам нещо. Имаш ли нещо против... искаш ли... да ти направят един

малък генетичен тест тази сутрин?

„Малък генетичен тест.“ Какъв оксиморон само!

– Защо? – питам. Да ме накарат да си показвам гените е сходно на това да се съблека

гол.

– Ами... запознах се с едно момче. Матю. Работи в една от лабораториите тук и каза,

че ще му е много интересно да види какъв е генетичният ни материал – обяснява тя. –

Пита за теб, защото си имал някаква аномалия.

– Аномалия?

– Според него имаш доста от характеристиките на Дивергентите, но някои ти липсват.

Не знам. Попита само от любопитство. Не е нужно да го правиш, ако не искаш.

Въздухът около мен някак се нагорещява и става по-тежък. Вдигам ръка и докосвам

врата си, там, където свършва косата ми. След около час Маркъс и Евелин ще са на

екрана. Изведнъж разбирам, че няма да имам сили да застана пред мониторите. И макар

че никак не ми се иска някакъв непознат да разглежда пъзел от парченца, които

определят съществуването и начина ми на живот, казвам:

– Няма проблем, ще дойда.

– Супер! – усмихва се и доволно отчупва още едно парченце от кифлата ми. Малко

кичурче коса пада над очите . Вдигам го внимателно, сякаш ще я нарани. Тя покрива

ръката ми с нейната топла силна длан и устните ѝ се извиват в усмивка.

Вратата се отваря и влиза млад мъж със скосени очи и черна коса. Веднага го

разпознавам – братът на Тори Джордж Ву. Тя му казваше Джорджи.

Той ми се усмихва закачливо, а аз искам да побягна, да се скрия в някой ъгъл на

стаята, да освободя място за скръбта му.

– Сега се връщам от патрул – изговаря задъхано, явно е тичал насам. – Казаха ми, че

сестра ми е тръгнала с вас...

С Трис се споглеждаме тревожно. Всички забелязват Джордж и застиват, става тихо.

Онова тихо, което почти можеш да чуеш на Аскетско погребение. Дори Питър, който

според мен изпитва задоволство от болката и страданието на другите, гледа сякаш не

знае къде да се дене, ръцете му ту се пъхат в джобовете, ту се местят на кръста и после

пак в джобове. Май не може да ги управлява.

– И... – продължава Джордж. – Защо ме гледате така?

Кара прави крачка напред, за да му съобщи лошата новина, но преценявам, че няма

да може да се справи. Ставам.

– Сестра ти тръгна с нас – казвам. – Но ни нападнаха безкастовите и тя... тя не успя да

премине.

Тя не успя да премине. Тази фраза не описва толкова много неща от смъртта . Колко

бързо стана всичко, как тялото

удари земята, как всички бягахме без посока и се

препъвахме в тревата и храстите. Не се върнах при нея, не. А трябваше да го направя.

От всички, които потеглихме в тази група, аз най-добре познавах Тори. Знаех колко силни

бяха ръцете , как здраво и уверено стискаше иглата за татуировки, познавах смеха –

висок и груб, сякаш имаше шкурка вместо гласни струни.

Джордж се олюлява и се обляга на стената, за да не падне.

– Какво?

– Тя даде живота си, за да ни защити – казва Трис удивително нежно. – Без нея никой

нямаше да успее да мине.

– Ама тя какво? Тя... мъртва ли е? – Гласът му повяхва. Тялото му се залепва за

стената, раменете му се отпускат.

През отворена врата виждам Амар. Върви усмихнат с препечена филийка в ръката, но

усмивката му се стопява за секунда. Оставя хляба на масата до вратата.

– Опитах се да те намеря по-рано, за да ти съобщя – казва той.

Предната нощ Амар произнесе името му толкова вяло, сякаш двамата едва се

познават. Не знам защо бях останал с грешно впечатление.

Очите на Джордж стават като стъклени. Амар го прегръща, а ръцете на Джордж

стискат рамото му, кокалчетата му побеляват от напрежение. Не го чувам да изплаче,

може би не го прави, а само иска нещо, за което да се хване. Имам много неясни спомени

за мига, в който разбрах... в който повярвах, че майка ми е мъртва. Тогава се чувствах

като отделен от всеки и от всичко около мен, сякаш бях на километри от тях, извън

тялото си. И онова странно чувство да искаш да преглътнеш, а да не можеш. Не знам как

е при другите хора. С мен беше така.

Амар извежда Джордж от стаята. Гледам как бавно се отдалечават по коридора и

Амар тихо му говори.

Почти бях забравил, че се съгласих да участвам в генетичния тест, когато на вратата

се появява едно момче. Е, не съвсем момче, може би на моите години. Помахва на Трис

за здрасти.

– О, това е Матю – казва тя. – Май трябва да тръгваме. – Хваща ме за ръка и ме

повежда към вратата. Пропуснал съм забележката , че Матю не е немощен съсухрен

учен. Или тя е пропуснала да го спомене?

„Не ставай глупав!“ – скастрям се наум. Матю протяга ръка.

– Здрасти, радвам се да се запознаем. Аз съм Матю.

– Тобиас – отговарям, защото Фор звучи странно за хората тук. Те не се

идентифицират с това колко на брой са страховете им. – И на мен ми е приятно.

– Ами да тръгваме към лабораториите. Натам са – подканва ни той.

Из коридорите има много хора и всички са облечени в тъмносиньо или зелено.

Панталоните им стигат до средата на глезените или няколко сантиметра над обувките, в

зависимост от височината на човека. Навсякъде из сградата има широки отворени

пространства, в които като артерии на сърце се вливат други коридори. Всеки е

обозначен с число и буква. Хората вървят напред-назад, някои носят стъклени

устройства като това, което бяха дали на Трис.

– Какво означават тези номера? – пита тя. – Само за ориентиране ли са?

– Преди са били изходи към самолетите. Тоест, до всеки номер е имало врата и

прикачен проход към съответния самолет, който е трябвало да излети в определена

посока. Когато решили да превърнат летището в щаб, махнали столовете, на които

пътниците са сядали да чакат полета си. На тяхно място инсталирали лабораторното

оборудване, което пък взели от училищата в града. Като цяло, тази част от сградата е

една гигантска лаборатория.

– Какво изследвате? Мислех, че само наблюдавате експеримента – казвам и се

заглеждам в една тичаща по коридора жена с протегнати напред ръце, в които държи

едно от стъклените устройства. Лъчи светлина се изсипват през остъклените тавани и

заливат излъсканите плочки. Поглеждам през прозорците – всичко изглежда тихо,

спокойно, подредено. Тревата е окосена и подравнена до сантиметър, дърветата се

полюшват леко от кроткия вятър. Много е трудно да си представиш, че някъде там

хората се избиват заради някакви си увредени гени. А други пък живеят под деспотичното

управление на Евелин в града, който напуснахме.

– Част от нас се занимават именно с това – всичко, което се случва в няколкото

останали експериментални града трябва да се запише и анализира. Това изисква

усилията на доста хора. Но някои търсят други начини да се коригират повредените гени

или пък разработват серуми за наша полза, а не за целите на експериментите. Има

десетки проекти. Трябва само да ти хрумне добра идея, да събереш екип и да я

предложиш на комисията, която се ръководи от Дейвид. Обикновено одобряват всичко,

стига да не е прекалено рисковано.

– Да. Няма да се излагат и да поемат някой риск, нали така! – обажда се Трис

саркастично.

– Имат си причина да не поемат рискове – казва Матю. – Преди да бъдат въведени

кастите и серумите, всички експерименти бяха изложени на постоянна опасност от

вътрешни раздори. Серумите помогнаха на хората в експерименталните градове да

държат нещата под контрол, най-вече серума на паметта. Е, май сега никой не работи по

него, сигурно е в лабораторията за оръжия.

„Лаборатория за оръжия.“ Произнесе го, сякаш думите са чупливи и може да ги строши

със зъбите си. Сякаш изрича нещо свято.

– Значи Бюрото ни е дало серумите? – пита Трис.

– Да. И после Ерудитите продължиха да работят по тях, да ги усъвършенстват.

Включително брат ти. И за да съм честен, трябва да призная, че много от нашите серуми

са изработени на база на вашия опит. Гледахме и се учехме. Само че не направиха много

със серума на паметта. Ние го усъвършенствахме и сега това е най-силното ни оръжие.

– Оръжие! – повтаря Трис.

– Е, да. Това е оръжие срещу бунтовниците във всеки град. И ще ти кажа защо – ако

изтриеш паметта на един човек, няма нужда да го убиваш, нали? Той просто забравя, че

се е бунтувал, забравя и за какво се е бунтувал. Можем да го използваме и срещу

бунтове от покрайнините. На около час оттук живеят хора и понякога се опитват да ни

нападнат. Серумът на паметта ги спира, без да се налага да ги убиваме.

– Но това е... – започвам.

– Също толкова жестоко ли? – Матю довършва въпроса ми. – Да, така е, но тези горе

мислят, че серумът е нашата кислородна маска, машината ни за оцеляване. Стигнахме.

Гледам го с недоумение. Той говори срещу ръководителите си толкова безцеремонно,

толкова открито, все едно става дума за нещо съвсем обикновено. Запитвам се дали

това не е едно от онези места, където можеш да говориш искрено, да възразяваш без

страх, в нормален разговор, а не шепнешком на тайни срещи, когато ти се иска да

извикаш.

Той прокарва картата си пред тежката врата в наше ляво и тръгваме по друг коридор.

Този е тесен, светлината е бяла, флуоресцентна. Матю спира пред една врата, на която

пише ГЕННА ТЕРАПИЯ. В стаята момиче със светлокафява кожа и зелен гащеризон

сменя хартиената покривка върху масата.

– Това е Хуанита, лабораторен техник. Хуанита, това са...

– Знам кои са – казва усмихнато тя. С ъгълчето на окото си виждам как Трис застива.

Все още не може да преглътне факта, че всички са ни гледали и ни познават, че целият

ни живот е бил на показ. Но не казва нищо.

Момичето протяга ръка към мен и добавя:

– Супервайзърът на Матю е единственият човек, който ме нарича Хуанита, освен

Матю, разбира се. Всички ми казват Нита. Два теста ли ти трябват?

Матю кимва.

– Сега ще ги донеса. – Отваря някакъв голям медицински шкаф и започва да вади

разни неща. Всички са в пластмасови контейнери и са увити в хартия. Имат бели етикети.

Помещението се изпълва с шума от огъващите се под пръстите ѝ хартиени опаковки.

– Как ви се струва тук? – пита тя.

– Ще трябва време да свикнем – отговарям.

– Да, знам какво имаш предвид – казва и пак ми се усмихна. – Аз дойдох от един от

другите експериментални градове, Индианополис. Нашият експеримент пропадна. О,

извинявам се, вие не знаете за Индианополис! Не е много далеч от тук. На по-малко от

час със самолет. Не, и това няма да разберете. Знаете ли, няма значение, не е толкова

важно.

После вади игла и спринцовка от една хартиена опаковка и Трис пак застива.

– Какво е това? – пита тя.

– Това ще ни помогне да видим гените ви. Добре ли си? – пита я Матю.

– Да – отговаря Трис, но все още е много напрегната. – Просто не обичам да ми

инжектират непознати неща.

– Кълна се, това само ще разчете гените ви и нищо друго. Нита може да потвърди.

Нита кимва в съгласие.

– Добре, но мога ли да си го инжектирам сама?

– Разбира се – отвръща Нита. После пълни спринцовката с нещото, с което ще ни

четат гените, и я подава на Трис.

– Ще се опитам да ви обясня по най-елементарния начин как работи това вещество –

казва Матю, докато Нита втрива антисептик в ръката на Трис. Миризмата е неприятна,

кисело-горчива. Усещам как пари в ноздрите ми.

– В течността има микрокомпютри. Тяхната задача е да открият специфични генетични

маркери и да предадат данните към компютъра. Ще получа нужната ми информация за

около час, макар че ще ми трябва много повече време, за да разчета целия ви генетичен

материал.

Трис си забива иглата и изпразва съдържанието на спринцовката. Нита изправя ръката

ми и я намазва с оранжевия антисептик. Течността в спринцовката е сребристосива като

люспи на риба. Гледам изтичането през иглата и си представям как микроскопичната

технология започва да яде тялото ми, да чете, да анализира. Трис седи до мен и

притиска малко топче памук към пробитата си кожа. Усмихва ми се.

– Какво представляват тези микрокомпютри? Какво по-точно търсят?

Матю кимва и обяснява:

– Когато нашите предци са започнали да инжектират „коригирани“ гени на хората, с тях

инжектирали и генетичен тракер, който ни показва дали човек е излекуван, или не.

Обикновено тракерът се проявява под формата на запазване на самообладание по

време на симулации. Затова лесно може да се направи проверка, която да ни покаже

дали и доколко гените ви са излекувани. Което е и една от причините всеки в града да

минава теста за установяване на наклонностите, когато навърши шестнайсет години. Ако

по време на теста той запази връзката си с реалността и е в пълно съзнание, това

означава, че гените му са здрави.

Добавям теста за установяване на наклонностите към списъка с неща, които досега са

били важни за мен, а са се оказали просто уловка, с която тези хора получават

необходимата информация или резултат.

Не мога да повярвам, че запазването на самоконтрол по време на симулации, нещо, с

което се гордеех и което ме правеше силен, нещо, заради което Джанийн и Ерудитите

избиваха хора, за тези тук е просто начин да разберат дали гените ти са излекувани, или

не. Сякаш е някаква кодирана дума, която им показва дали принадлежа към

привилегированото общество на генетично здравите.

Матю продължава:

– Единственият проблем при генетичните тракери е следният: фактът, че човек не се

поддава на серума и може да запази самоконтрол по време на симулации, не означава

задължително, че е Дивергент. Понякога хората не се поддават на серуми и симулации и

въпреки това имат увредени гени. Затова се интересувам от теб, Тобиас. Искам да знам

дали наистина си Дивергент, или просто изглежда така заради устойчивостта ти към

симулации.

Нита, която прибира шишенцата, свива устни, сякаш да задържи думите, които искат

да се излеят. Изведнъж усещам крайно напрежение. Нима наистина има вероятност да не

съм Дивергент?

– Остава само да седим и да чакаме – казва Матю. – Ще ида да взема нещо за ядене.

Някой от вас гладен ли е?

Двамата с Трис поклащаме глави.

– Връщам се след малко. Нита, прави им компания, моля те.

Матю излиза, без да дочака отговора . Трис сяда на болничното легло. Хартията се

огъва под нея и се скъсва на ръба, където е спуснала краката си. Нита слага ръце в

джобовете на гащиризона си и ни поглежда. Очите са черни и лъскави като локвички

изтекло от двигателя на кола масло. Подава ми парче памук и аз го притискам към

мястото, където бе забила иглата и където се е надигнало мехурче кръв – точно на

сгъвката на ръката.

– Значи и ти си от експерименталните градове – казва Трис. – От колко време си тук?

– Откакто прекратиха експеримента в Индианополис. Това беше преди осем години.

Можех да се опитам да се интегрирам сред населението навън, сред хора, които не

работят за експериментите, но ми се струваше, че няма да мога да понеса промяната.

Затова дойдох тук по собствено желание. Исках да бъда охрана или нещо такова. Но

явно се изкачвам в йерархията. Или просто сменям работата.

Казва го някак горчиво. Предполагам, че и тук, както в кастата на Безстрашните,

можеш да се издигнеш само до определено ниво. А тя явно се е изкачила много по-рано,

отколкото

се е искало. И оттук нататък няма накъде. Спомням си за своя избор да

работя в контролната зала.

– Във вашия град нямаше касти, така ли? – пита Трис.

– Не, ние бяхме контролната група. Тя им помогна да разберат, че кастите всъщност

имат много добър ефект и експериментът се развива доста по-успешно, когато ги има.

Обаче имаше много правила. Вечерен час, време за събуждане, правилници за сигурност

и безопасност. Не се разрешаваше ползването и притежаването на оръжие. Такива неща.

– Какво се случи? – питам и веднага съжалявам за това. Крайчетата на устните се

огъват надолу, сякаш споменът виси там с цялата си тежест.

– Ами... някои от хората вътре знаеха как се правят оръжия. Създадоха бомба. Знаете

какво е това, нали? Експлозив. Сложиха я в сградата на ръководителите ни – разказва

тя. – Много хора загинаха. След това Бюрото реши, че експериментът ни е пълен провал.

Изтриха паметта на тези, които бяха направили бомбата, а останалите бяхме

пренасочени. Аз бях една от тези, които пожелаха да дойдат тук.

– Много съжалявам – казва меко Трис. Понякога забравям, че може да бъде нежна и

деликатна. Толкова дълго време съм виждал в нея само силата, здравите мускулести

ръце, татуирания на ключицата ѝ полет на птици.

– Всичко е наред. Не е като и вие да не сте преминавали през такива неща – отвръща

Нита. – Всичко, причинено ви от Джанийн Матюс, и не само.

– Защо все още не са затворили нашия град? – пита Трис. – Както са сторили с

вашия?

– Може и да го затворят, но мисля, че Чикаго е един от успешните им експерименти,

при това се развива добре от много години. Няма да го прекратят с лека ръка. Това беше

първият град, където хората се разделиха на касти.

Махам памука от ръката си. Останала е малка червена точица, но вече не кърви.

– Понякога си мисля, че ако можех да избирам каста, щях да избера Безстрашните –

казва Нита. – Но май нямам достатъчно кураж за това.

– Нямаш представа на какво е способен човек и за какво има кураж, докато не дойде

правилният момент да го покаже – отвръща Трис.

Силна болка прорязва гърдите ми. Права е. Отчаянието може да накара човек да

извърши нечувани неща. И двамата го знаем.

Матю се връща точно след час, сяда на компютъра и остава там безкрайно дълго

време. Очите му се движат във всички посоки, докато чете изписаното на екрана. От

време на време казва „Хм.“ или „А!“. Колкото повече чакам да ни съобщи нещо, толкова

повече мускулите ми се стягат от напрежение. Вече имам чувството, че раменете ми са

направени от камък, а не от човешка плът. Матю най-сетне се обръща, завърта екрана и

ни показва какво има на него.

– Програмата ни представя данните по разбираем начин. Това, което виждате, е

опростен вариант на ДНК-то на Трис – каза той.

На екрана се вижда сложна плетеница от линии и числа, някои места са маркирани в

жълто, други – в червено. Не разбирам нищо. Това определено е едно от нещата, които

никога няма да проумея.

– Маркираните участъци предполагат, че гените са излекувани. Нямаше да можем да

ги видим, ако гените бяха увредени. – Не разбирам какво сочи, но не спира да почуква с

пръст ту върху едно, ту върху друго място от плетеницата. Той изобщо не забелязва, че

не разбираме. Прекалено е отнесен да обяснява и да се слуша колко умно говори. – Тези

участъци тук показват, че програмата е намерила и тракера. Комбинацията от здрави

гени и резистентност към симулации е това, което се очаква да се види в диаграмата на

един Дивергент. Сега следва най-странното.

Той пак докосва екрана и картината се сменя. И тази е точно толкова неразбираема,

като паяжина с пръснати по нея линии и цифри.

– Това е схема на гените на Тобиас – казва Матю. – Както сами виждате, той има

правилния генетичен компонент за устойчивост на симулации, но няма същите индикатори

за излекувани гени като при Трис.

Гърлото ми пресъхва. Зная, че ми съобщават нещо лошо, но все още не осъзнавам

каква по-точно е новината.

– Какво значи това? – питам.

– Означава, че не си Дивергент – казва Матю. – Гените ти са все още увредени, но

имаш някаква генетична аномалия, която ти позволява да не се поддаваш на симулации.

Всъщност изглеждаш като Дивергент, но не си такъв.

Започвам да смилам информацията много бавно, дума по дума. Не съм Дивергент.

Не съм като Трис. Аз съм генетично увреден.

Думата „увреден“ потъва в мен като парче олово. Винаги съм знаел, че нещо не ми е

наред, но си мислех, че е заради баща ми. Или пък заради майка ми. И заради болката,

която ми завещаха като нещо, което се предава от поколение на поколение и не можеш

да се отървеш от него. Това означава, че единственото добро нещо, което има в баща

ми – да бъде Дивергент, – не е стигнало до мен.

Не поглеждам към Трис, нямам сили да го направя. Поглеждам към Нита.

Изражението ѝ е сурово, дори ядосано.

– Матю – казва тя, – защо не вземеш резултатите в лабораторията си и не ги

разгледаш по-спокойно?

– Точно това мислех да им предложа – кимва Матю.

– Не, не мисля, че идеята е добра – обажда се Трис. Гласът

е като острие на

бръснач.

Матю казва нещо, което изобщо не чувам. Слушам само ударите на сърцето си,

усещам как пулсира в гърдите ми. Той докосва екрана и картината с моята ДНК изчезва.

Екранът почернява. Просто парче стъкло. Матю с изправя и преди да излезе ни казва да

отидем до лабораторията му, ако искаме да ни даде повече информация. Трис, Нита и аз

оставаме сами. Никой не казва нищо. Тогава Трис заявява категорично:

– Голяма работа, това не значи нищо. Разбираш ли ме?

– Не, не започвай да ми обясняваш как не значи нищо – отговарям малко по-високо,

отколкото ми се иска.

Нита се разбързва да прибира нещата и да подрежда контейнерите, макар че са вече

подредени. Всичко си е точно така, както го заварихме.

– Напротив, ще ти обяснявам! – възкликва Трис. – Ти си същият човек, какъвто беше

преди пет минути, преди четири месеца, преди осемнайсет години. Как може нещо такова

да те промени?

Чувам в думите

нещо, което е самата истина, но точно в този момент ми е

невъзможно да приема каквото и да е. Не мога да повярвам дори на Трис.

– Искаш да ми кажеш, че истината не променя нищо? Това ли ми казваш?

– Каква истина? – пита тя. – Тези хора ти заявяват, че имаш нещо в гените си и ти им

вярваш?

– Там беше, на екрана, сама го видя.

– Освен този екран виждам и теб – казва разпалено и ръката хваща здраво моята. –

И аз знам кой си.

Тръсвам глава. Все още не мога да я погледна. Не мога да погледна никого. Не

виждам нищо.

– Аз... искам да изляза. Трябва да остана сам. Ще се видим после – казвам.

– Тобиас, чакай...

Излизам и в мига, в който се освобождавам от онези стени и онази миризма,

напрежението ми започва да спада. Тръгвам по коридорите, стените им ме притискат,

около мен вървят хора. Накрая стигам до окъпаната в слънчева светлина зала. Небето е

яркосиньо. Чувам стъпки зад себе си, но са прекалено тежки, за да е Трис.

– Хей. – Нита се завърта на пети, изскърцвайки. – Не искам да те притискам или нещо

такова, но трябва да ти кажа нещо за това... генетично увреждане. Ако те интересува,

чакай ме тук тази вечер в девет. И... не искам да засягам теб и момичето ти, но мисля, че

не е добра идея да я водиш.

– Защо?

– Тя е ГЧ. Генетично чиста. Няма да може да разбере... О, много е сложно за

обяснение. Довери ми се, става ли? За нея е по-добре да остане настрана за известно

време.

– Добре.

– Разбрахме се – кимва тя. – Трябва да тръгвам.

Гледам я как бяга към стаята за генна терапия, после се обръщам и продължавам. Не

знам къде отивам, но усещам, че с всяко мое движение цялата информация, която се

блъска в тялото ми, намалява бясната си скорост и не крещи толкова силно в мозъка ми.

ÃËÀÂÀ

ÄÅÂÅÒÍÀÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

Не тръгвам след него. Не знам какво да кажа.

Когато разбрах, че съм Дивергент, си мислех, че притежавам някаква тайна сила,

нещо, което другите хора нямат, нещо, което ме прави по-добра, по-издръжлива,

различна. Сега, след като видях сравнението между моето ДНК и това на Тобиас,

разбрах, че да си Дивергент не значи кой знае какво. Просто е кратка дума, с която се

описва подредбата на гените ти. Както има дума за хората с руси и за хората с тъмни

коси.

Подпирам глава с ръце. Но тези тук си имат някаква своя причина да го смятат за

важно. Мислят си, че съм здрава, а Тобиас – не. И искат да го приема ей така, да им

вярвам.

Е, не им вярвам и не мога да им се доверя. Не знам защо Тобиас го направи. Защо

толкова му се иска да вярва, че нещо не му е наред?

Не искам да мисля повече за това. Излизам от стаята за генна терапия и срещам Нита

на изхода.

– Какво му каза? – питам. Хубава е. Стройна, но не много висока. Слаба, но не

прекалено. Има красива тъмна кожа.

– О, само исках да се уверя, че знае накъде да върви. Човек може лесно да се обърка

тук.

– Много правилно го каза. Човек може лесно да се обърка тук – отвръщам и си

тръгвам. Искам да се махна от това хубаво момиче, което е дръзнало да говори с

приятеля ми в мое отсъствие. Но пък... какво толкова, не е бил дълъг разговор, едва ли

повече от минутка.

В дъното на коридора виждам Зоуи. Тя ми помахва да ида при нея. Сега изглежда

някак по-спокойна, отколкото сутринта. Челото

е гладко, а не набръчкано, косата

пада свободно по раменете. Тя мушва ръце в джобовете на панталоните си и казва:

– Току-що съобщих на останалите, че сме организирали да ви повозим със самолет.

Можем да излетим след два часа. Искаш ли да дойдеш?

Стомахът ми се свива от страх и вълнение, точно както когато за първи път ме

завързаха за стоманеното въже на покрива на небостъргача Ханкок. Какво ли е да се

носиш из въздуха с кола, която има криле, да чуваш оглушителния рев на мотора, да

усещаш порива на въздуха над всичките огради и стени? А и вероятността някое крило

или нещо друго да падне и да се сринеш право към смъртта...

– Да – казвам.

– Ще се чакаме на изход Б14. Трябва да следваш знаците – усмихва се ослепително и

си тръгва.

Поглеждам към прозорците горе. Небето е ясно и бледосиньо като очите ми. Простира

се над мен и в него има някаква неизбежност, сякаш през цялото време е било там и ме е

чакало. Може би защото обичах да се изкачвам високо или защото когато човек е минал

през нещата, които съм изживяла аз, не му остава никаква друга възможност, освен да

покори и последната граница – нагоре.

Металните стълби скърцат при всяка моя стъпка. Накланям глава назад, за да огледам

самолета. Много по-голям е, отколкото си го представях. Сив като сребро. Точно под

крилата си има огромни цилиндри, в които се въртят перки. Представям си как ме

засмукват и ме сдъвкват, а после ме изплюват на малки парченца от другата страна.

Потръпвам.

– Как е възможно такова голямо нещо да се задържи във въздуха? – пита Юрая зад

гърба ми.

Поклащам глава. Не знам и не искам да се замислям. Тръгвам след Зоуи по някакви

други стълби. Тези са закрепени към една дупка – като издълбана в самолета врата.

Когато се хващам за парапета на стълбите, установявам, че ръцете ми треперят.

Обръщам се за последен път да видя дали Тобиас е успял да ни настигне. Няма го. Не

съм го виждала, откакто излезе от стаята за генна терапия.

Навеждам се, за да се мушна през дупката, макар че е доста по-висока от мен. В

самолета има много седалки, покрити със син плат, избелял и скъсан по ръбовете.

Избирам си седалка до прозореца и гърбът ми опира в метална пружина. Имам

чувството, че съм седнала в стол, направен от оголен човешки скелет.

Кара сяда зад мен, Питър и Кейлъб – някъде назад. Не знаех, че са станали приятели.

Но пък изглежда логично – и двамата са гнусна порода.

– Колко е старо това нещо? – питам Зоуи, която остава права до вратата.

– Доста. Но сме подменили всички основни части и е достатъчно голям за нуждите ни.

– За какво го ползвате?

– Предимно за разузнавателни мисии. Трябва да държим под око ситуацията в

покрайнините, за да сме подготвени в случай на заплаха. – Тя млъква, замисля се и

продължава: – Покрайнините са доста голямо пространство между Чикаго и другия

регулиран от правителството град, Милуоки. На около три часа път оттук е.

Искам да попитам какво по-точно се случва в покрайнините, но Кристина и Юрая сядат

до мен и изпускам възможността. Юрая се настанява между нас двете, навежда се през

мен и надниква през прозореца.

– Ако Безстрашните знаеха за това, всички щяха да стоят на опашка да се учат как се

кара такова чудо – казва той. – С мен начело.

– Не, щяха да се връзват с колани към крилата – заявява Кристина и го мушва

закачливо с пръст. – Как може да не познаваш собствената си каста?

Юрая ѝ връща жеста и пак надниква навън.

– Някой да е виждал Тобиас? – питам.

– Не, не съм го виждала – отвръща Кристина. – Наред ли е всичко?

Преди да успея да отговоря, на пътечката между седалките се появява възрастна

жена с бръчки около устата, оглежда ни и плесва с ръце.

– Казвам се Карен и ще управлявам самолета днес. Може да ви се струва страшно, но

не забравяйте, че вероятността за злополука със самолет е всъщност много по-малка,

отколкото с кола.

– Да бе, да, сигурно такива са и шансовете да оцелеем, ако евентуално се разбием –

изсумтява Юрая под нос, но всъщност се усмихва. Тъмните му очи гледат палаво като

дете, което се кани да направи някоя пакост. Не съм го виждала толкова възторжен и в

такова добро настроение, откакто Марлийн почина. Красив е като преди.

Карен изчезва в някаква стая в предната част на самолета, а Зоуи сяда от другата

страна на пътечката и започва да се обръща във всички посоки и да дава инструкции –

„Закопчайте коланите!“, „Не ставайте от седалките преди да сме достигнали

максималната височина!“. Не съм сигурна каква е максималната височина, но пък и тя не

си дава труда да ни обясни. Типично в неин стил. Цяло чудо е, че се сети да обясни за

онези покрайнини.

Самолетът се задвижва удивително гладко, сякаш вече летим над земята. После

прави завой и се плъзга напред към едно широко шосе, маркирано с десетки разноцветни

стрелки и линии. Колкото повече се отдалечаваме от сградата, толкова по-силно бие

сърцето ми. И тогава по интеркома чуваме гласа на Карен: „Пригответе се за излитане!“.

Стискам облегалките за ръце, когато самолетът тръгва напред. Скоростта ме залепя

за седалката скелет, а гледката през прозорците се размазва в петна от движещи се

цветове. И тогава го усещам – как машината се вдига, как земята под нас се простира в

безкрая, как всичко става все по-малко и по-малко. Устата ми остава отворена, но

забравям да дишам.

Виждам сградата на Бюрото. Прилича на снимката на неутрон, на която веднъж

попаднах в един учебник. Виждам и оградата, опасваща я като колан. Наоколо има

плетеница от пътища, а постройките изглеждат притиснати между тях.

Внезапно вече не мога да различавам дори пътищата и сградите. Всичко се превръща

в покривка в три цвята – сиво, зелено и кафяво. Където и да погледна, във всички посоки

има само земя, земя, земя.

Не знам какво бях очаквала да видя. Може би къде свършва светът или нещо такова,

как земята виси във въздуха над някаква огромна пропаст?

Това, което не очаквах, бе да проумея, че винаги съм живяла в някакъв микроскопичен

дом някъде долу, дом, който не се вижда от небето. Че съм ходила по улици, без да

осъзнавам, че освен тях има милиони други улици, съвсем същите.

Това, което не очаквах, бе да се почувствам толкова малка и незначителна.

– Не можем да летим прекалено високо в такава близост до града, защото може да ни

забележат. Затова ще гледаме отдалече. Вляво може да видите разрушенията от

Чистата война, преди бунтовниците да започнат да използват биологично оръжие вместо

експлозиви – казва Зоуи.

Премигвам, за да скрия сълзите си, преглъщам ги и чак тогава зървам нещо, което

прилича на група тъмни сгради. Колкото повече се взирам, толкова по-ясно осъзнавам, че

това не са тъмни сгради, а изпепелени жилища. Унищожени до неузнаваемост. Някои са

изравнени със земята. Уличната настилка между тях оттук прилича на черупка на пукнато

яйце.

Напомня ми на някои части от нашия град, но не съвсем. При нас разрушенията са били

причинени от хора, а това тук – от нещо много по-голямо, много по-силно от човека.

– А сега ще видите и Чикаго – казва Зоуи. – Ще забележите, че една голяма част от

езерото е пресушена, за да бъде построена стената, но се опитахме да запазим

максимално много от него.

Виждам сградите на града, които приличат на миниатюрни играчки, виждам стената,

която разсича морето от бетон, а зад нея – кафявата необятност на тресавището. И

малко след него... синьо.

Веднъж, когато се спусках по стоманеното въже от небостъргача Ханкок, гледах

тресавището и си представих, че е пълно с вода, синьозелена, блеснала под слънчевите

лъчи. Сега, когато мога да видя зад границите на града, разбирам, че тя е каквато си я

представих тогава. Езерото в далечината грее окъпано в слънце, сякаш диша чрез

вълните си.

Никой не говори, чува се само ритмичният рев на мотора.

– Господи! – възкликва Юрая.

– Тихо! – смъмря го Кристина.

– Колко голям е Чикаго в сравнение с останалия свят? – пита Питър. Всяка дума

излиза боязливо, сякаш за да не го задави. – Искам да кажа... колко е голям градът в

сравнение с останалата част от Земята? Какъв процент заема?

– Чикаго заема около триста шейсет и пет квадратни километра – казва Зоуи. – Земята

има площ около 500 милиона квадратни километра. Процентът е толкова малък, че няма

смисъл дори да се изчислява.

Съобщава ни фактите толкова спокойно, като че ли не означават нищо за нея. И

вероятно е точно така. Но за мен, за нас... Удрят ме като ритник право в стомаха. Сякаш

нещо вътре в мен ме смазва. Колко много земя. Какво ли има там? Как ли живеят хората

по другите места?

Поглеждам през прозореца и започвам да дишам бавно и дълбоко. Тялото ми е

прекалено сковано, за да има сили да помръдне. И докато гледам през прозореца, си

мисля само едно – това е много сериозно доказателство за онзи Бог, в когото вярваха

родителите ми. Светът е прекалено голям, за да можем да го контролираме. Само се

мислим за значими и силни. Каква заблуда.

Толкова сме малки, че не си заслужава дори да се изчислява.

Колкото и да е странно, тази мисъл ме кара да се почувствам почти... свободна.

Вечерта всички отиват да хапнат, а аз оставам в стаята и включвам екрана, който

Дейвид ми даде. Ръцете ми треперят, докато отварям първия файл, кръстен „дневник“.

Започва така:

Äåéâèä âñå ìå êàðà äà îïèøà âñè÷êî, êîåòî ïðåæèâÿõ. Ïðåäïîëàãàì, ÷å î÷àêâà äà å íåùî óæàñíî.

Ìèñëÿ, ÷å íàèñòèíà å òàêà, íî íåùàòà áÿõà ìíîãî ëîøè íå ñàìî çà ìåí, à çà âñè÷êè, òúé ÷å òîâà íå ìå

ïðàâè ïî-ñïåöèàëíà.

Èçðàñíàõ â ìàëêà êúùà â Ìèëóîêè, Óèñêîíñèí. Íå çíàåõ êàêâî èìà îòâúä ñòåíàòà íà ãðàäà. Âñè÷êè

íàðè÷àõà òåçè ìåñòà ïîêðàéíèíèòå. Çíàåõ ñàìî, ÷å íå áèâà äà õîäÿ òàì. Ìàéêà ìè ðàáîòåøå â

ïðàâîñúäíàòà ñèñòåìà, èçðàáîòâàõà çàêîíè è ïðàâèëíèöè. Áåøå èçáóõëèâà è âèíàãè íåäîâîëíà, êàêâîòî

è äà ïðàâåõ, âñå íå é ñòèãàøå. Áàùà ìè áåøå ó÷èòåë. Áåøå ìåêóøàâ, ïîääúðæàøå âñÿêî íåéíî ðåøåíèå, è

êàòî öÿëî áåøå íàïúëíî áåçïîëåçåí. Åäèí äåí ñå ñêàðàõà â õîëà, íåùàòà èçëÿçîõà èçâúí êîíòðîë è òÿ ãî

çàñòðåëÿ. Ñúùàòà íîù, äîêàòî êîïàåøå ãðîáà ìó â çàäíèÿ äâîð, àç ñè ñúáðàõ áàãàæà è ñè òðúãíàõ. Íèêîãà

ïîâå÷å íå ÿ âèäÿõ.

Òðàãåäèèòå áÿõà åæåäíåâèå â ðîäíèÿ ìè ãðàä. Ðîäèòåëèòå íà ïîâå÷åòî ìè ïðèÿòåëè ñå íàïèâàõà äî

ñìúðò, êðåùÿõà ñè åäèí íà äðóã, íå ñå îáè÷àõà îò ìíîãî, ìíîãî âðåìå è òîâà ñè áåøå â ðåäà íà íåùàòà.

Çàòîâà ñúì ñèãóðíà, ÷å èç÷åçâàíåòî ìè ïðîñòî å áèëî âïèñàíî â áåçêðàéíèÿ ñïèñúê íà ëîøèòå íåùà,

êîèòî ñå ñëó÷âàõà â êâàðòàëà íè ïðåç ïîñëåäíàòà ãîäèíà.

Çíàåõ, ÷å àêî ñå ïðåìåñòÿ îôèöèàëíî â äðóã ãðàä, àêî ñå ðåãèñòðèðàì è òàêà íàòàòúê, ïðàâèòåëñòâîòî

ùå ìå íàìåðè è ùå ìå ïðàòè îáðàòíî ïðè ìàéêà ìè, à àç íèêîãà ïîâå÷å íÿìà äà ìîãà äà ÿ ïîãëåäíà â

î÷èòå. Âèíàãè, äîðè è ñúñ çàòâîðåíè î÷è, ùÿõ äà âèæäàì ëîêâàòà êðúâ ïîä ïðîñòðåëÿíàòà ãëàâà íà áàùà

ñè. Òàêà ÷å íå ñå ïðåìåñòèõ îôèöèàëíî. Îòèäîõ â ïîêðàéíèíèòå. Òàì èìàøå ìíîãî õîðà, êîèòî æèâååõà â

ìàëêà óêðåïåíà êîëîíèÿ ñðåä ðàçðóøåíèÿòà. ßäÿõà îáåëêè è ãîðÿõà ñòàðè âåñòíèöè, çà äà ñå òîïëÿò,

çàùîòî ïðàâèòåëñòâîòî íå èì äàâàøå íèùî. Âñè÷êè ñðåäñòâà îòèâàõà çà âúçñòàíîâÿâàíå, îïèòâàõà ñå ñ

òÿõ äà âäèãíàò ñòðàíàòà íà êðàêà, äà ñúáåðàò õîðàòà. È òîâà ïðîäúëæàâàøå öÿë âåê, ñëåä êàòî âîéíàòà íè

ðàçåäèíè è ðàçïðúñíà. Èëè ìîæå áè ïðîñòî íå èñêàõà äà äàâàò çà ïîêðàéíèíèòå, íå çíàì.

Åäèí äåí âèäÿõ êàê ìúæ áèå ìàëêî äåòå, óäàðèõ ãî ïî ãëàâàòà ñ åäíî äúðâî, çà äà ãî íàêàðàì äà ñïðå, è

òîé óìðÿ. Òî÷íî ïî ñðåäàòà íà óëèöàòà, ñðåä ðàçðóøåíèòå êúùè. Áÿõ ñàìî íà òðèíàéñåò. Ïîáÿãíàõ, íî

äðóã ìúæ ìå ñãðàá÷è è ìå âêàðà â åäèí âàí. Íå ìå çàâåäå â íÿêîÿ ñòðàíè÷íà óëè÷êà äà ìå ðàçñòðåëÿ, êîåòî

áåøå ñòðàííî, çàùîòî èçãëåæäàøå êàòî ïîëèöàé. Íå ìå çàâåäå è â çàòâîð, à íà ñèãóðíî ìÿñòî, íàïðàâè ìè

òåñòîâå è ìè îáÿñíè âñè÷êî çà åêñïåðèìåíòèòå â ãðàäîâåòå, êàêòî è ÷å ìîèòå ãåíè áèëè ïî-÷èñòè îò òåçè

íà äðóãèòå õîðà. Äàæå ìè ïîêàçà íà åäèí åêðàí êàðòà íà ãåíèòå ìè.

Íî àç áÿõ óáèëà ÷îâåê, òî÷íî êàêòî ìàéêà ìè óáè áàùà ìè. Äåéâèä ìè êàçà, ÷å íå ñúì èñêàëà äà ãî

íàïðàâÿ. Óäàðèëà ñúì ãî, çà äà çàùèòÿ äåòåòî. Íî ïúê çíàì è äðóãî  ìàéêà ìè íå èñêàøå äà óáèå áàùà ìè

è âñå ïàê ãî ñòîðè, òàêà ÷å êàêâî çíà÷åíèå èìà? Êàêâî êàòî íå ñè èñêàë è ñè ãî íàïðàâèë ïî íåâíèìàíèå?

Äàëè å áèëî öåë, èëè íåùàñòåí ñëó÷àé, âñå òàÿ, ôàêòúò ñè îñòàâà  åäèí æèâîò ïî-ìàëêî íà ñâåòà.

Ñàìî òîâà ïîìíÿ îò âðåìåòî ïðåäè äà äîéäà òóê. Äåéâèä ìè êàçà, ÷å òåçè íåùà ñà ñå ñëó÷èëè ñàìî

çàùîòî ïðåäè ìíîãî ãîäèíè íÿêàêâè õîðà ñà ñå îïèòàëè äà ñå íàáúðêàò â ÷îâåøêàòà ïðèðîäà,íî

îáÿñíåíèåòî ìó íå ìå íàêàðà äà ñå ïî÷óâñòâàì ïî-äîáðå. Íàïðîòèâ.

Ìèñëÿ, ÷å ñúì ÿñíà. Èñêà ìè ñå äà áúäà ðàçáðàíà ïðàâèëíî.

Зъбите ми се впиват в долната ми устна. Тук, в Бюрото, хората седят в столовата и

ядат, пият, смеят се. Може би в града правят същото. Обградена съм от обикновен

живот, а съм съвсем сама с тези ужасяващи откровения.

Притискам екрана към гърдите си. Майка ми е израснала тук, това място е моята

история и моето настояще. Усещам присъствието във въздуха, в стените. Усещам я

как се настанява в мен и знам, че никога няма да си тръгне. Смъртта не може да я изтрие

от съществуване. Тя е вечна.

Нахлулият през прозореца студ прониква през блузата ми и потръпвам. Юрая и

Кристина влизат, смеейки се на нещо. Чистите очи и стабилната му, уверена походка ми

носят облекчение, но усещам напиращи сълзи. Не знам защо. Юрая и Кристина ме

поглеждат тревожно.

– Добре ли си? – пита той.

Кимвам и преглъщам сълзите.

– Къде бяхте цял ден?

– След самолета ходихме в контролната зала и гледахме – казва Юрая. – Странно е

да наблюдаваш от разстояние какво става там сега. Разбрали са, че ни няма, но като

цяло е същото. Евелин се държи както винаги, хората са същите тъпаци, но е някак

странно – сякаш гледаш новинарски репортаж.

– Не мисля, че някога ще седна да гледам. Струва ми се неморално и ме плаши.

– Не знам. Ако искат да гледат как си почесвам задника и как ям, това говори повече

за тях, отколкото за мен.

– Колко често си чешеш задника? – засмивам се.

Той ме сръчква с лакът.

– Не че искам да прекъсвам обсъждането на чесането на задници, което е много

важно, сигурна съм... – усмихва се Кристина и после изражението помръква. – Но аз

съм съгласна с Трис. Почувствах се ужасно, докато гледах онези монитори. Сякаш

подслушвам и се намесвам в нечий живот като неканен гост. Мисля, че отсега нататък

няма да си позволя такова нещо.

После посочва екрана в ръцете ми. Думите на майка ми все още са на монитора и

светят.

– Какво е това? – пита тя.

– Оказва се, че майка ми е живяла тук. Не, всъщност е израснала на друго място, но

после е дошла. И когато е станала на петнайсет, са я пратили в Чикаго като Безстрашна.

– Майка ти е оттук? – повтаря невярващо Кристина.

– Да. Луда работа. Още по-странното е, че е написала този дневник и им го е

оставила. Четях го преди да влезете.

– Но това е хубаво, нали? – пита нежно Кристина. – Така ще разбереш много за нея,

ще я опознаеш.

– Да, хубаво е. И не съвсем. Не съм чак толкова съсипана, затова спрете да ме

гледате така. – При тези ми думи загрижеността мигом напуска лицето на Юрая. – Все ми

се мотае из главата... че може би принадлежа на това място. Може да стане мой дом.

Кристина свъсва вежди.

– Възможно е – казва, но знам, че не го вярва. Все пак е мило, че се съгласява с мен.

– Не знам – обажда се Юрая. – Не мисля, че ще намерим отново онова, което се

нарича „дом“. Дори и да се върнем в града.

И това е вярно. Дали където и да идем, ще останем скитници, гости? Тук или някъде по

света извън Бюрото, или обратно в експеримента, все ще сме чужди. Всичко се променя

и скоро няма да спре да го прави.

Или може би ние ще успеем да изградим свой дом вътре в себе си и да го носим,

където и да отидем? Както нося майка си в себе си.

Кейлъб влиза в стаята. На ризата му има петно от сос, но май не го е забелязал. В

очите му виждам онова, което май се нарича интелектуален подем. Зачудвам се какво е

гледал или чел, за да изглежда така отнесен.

– Здрасти – казва и почти се опитва да направи крачка към мен, но очевидно

забелязва отвращението ми, защото спира по средата.

Покривам екрана с дланта си, въпреки че той не може да го разчете от другия край на

стаята, и го поглеждам втренчено, неспособна да му кажа нещо в отговор.

– Мислиш ли, че някога ще можеш да ми проговориш? – пита и устните му тъжно се

изкривяват надолу.

– Ако го направи, ще получа удар и ще умра на място – казва студено Кристина.

Отклонявам поглед. Истината е, че понякога ми се иска да забравя всичко и да бъдем

такива, каквото бяхме преди всеки от нас да избере кастата си. Макар че той винаги ме

поправяше и все ми казваше да не бъда егоист, но дори тогава беше по-добре от това –

да се налага да крия дневника на майка си от него, за да не отрови паметта , както

направи с всичко друго. Ставам и пъхвам екрана под възглавницата си.

– Хайде да отидем да си вземем десерт – подканва ме Юрая.

– Не ядохте ли вече?

– И какво от това, ще ядем пак. – Обгръща раменете ми с ръка и ме избутва през

вратата.

Тримата тръгваме към столовата и оставяме брат ми сам.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒÀ

Òîáèàñ

– Не бях сигурна, че ще дойдеш – ми казва Нита.

Когато се обръща с гръб, за да ме поведе, забелязвам, че има татуировка на

гръбнака. Ризата ѝ е къса и разкрива само част от символа, затова не разбирам какъв е.

– Можеш ли да си направиш татуировка някъде тук? – питам.

– Някои хора могат. Тази на гърба ми представлява счупено стъкло. – Тя прави пауза,

типична за хората, които се замислят дали да споделят нещо лично. – Символизира

увредените ми гени... нещо като шега е.

Пак тази дума „увредени“! От мига, в който ми направиха теста, постоянно потъва и

после отново упорито изплува в съзнанието ми. Ако е някаква шега, със сигурност не е от

най-смешните, дори за Нита – изплю обяснението, сякаш някой е набутал лимон в

устата ѝ.

Вървим по коридор с плочки, почти празен в края на работния ден, и слизаме по

някакви стъпала. По стените на стълбището светят лампи. Цветът им се сменя на всяка

секунда – синьо, зелено, пурпурно, червено. Тунелът в края на стълбището е тъмен и

широк и само странно проблясващите светлини ни сочат пътя. Тук плочките са стари,

дори през подметките на обувките си усещам мръсотия и прах.

– Тази част от летището е била напълно променена от първите дошли тук. Известно

време след войната всички лаборатории били под земята, за да са в безопасност от

атаките. Сега само персоналът по поддръжката слиза долу.

– Там ли ме водиш? Да ме запознаеш с тях?

Тя кимва.

– Поддръжката не е само професия тук. Почти всички, които изпълняваме такива

функции, сме генетично увредени, дошли от пропадналите експерименти, или деца на

оцелели, които Бюрото е довело тук. Като майката на Трис, само че тя е имала

предимството на чистите си гени. Всички учени и ръководството са генетично чисти.

Потомци са на хора, които са се възпротивили на генетичния експеримент и са участвали

в движения срещу него. Има някои изключения, разбира се, но са толкова малко, че мога

да ти ги изброя по памет.

Каня се да попитам защо има такова голямо разделение между хората и защо това

разделение се спазва толкова стриктно, но мога и сам да се досетя. Чистите са

израснали в тази общност, светът им представлява една стройно изградена система от

експерименти, наблюдения, обучение. От друга страна, увредените е трябвало да научат

само толкова, колкото да оцелеят до следващото поколение. Разликата идва от

познанието на едните и незнанието на другите, от квалификацията на едните и липсата на

такава при другите. Но това, на което ме научиха кастите, е, че една система, която

разчита на група необразовани хора да им върши мръсната работа, без да им дава

никаква възможност да растат нагоре, е най-малкото несправедлива.

– Мисля, че момичето ти е много право – казва Нита. – Нищо не се е променило, сега

просто имаш по-добра представа за ограниченията пред себе си. Всеки човек си има

предел, дори Чистите.

– Значи имам предел за... какво? За състраданието ми? За съвестта ми? – питам. –

Така ли мислиш да ме окуражиш?

Очите ѝ ме изучават внимателно и концентрирано, но не отговоря.

– Това е смешно – продължавам. – Как така ти или те, или който и да е друг, ще

определяте докъде се простират моите възможности!

– Така стоят нещата, Тобиас. Това си е просто генетика и нищо повече.

– Това не е никаква генетика, а лъжа. Не всичко се определя от гените и ти го знаеш

много добре.

Искам да се обърна и да побягна към хотелската стая. Гневът преобръща стомаха ми,

разпалва органите ми, имам чувството, че ще пламна. А дори не разбирам срещу кого е

насочен този гняв. Срещу Нита, която е приела с примирение факта, че е ограничена, или

срещу тези, които са ѝ го внушили? Или срещу всички?

Стигаме до края на тунела, тя опира рамо в една дървена врата и я бутва. Попадам в

един оживен, грейнал свят. Помещението е осветено от малки крушки, поставени толкова

нагъсто, че таванът блести като светъл килим от жълто и бяло. В отсрещния край има

дървен плот, зад който са наредени сияещи бутилки с напитки във всякакви цветове, а

над тях – море от чаши. Вляво има маси и столове, а вдясно – група младежи с

музикални инструменти. Въздухът е натежал от звуците на музиката. Единствената

музика, която съм чувал досега, е от много скромния ми опит в кастата на

Миротворците – звукът от опъването на струните на китарата и ударите на барабаните.

Имам чувството, че съм застанал в центъра на света – всеки поглед е прикован в мен.

Чакат да направя някакво движение, да кажа нещо. В началото не възприемам нищо,

освен музиката и глъчката, но след няколко секунди слухът ми привиква и чувам Нита да

казва:

– Насам сме. Искаш ли да пиеш нещо?

Тъкмо се каня да отговоря, когато някой влита в помещението. Мъжът е нисък, а

тениската му – прекалено широка за тялото му. Той размахва ръце към музикантите да

спрат и те го правят точно навреме, за да го чуя.

– Време е за присъдата!

Половината от хората стават и се втурват към вратата. Поглеждам Нита, а тя се

смръщва.

– Чия присъда? – питам.

– Със сигурност тази на Маркъс.

Вече бягам към вратата.

Тичам с все сила през тунела, търся начин да се мушна между хората, проправям си

път. Нита ме следва и крещи да спра. Но не мога. Не съм на себе си, не се чувствам като

част от това място, не съм един от тези хора, а освен това винаги съм бил добър бегач.

Вземам по три стъпала наведнъж, стискам парапета, за да пазя равновесие. Не знам

защо бързам. За присъдата, за признанията? За екзекуцията? Дали се надявам Евелин

да го обяви за виновен и да го екзекутира, или да го пожали? Не знам. И в двата случая

ще да се чувствам по един и същи начин. Всичко опира до злото в Маркъс или до

маската му, до злото в Евелин или до маската ѝ.

Няма нужда да си припомням къде е контролната зала – хората, така или иначе, тичат

натам. Когато стигам, избутвам всички и заставам най-отпред. Ето ги, на мониторите.

Моите родители. Всички се отдръпват крачка встрани, само Нита застава до мен,

запъхтяна и изтощена от тичането.

Някой увеличава звука. Гласовете им достигат до мен накъсани от микрофоните, но

веднага разпознавам този на баща ми. Очаквам как тонът му ще се покачва на

правилните места, как интонацията му ще се сменя в най-удачния момент. Мога да

предскажа всяка дума, която ще каже, много преди да я произнесе.

– Позабави се – казва той. – Наслаждаваш се на мига?

Застивам. Това не е маската на Маркъс. Това не е човекът, когото градът познава

като мой баща – търпеливият, спокоен лидер на Аскетите, който никога не би наранил

никого. Това е мъжът, който вадеше колана от панталоните си бавно, гайка по гайка, и

все така бавно го увиваше около дланта си. Това е онзи Маркъс, когото познавам най-

добре. И когато го виждам, страхът от него ме притиска, смалява ме и ме превръща в

онова ужасено дете, от което искам да избягам.

– Разбира се, че не, Маркъс – казва майка ми. – Ти работи дълги години за

добруването на града ни. Това не е решение, което аз или някой от съветниците ми би

взел с лека ръка.

Маркъс е свалил маската си, но Евелин – не. Звучи толкова убедително, че почти

успява да ме накара да ѝ повярвам.

– Аз и бившите представители на кастите трябваше да обсъдим и да вземем под

внимание доста неща. Вярната ти служба на този град, лоялността, която вдъхваше на

членовете на кастата си, чувствата ми към теб като мой бивш съпруг...

Изсумтявам.

– Аз все още съм твой съпруг – заявява Маркъс. – Аскетите забраняват развода.

– Напротив, разрешават го в случаи на насилие върху някой от съпрузите – отвръща

Евелин и изпитвам познатото чувство на празнота и тежест. Не мога да повярвам, че тя

току-що призна такова нещо пред всички.

Но нали сега иска хората в града да я видят с други очи – не като безсърдечната жена,

която е поела контрола над живота им, а като жената, която е понасяла ударите на

Маркъс. Иска да го постигне дори с цената на разкриването на тайната, която той

ревностно пазеше зад стените на чистия си дом и перфектно изгладените си дрехи.

Тогава разбирам какъв ще е изходът.

– Ще го убие – казвам.

– Но е факт – продължава Евелин почти нежно, – че си извършил сериозни

престъпления. И убеди невинни деца да рискуват живота си, за да постигнеш своите

цели. Отказът ти да приемеш моите заповеди, както и тези на Тори Ву, бившия лидер на

Безстрашните, доведе до смъртта на много хора по време на атаката над централата на

Ерудитите. Ти предаде съмишлениците и последователите си, като не изпълни

договорката ни и като отказа да се бориш срещу Джанийн Матюс. Ти предаде

собствената си каста, като разкри пред всички нещо, което трябваше да остане добре

охранявана тайна.

– Не, не съм...

– Не съм свършила – продължава тя. – Като се има предвид дългата ти служба за

доброто на този град, ние се спряхме на алтернативно решение. За разлика от

останалите лидери на касти, ти няма да получиш опрощение. Няма да можеш да

участваш в консултациите по въпроси, които касаят проблемите на града. Но няма да

бъдеш и екзекутиран като предател. Ще те изпратим извън границите на града, отвъд

стената, и никога няма да бъдеш допуснат да се върнеш тук.

Маркъс изглежда крайно изненадан. Разбирам го.

– Поздравления! – казва Евелин. – Имаш привилегията да започнеш живота си

отначало.

Дали трябва да се чувствам облекчен, че баща ми няма да бъде екзекутиран? Или да

съм ядосан, че бях на крачка да избягам от него, а вместо това той ще да продължи да

живее на този свят и да виси заплашително над главата ми?

Не зная. Не чувствам нищо. Ръцете ми са изтръпнали, което означава само едно –

начало на паниката. Но не я усещам като преди. Всъщност не я усещам изобщо. Смазан

съм от крещяща нужда да бъда някъде другаде. Обръщам се и оставям зад гърба си

родителите си, Нита и града, в който бях живял.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÏÚÐÂÀ

Òðèñ

Сутринта обявяват, че ще се провежда тренировка за действие при нападение.

Ведрият женски глас дава напътствия: трябва да заключим вратите на помещението, да

пуснем пердетата и да изчакаме тихо и спокойно, докато сирената замлъкне. „Ще започне

в кръгъл час“ – казва тя.

Тобиас изглежда отпаднал, блед е и около очите му има черни кръгове. Той взема

една кифла и започва да я човърка. От време на време слага по някоя троха в устата си,

но после забравя да яде и само седи с надробените в шепата му парченца.

Тази сутрин почти всички се събудихме около десет. Сигурно защото няма основателна

причина да ставаме по-рано. С напускането на града загубихме кастите си и своето

чувство за цел. Тук няма какво да правим, освен да чакаме нещо да се случи. Вместо да

се чувствам отпочинала, бездействието ме напряга повече от всяка работа, изпълнена с

рискове и опасности. Бях свикнала постоянно да правя нещо, да се боря през цялото

време. Сега е друго. Опитвам се да се успокоя.

– Вчера ни возиха на самолет – казвам. – Ти къде беше?

– Обикалях из сградата. Трябваше ми време да осъзная какво се случва. – Звучи

раздразнено. – Как е там горе?

– Всъщност... удивително. – Сядам срещу него, така че коленете ни се опират в

разстоянието между леглата. – Наистина удивително. Светът е много по-голям, отколкото

можеш да си представиш.

– Вероятно нямаше да ми хареса. Височината и всичко там...

Не знам защо реакцията му ме разочарова. Може би очаквам да ми каже, че

съжалява, задето не е дошъл, че би бил щастлив да е с мен, да преживеем всичко

заедно. Или поне да ме попита нещо повече. А той ми казва, че нямало да му хареса,

така или иначе!

– Наред ли е всичко? – питам. – Изглеждаш сякаш не си мигнал цяла нощ.

– Е, не можеш да отречеш, че вчера бе ден на големи разкрития, нали? И не ме

обвинявай, че съм разстроен и разочарован.

– Може да се разстройваш и да се ядосваш колкото си искаш – отговарям ядно. – Но

според мен няма за какво. Знам, че е шок, но както ти казах вече, ти си същият човек, не

си се променил за ден или два, винаги си бил това, което си, независимо какво ти казват

тези хора.

Той поклаща глава отрицателно.

– Не става дума за гените ми. Говорех за Маркъс. Но ти не знаеш нищо, нали?

Въпросът е обвинителен, но не и тонът му. Той става и хвърля кифлата в кофата за

боклук.

Не знам защо думите му ме разстройват. Разбира се, че знаех за Маркъс! Когато се

събудих, всички говореха за това. Но не предполагах, че Тобиас ще се чувства толкова

зле, само защото няма да екзекутират баща му. Очевидно съм грешала.

Сирената се включва, както ни бяха предупредили, и не успявам да му кажа нищо

повече. Шумът е оглушителен, болезнено стържещ и непоносим за ушите и съзнанието.

Запушвам ухо с ръка, а с другата вадя изпод възглавницата екрана с дневника на майка

ми.

Тобиас заключва вратата и пуска завесите, както са ни инструктирали. Всички сядаме

на леглата си. Кара увива главата си с възглавницата, Питър просто си седи облегнат на

стената, но със затворени очи. Не зная къде е Кейлъб. Предполагам, че разследва

нещото, заради което се държеше така странно вчера. Кристина и Юрая също не са с

нас. Може би се разхождат из сградата и я проучват. Предната вечер след десерта

изглеждаха решени да разберат какво има във всяко ъгълче на щаба на Бюрото. А аз

реших да продължа да разкривам коя е била майка ми. Писала е доста за първите си

впечатления от Бюрото. Записките

са от различни дни. Направило

е впечатление

колко е чисто, как всеки ти се усмихва, влюбила се е в града ни, докато го е гледала в

контролната зала.

Включвам екрана с надеждата да не мисля за побъркващия шум.

Äíåñ èçÿâèõ æåëàíèå äà èäà â ãðàäà. Äåéâèä êàçà, ÷å Äèâåðãåíòèòå èçìèðàò è íÿêîé òðÿáâà äà ñïðå

óáèéñòâàòà, çàùîòî òîâà å çàãóáà íà íàé-êà÷åñòâåíèÿ íè ãåíåòè÷åí ìàòåðèàë. Ìèñëÿ, ÷å å óæàñíî äà

ãîâîðèø çà íå÷èÿ ñìúðò êàòî çà çàãóáà íà ìàòåðèàë, íî çíàì, ÷å Äåéâèä íå ãî êàçâà ñ ëîøî. Ðàçáèðàì, ÷å

èìà ïðåäâèä, ÷å àêî Äèâåðãåíòèòå íå áÿõà ïîäëîæåíè íà òîâà ãîíåíèå, íÿìàøå äà ñå íàìåñâàìå, íå è äî

îïðåäåëíî íèâî íà ðàçðóøåíèå. Íî ñåãà íÿêîé òðÿáâà äà ñå ïîãðèæè çà òÿõ.

Ñàìî íÿêîëêî ãîäèíè, òàêà ìè êàçà. Âñè÷êî, êîåòî èìàì òóê, ñà íåêîëöèíà ïðèÿòåëè. Íÿìàì ñåìåéñòâî

è ñúì äîñòàòú÷íî ìëàäà, çà äà ìå âêàðàò ëåñíî. Ïðîñòî ùå èçòðèÿò ñïîìåíèòå íà íÿêîëêî äóøè è ùå èì

âíóøàò íîâè. Ùå ìå ñëîæàò ïðè Áåçñòðàøíèòå, çàùîòî âå÷å èìàì íÿêîëêî òàòóèðîâêè è ñàìî òàêà ùå

ìîãà äà ãè îáÿñíÿ íà õîðàòà â åêñïåðèìåíòà. Åäèíñòâåíèÿò ïðîáëåì å, ÷å íà Èçáîðíàòà ñè öåðåìîíèÿ

ñëåä ãîäèíà ñå íàëàãà äà îòèäà ïðè Åðóäèòèòå, çàùîòî èìåííî òàì å óáèåöúò, à íå ñúì óáåäåíà, ÷å ñúì

äîñòàòú÷íî óìíà, çà äà ìèíà ïðåç èíèöèàöèÿòà. Äåéâèä êàçà, ÷å íÿìàëî çíà÷åíèå, ìîæåë äà ïðîìåíè

ðåçóëòàòèòå ìè, íî òîâà ìè ñå ñòðóâà ìíîãî ãðåøíî. Àêî çà Áþðîòî êàñòèòå íå îçíà÷àâàò íèùî, àêî çà

òÿõ òîâà ñà ñàìî ãðóïè çà ìîäèôèöèðàíå íà ïîâåäåíèåòî, îíåçè õîðà âÿðâàò â òÿõ è å ëîøî ÷îâåê äà ñè

èãðàå è äà ñå ïîäèãðàâà ñúñ ñèñòåìàòà èì.

Íàáëþäàâàì ãè îò íÿêîëêî ãîäèíè è ñè ìèñëÿ, ÷å íÿìà äà å òðóäíî äà ñå ïðèñïîñîáÿ. Îáçàëàãàì ñå, ÷å

ïîçíàâàì ãðàäà ïî-äîáðå, îòêîëêîòî ñàìèòå ìó æèòåëè. Ùå áúäå òðóäíî äà èçïðàùàì èíôîðìàöèÿ,

çàùîòî íÿêîé ìîæå äà çàáåëåæè, ÷å ñå ñâúðçâàì ñ äðóã ñúðâúð, à íå ñ ãðàäñêèÿ. Ïðåäïîëàãàì, ÷å íÿìà äà

ìîãà äà ïèøà ìíîãî ÷åñòî, àêî èçîáùî óñïåÿ äà ïèøà. Ùå å ìíîãî òðóäíî äà ñå ðàçäåëÿ ñ âñè÷êî, êîåòî

ïîçíàâàì, íî ìîæå äà å çà äîáðî. Ìîæå áè å íÿêàêúâ íîâ ñòàðò, íîâ æèâîò.

Èìàì íóæäà îò òîâà.

Прекалено много информация, за да я преглътна леко, но несъзнателно се връщам и

препрочитам: Единственият проблем е, че на Изборната си церемония след година се

налага да отида при Ерудитите, защото именно там е убиецът. Не знам за какъв

убиец говори. Може би за предшественика на Джанийн Матюс? Но това, което ме

обърква най-много е, че всъщност тя не избра Ерудитите.

Какво се е случило, за да реши да отиде при Аскетите?

Сирената спира. Останалите бавно се изправят, но Тобиас не мръдва, само седи и

потупва с пръсти крака си. Не искам да говорим, не зная има ли смисъл да чуя какво има

да ми каже сега, когато и двамата сме изнервени.

Но той изрича само:

– Може ли да те целуна?

– Да – въздъхвам облекчено.

Навежда се, докосва бузата ми и ме целува много нежно.

Поне знае как да ми оправи настроението.

– Не се сетих за Маркъс, а трябваше – казвам.

– Е, всичко вече свърши– свива рамене той.

Зная, че не е свършило. Сътвореното от Маркъс зло е твърде голямо. Но решавам да

не задълбавам в темата.

– Как е дневникът? – пита.

– Засега само спомени от времето ѝ тук. Но става интересно.

– Добре, ще те оставя да четеш.

Усмихва се, но виждам, че продължава да е изтощен, разстроен. Не правя опит да го

спра. Сякаш всеки от нас оставя другия на собствената му тъга. Той – да се опита да

преодолее истината за гените си и да превъзмогне каквито надежди е имал за присъдата

на Маркъс. А аз... загубата на родителите си.

Почуквам екрана и продължавам да чета.

Ñêúïè Äåéâèä,

Вдигам вежди. Сега пък пише на Дейвид?

Ñêúïè Äåéâèä,

Ñúæàëÿâàì, íî íåùàòà íÿìà äà ñòàíàò òàêà, êàêòî ãè ïëàíèðàõìå. Íå ìîãà äà ãî íàïðàâÿ. Çíàì, ùå ñè

ïîìèñëèø, ÷å ñúì ãëóïàâà òèéíåéäæúðêà, íî ñòàâà äóìà çà ìîÿ æèâîò, ùå îñòàíà òóê ãîäèíè è ïðè òîâà

ïîëîæåíèå ùå íàïðàâÿ íåùàòà ïî ñâîÿ íà÷èí. Ùå ìîãà äà ñè âúðøà ðàáîòàòà è àêî íå ñúì ñðåä

Åðóäèòèòå. Åòî çàùî óòðå ñ Àíäðþ çàåäíî ùå èçáåðåì Àñêåòèòå.

Äàíî íå ìè ñå ñúðäèø. Íî äîðè è äà ñè ÿäîñàí, íÿìà êàê äà ðàçáåðà.

Íàòàëè

Прочитам го пак и пак. Ето защо утре с Андрю заедно ще изберем Аскетите.

Слагам ръка на устата си, усмихвам се, облягам глава на стената и оставям сълзите

да текат спокойно и тихо, без да се опитвам да ги спра.

Обичали са се. Моите родители наистина са се обичали. Достатъчно, за да загърбят

планове и касти. Достатъчно, за да въстанат срещу максимата „Кастата над кръвта!“. Не,

при тях е било както трябва да бъде – любовта над всичко.

Изключвам екрана, не искам да чета нищо, което да развали това приятно усещане –

сякаш съм се отпуснала върху водата и тя ме носи леко и спокойно.

Знам, че е странно, но вместо тъга, изпитвам радост. Радост, че си върнах майка си.

Парченце по парченце, дума по дума, ред по ред.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÂÒÎÐÀ

Òðèñ

Писала е още само десетина пъти. Но нещата, които казва, не отговарят на

въпросите ми, а само предизвикват още. И вместо да ми даде представа как се е

чувствала, какво е изпитвала, какво е ставало в душата , тя е писала на някакъв си

Дейвид.

Ñêúïè Äåéâèä,

Âèíàãè ñúì ìèñëèëà çà òåá êàòî çà ìîé ïðèÿòåë, à íå êàòî çà ìîé ñóïåðâàéçúð. Î÷åâèäíî ñúì ãðåøàëà.

Òà êàêâî î÷àêâàøå, ÷å ùå ñëó÷è, êîãàòî äîéäà òóê? ×å ùå æèâåÿ çàâèíàãè ñàìîòíà? ×å íÿìà äà ñå

ïðèâúðæà êúì íèêîãî? ×å íÿìà äà âçåìà ðåøåíèÿ çà ñîáñòâåíèÿ ñè æèâîò? ×å íÿìà äà íàïðàâÿ ñâîé

ñîáñòâåí èçáîð?

Çàãúðáèõ âñè÷êî è äîéäîõ òóê, çàùîòî íèêîé äðóã íå èñêàøå. Òðÿáâà äà ìè áëàãîäàðèø, à íå äà ìå

ñúäèø è äà ìå îáâèíÿâàø, ÷å íå ñå ôîêóñèðàì âúðõó ìèñèÿòà ñè. Íåêà òè îáÿñíÿ: íÿìà äà çàáðàâÿ çàùî

ñúì òóê ñàìî çàùîòî èçáðàõ Àñêåòèòå è èñêàì äà ñå îìúæà. Çàñëóæàâàì ñâîé ëè÷åí æèâîò. Æèâîò, êîéòî

àç äà èçáåðà çà ñåáå ñè, à íå òàêúâ, êàêúâòî ìè ãî íàãëàñèø òè èëè Áþðîòî. Òðÿáâàøå äà ãî ïðåäâèäèø,

òðÿáâàøå äà ðàçáåðåø çàùî òîçè æèâîò ùå ìè õàðåñà, ñëåä êàòî çíàåø êàêâî ñúì ïðåæèâÿëà.

×åñòíî êàçàíî, íå ìèñëÿ, ÷å òå å ãðèæà ÷àê òîëêîâà, ÷å íå èçáðàõ Åðóäèòèòå ñïîðåä ïëàíà. Âñúùíîñò

ìè ñå ñòðóâà, ÷å ðåâíóâàø. È àêî èñêàø äà ïîëó÷àâàø íÿêàêâà èíôîðìàöèÿ îò ìåí è çà â áúäåùå, ùå ñå

íàëîæè äà ìè ñå èçâèíèø çà ïðîÿâåíîòî íåäîâåðèå. Àêî íå ãî íàïðàâèø, íÿìà äà òè ïèøà ïîâå÷å è ðåä è

ñúñ ñèãóðíîñò íèêîãà ïîâå÷å íÿìà äà èçëÿçà îò ãðàäà, çà äà âè âèäÿ. Îò òåá çàâèñè.

Íàòàëè

Чудя се дали е била права за Дейвид? Мисълта не ми дава мира. Дали наистина е

ревнувал майка ми от баща ми? Дали ревността му се бе укротила с годините? Мога да

видя отношенията с Дейвид само през нейните очи, но не съм сигурна, че тя е най-

точният източник на информация.

В по-късните писма тя звучи различно – по-зряла и по-сериозна. Езикът ѝ е по-изгладен

и по нищо не личи, че това е същото момиче, което е живяло в покрайнините. По-

пораснала е.

Проверявам датата на следващото писмо. Няколко месеца по-късно от предишното е,

но не е адресирано до Дейвид като предишните. Тонът е различен – не е толкова

фамилиарен. Започвам да прехвърлям страниците напред, докато намеря следващото

адресирано до него писмо.

Ñêúïè Äåéâèä,

Ðàçáèðàì çàùî íå ìîæåø äà ïðîäúëæèø êîðåñïîíäåíöèÿòà ñè ñ ìåí è çàùî òðÿáâà äà àäðåñèðàì

èíôîðìàöèÿòà äî äðóã. Óâàæàâàì ðåøåíèåòî òè, íî ùå ìè ëèïñâàø.

Æåëàÿ òè ùàñòèå.

Íàòàëè

Опитвам се да мина напред, но това е всичко. Няма повече писма. Последният

документ във файла е смъртният акт. За причина за смъртта е посочено: множество

прострелни рани. Започвам да се клатушкам напред-назад, сякаш за да прогоня от

съзнанието си спомена за падащото

на улицата тяло. Не искам да си мисля за

смъртта . Искам да знам повече за нея и за баща ми, за нея и Дейвид. За... каквото и

да е друго, само не и да мисля за начина, по който животът ѝ приключи.

Явно съм била съвсем отчаяна за информация – и за някакво действие, – за да ида в

контролната зала при Зоуи по-късно същата сутрин. Тя говори с ръководителя на залата

за някаква среща с Дейвид, а аз стоя и се взирам в нея с упорство, твърдо решена да не

видя както има на мониторите. Имам чувството, че само един поглед към тях ще да ме

залепи към камерите и няма да мога да откъсна очи. Ще се загубя в стария си свят,

защото не зная какво да правя в новия.

Когато Зоуи свършва разговора си, твърдото ми решение да не поглеждам към

мониторите отива по дяволите. Не мога да контролирам любопитството си и приковавам

очи към големия екран над бюрата. Евелин седи на леглото си и гали нещо, поставено на

нощното ѝ шкафче. Приближавам се да видя какво е, а жената зад бюрото ми казва:

– Това е стаята ѝ. Следим я денонощно.

– Можете ли да я чуете?

– Да, ако увеличим звука. Но по принцип не го пускаме често. Трудно се издържа на

толкова много говор по цял ден.

– Какво е това, което гали?

– Някаква статуетка, не знам – свива рамене жената. – Но я гледа от доста време.

Разпознавам я – видях я в стаята на Тобиас, когато спах при него след провалената ми

екзекуция в централата на Ерудитите. Беше статуетка от синьо стъкло с абстрактна

форма, напомняща на течаща вода.

Докосвам с пръсти брадичката си и се опитвам да си спомня. Тобиас ми беше казал, че

Евелин му подарила тази статуетка, когато бил малък. Нещо като предизвикателство към

баща му, който не одобрявал безполезни и красиви предмети. Тогава не обърнах

внимание, но сега разбирам, че тази статуетка означава нещо важно за нея, след като си

е дала труда да я пренесе чак от сектора на Аскетите до централата на Ерудитите и да я

сложи на нощното си шкафче. Може би е символ на бунта ѝ срещу кастите?

Евелин опира брадичка върху дланите си, без да откъсва очи от статуетката. После

става, разкършва ръце и излиза.

Не, това не е никакъв символ на бунт. Това е спомен за Тобиас. Не знам защо не съм

се замисляла досега, че когато Тобиас тръгна с мен, той не се превърна само във

въстанал срещу лидера си бунтовник. А и в син, който изостави майка си. И сега тя

тъгува за него.

А той? Дали той тъгува за нея?

Колкото и трудни и обтегнати да бяха отношенията им, такива връзки никога не се

късат. Не е възможно да отделиш детето от майката.

Зоуи докосва рамото ми.

– Искаше да ме питаш нещо?

Кимвам и извръщам глава от екрана. Зоуи изглеждаше много млада на снимката с

майка ми и Дейвид, но все пак е била с тях, затова мисля, че трябва да знае нещо. Бих

попитала Дейвид, но като ръководител на Бюрото той е зает почти винаги и човек трудно

може да го намери.

– Искам да знам повече за родителите си – казвам. – Чета дневника и ми е малко

трудно да разбера как са се срещнали и защо са решили заедно да се присъединят към

Аскетите.

– Ще ти кажа това, което знам – кимва тя. – Имаш ли нещо против да вървиш с мен до

лабораториите? Трябва да кажа нещо на Матю.

Тя тръгва, сложила ръце зад гърба си, а аз – стиснала екрана, който Дейвид ми даде.

Целият е покрит с отпечатъци от пръстите ми и е топъл, може би защото не спирам да го

докосвам. Разбирам защо Евелин не изпуска онази статуетка от ръцете си. Това е

последното парченце, останало от сина . Така както екранът е последното нещо, което

ми е останало от майка ми. Когато го нося до себе си, я чувствам близо до мен.

Може би затова не искам да го дам на Кейлъб, макар че и той има право да го види. Не

съм сигурна, че мога да го пусна дори за малко.

– Запознаха се в училище – заразказва Зоуи. – Баща ти беше безспорно много умен

човек, но така и не можа да се справи с психологията. Учителят, разбира се, Ерудит,

беше много строг с него. Майка ти му предложи да му помага след часовете и той каза на

родителите си, че ще прави някакъв проект за училище. И така няколко седмици. След

това започнаха да се срещат тайно. Мисля, че едно от любимите им места беше

фонтанът в южната част на парка Милениум. Как му казвахте? Бъкингамският фонтан? До

тресавището.

Представям си как майка ми и баща ми седят при фонтана, водата ги пръска, краката

им са потопени в него и леко докосват бетонното дъно. Зная за кой фонтан говори, но го

бяха затворили отдавна и никога не съм виждала вода в него. Въпреки това картината,

която въображението ми рисува, е много красива.

– Когато Изборната церемония наближи, баща ти нямаше търпение да напусне

Ерудитите, защото бе разбрал, че там стават ужасни неща.

– Какво? Какви ужасни неща?

– Баща ти и Джанийн Матюс бяха добри приятели. – обяснява Зоуи. – Бе видял как тя

прави експерименти върху безкастови в замяна на храна и дрехи. Изпробваше серума на

страха, който по-късно Безстрашните въведоха в своята инициация. Преди години

симулирането на страха не беше доразработено, тогава не се предизвикваха

индивидуалните страхове на човека, а само ситуации, които биха уплашили повечето

хора. Страх от височини, от паяци, такива неща. Нортън като представител на Ерудитите

беше там през цялото време, гледаше и позволяваше тези експерименти да продължат

колкото е необходимо, а не колкото е поносимо за един човек. Баща ти не можеше да

приеме тези неща.

Стигаме до вратата и тя млъква. Прокарва картата си и влизаме в същия офис, в

който Дейвид ми даде файла на майка ми. Матю седи забил нос в монитора, а очите му

са присвити на три сантиметра от екрана. Не съм сигурна, че ни е забелязал.

Искам да се разсмея и разплача едновременно. Сядам на стола до празното бюро.

Баща ми имаше труден характер, но беше добър човек.

– Баща ти искаше да напусне Ерудитите, а майка ти не искаше да се присъедини към

тях, независимо че мисията беше точно такава. Искаше да е до него. Затова двамата

решиха да изберат Аскетите. Това доведе до обтягане на отношенията между майка ти и

Дейвид. Сигурна съм, че си разбрала това. В крайна сметка той се извини, но отказа да

бъде свръзката ни с нея. Не знам защо, никога не сподели с никого. После всичко, което

идваше от нея, беше много кратко, сбито, информативно, затова и не е приложено към

файла ѝ.

– Но тя е можела да изпълнява задълженията си към вас и в кастата на Аскетите.

– Да. И беше много по-щастлива там. Мисля, че едва ли би се чувствала така сред

Ерудитите. Разбира се, Аскетите не се оказаха по-добри от Ерудитите. Изглежда, човек

не може да избегне последствията от генетичното увреждане. Дори лидерът на Аскетите

беше отровен от него.

– За Маркъс ли говориш? – намръщвам се. – Защото той е Дивергент. Увреждането на

гените няма нищо общо със злото.

– Когато човек е заобиколен от хора, в които злото е генетично заложено, той не може

да не започне да подражава – казва Зоуи и после се обръща към Матю: – Дейвид иска

да насрочи среща със супервайзъра ти, за да обсъдят как се развива проекта по единия

от серумите. Последния път Алън забрави и ще те помоля да го доведеш.

– Добре – отвръща Матю, без да вдига очи от монитора.

– Благодаря ти. Трябва да тръгвам. Надявам се, че съм отговорила на въпросите ти,

Трис – усмихва ми се Зоуи и се измъква през вратата.

Седя свита, с лакти, облегнати на коленете. Маркъс е Дивергент, генетично чист като

мен. Но не мога да приема, че е бил лош човек само защото около него е имало хора с

увредени гени. Нима и аз не бях заобиколена от такива? И Юрая. И майка ми. Но никой от

нас, освен Маркъс, не бие любимите си хора с кожен колан.

– Не е много убедителна, нали? Доста дупки зеят в аргументите

– казва Матю.

Облегнал се е на стола си, барабани с пръсти по облегалката му и ме гледа изпитателно.

– Да.

– Някои хора тук искат да хвърлят цялата вина върху увредените гени. Да се

оправдаят с тях. Така им е по-лесно, отколкото да приемат истината, че не е възможно

да разбереш всичко за човешката психика и защо хората действат по един или друг

начин.

– Сякаш всеки се чувства длъжен да обвини някого или нещо за това, че светът е

такъв, какъвто е – казвам. – Баща ми например обвиняваше Ерудитите.

– Тогава не е много разумно да ти казвам, че Ерудитите са ми любимци –усмихва се

Матю.

– Наистина ли? Защо? – стягам се аз.

– Не знам. Може би съм съгласен с вижданията им, че ако всеки се посвети да учи, да

наблюдава и изучава света около себе си, бихме имали много по-малко проблеми.

– Винаги съм била зле настроена към Ерудитите – казвам. – Баща ми ги мразеше и аз

също се научих да мразя тях и начина, по който прекарват времето си. Сега за първи път

се замислям, че може би е грешал. Или просто е бил... предубеден.

– За Ерудитите или за учението?

– И за двете – свивам рамене. – Толкова много Ерудити ми помогнаха, без дори да

съм ги молила. Уил, Фернандо, Кара – всички те са Ерудити и може би едни от най-

добрите хора, които познавам. Отдадени на единствената цел да направят света по-

добро място. – Тръсвам глава. – Но това, което направи Джанийн, няма нищо общо с

жаждата за знания, която според баща ми от своя страна води до жажда за власт и сила.

Може би така мога да си обясня ужаса на Джанийн – правилно е предполагала, че светът

е необятен, а тя – безсилна. Може би Безстрашните разбират нещата най-правилно.

– Има една стара приказка – казва Матю. – Знанието е сила. Сила да вършиш зло като

Джанийн... или сила да вършиш добро, както правим ние. Силата сама по себе си не е

зло. Така че знанието само по себе си не може да е зло.

– Може би съм била възпитана да не се доверявам нито на едното, нито на другото.

Нито на силата, нито на знанието – отвръщам. – Според Аскетите силата трябва да бъде

давана само на хора, които не я искат.

– Има нещо вярно, но може би е време да преодолееш това недоверие.

Той пъха ръка под бюрото си и вади книга. Тя е черна, дебела, с избледнели корици и

огъната по краищата. На нея пише БИОЛОГИЯ НА ЧОВЕКА.

– Тази книга ми помогна да разбера какво е да си човек – обяснява той. – Да си

частица от сложна, загадъчна биологична машина и, което е най-удивителното, да имаш

способността да я анализираш. Това е нещо толкова различно, без прецедент в цялата

еволюция на Земята. Именно способността ни да опознаем себе си и света около нас ни

прави хора.

Той ми подава книгата и отново се обръща към компютъра си. Поглеждам към

износената корица и прокарвам пръсти по остарелите от годините ръбове на страниците.

Матю говори за познанието като за дълбока тайна, като за нещо красиво, древно. Имам

чувството, че ако прочета книгата, ще мога да се върна поколения назад до първия

появил се човек, независимо преди колко години е станало това. Че ще мога да бъда

част от нещо много по-голямо и древно от мен.

– Благодаря – казвам, но не за книгата, а за това, че ми върна нещо, което бях

загубила много преди да имам възможността да се докосна до него и да го имам.

Фоайето на хотела мирише на лимон и белина – силна, дразнеща комбинация, която

изгаря ноздрите ми. Минавам покрай висящите растения с цъфналите по клонките им

цветя и се запътвам към хотелската стая. Тя се е превърнала в нашето временно „у

дома“. Крача и се опитвам да изтрия с ръкава на ризата си отпечатъците от пръстите по

стъклото на екрана.

Кейлъб е сам в стаята. Косата му е разрошена, а очите – червени, явно е спал.

Примигва няколко пъти, когато минавам покрай него, и мятам книгата върху леглото си.

Стомахът ми се сгърчва, имам чувството, че ще повърна. Стискам екрана плътно до себе

си, като че ли така ще ми мине. Той е неин син, той има правото да го прочете.

– Ако имаш да ми казваш нещо, просто го направи – обажда се той.

– Мама е живяла тук – избълвам думите твърде бързо и високо, сякаш издавам

дълбоко пазена тайна. – Родена е в покрайнините, но са я довели тук. Останала е в

Бюрото две години, после е отишла в града, за да се опита да спре Ерудитите да избиват

Дивергентите.

Кейлъб примигва срещу мен. Подавам му екрана бързо, като че ли ако не му го дам

сега, ще загубя контрол над себе си и никога няма да се разделя с дневника на мама.

– Файлът ѝ е тук. Не е много дълъг, но мисля, че трябва да го прочетеш.

Той става и хваща здраво стъкления екран. Толкова по-висок е, отколкото беше

преди, толкова по-висок е от мен. Когато бяхме деца, в продължение на няколко години

аз бях по-висока от него, макар че съм една година по-малка. Това бяха най-хубавите ни

времена. Тогава не мислех, че е по-голям, по-умен, по-добър във всичко. Все още не

подозирах, че е по-големият егоист.

– От колко време знаеш за това? – пита и присвива очи.

– Има ли значение? – правя крачка назад. – Нали ти казвам сега? Можеш да го

задържиш, аз го изчетох.

Той избърсва екрана с ризата си и със сръчни пръсти отваря първата страница на

файла. Очаквам, че ще седне и ще зачете, слагайки край на разговора ни, но той

въздъхва и казва:

– И аз имам да ти показвам нещо. За Едит Прайър. Ела.

Тръгвам след него привлечена от името, а не от спомена за това, което бяхме.

Той ме води по коридора, завиваме няколко пъти и стигаме до помещение, намиращо

се доста по-навътре в сградата на Бюрото, отколкото съм ходила досега. Тази стая е

тясна и дълга. По стените има рафтове, а по тях – еднакви сивосини и дебели книги,

приличащи на речници. Между първите два рафта има маса с два стола до нея. Кейлъб

натиска електрическия ключ и бледа светлина изпълва стаята, като ми напомня за

централата на Ерудитите.

– Прекарах доста време тук – казва той. – Това е стаята, в която държат досиетата и

файловете. Някои от данните за експеримента „Чикаго“ са все още тук.

После застава до рафтовете вдясно и бавно прокарва пръст по книгите, сякаш ги гали.

Спира, изважда една от тях и я поставя на масата. Страниците се отварят, сякаш се

изливат пред очите ми. Изпълнени са с текст и снимки.

– Защо не пазят тези неща в компютрите? – питам.

– Предполагам, че са поддържали тази база данни преди да започнат да използват

добре охраняваната компютърна система – отвръща той, без да вдига поглед. – Данните

от компютрите никога не изчезват напълно, но това, което е на хартия, може да бъде

унищожено завинаги, така че можеш лесно да се отървеш от него, ако не искаш да стигне

до грешните хора. Всъщност е много по-сигурно всичко да ти е печатно.

Зелените му очи трескаво оглеждат страниците, докато търси това, което иска да ми

покаже. Пръстите му действат бързо и ловко, това са пръсти на човек, роден за едно-

единствено нещо – да прелиства страници. Спомням си как се опитваше да прикрие

наклонностите си, как тайно внасяше книги в аскетския ни дом. И така до деня, в който

пусна кръвта си да тече в купела с вода на Ерудитите. Още тогава трябваше да се

досетя, че е лъжец, че е верен единствено на себе си.

Стомахът ми пак се сгърчва от силната болка, започва да ми се гади. Едва издържам

да седя в едно стая с него, вратата зад нас е затворена, стените ме смачкват и

доближават до него. Дели ни само една маса.

– А, ето тук. – Пръстът му се заковава върху страницата и той обръща книгата, така че

да може да ми покаже.

Изглежда като копие от договор, но е написано на ръка.

Аз, долуподписаната Аманда Мари Ритър, от Пеория, Илинойс, давам съгласието си за следните процедури:

1. За генетично лечение, така както е определено от Бюрото за генетично и социално здраве: процедура,

продукт на генетичното инженерство, разработена с цел да коригира гените, определени като „увредени“ на

страница три от този формуляр.

2. За пренастройване на паметта, както е определено в терминологията на Бюрото за генетично и социално

здраве: процедура за изтриване на паметта, която има за цел да направи участника пригоден за

експеримента.

Декларирам, че съм получила цялата информация, проучила съм рисковете и ползите от двете процедури и

съм направила консултации с член на Бюрото за генетично и социално здраве. Разбирам, че по този начин ще

ми бъде дадена нова самоличност и нов живот и ще бъда включена в експеримента Чикаго, Илинойс, където

ще живея до края на дните си.

Съгласявам се с условието да родя поне две деца, така че да дам на коригираните си гени максимален шанс

за оцеляване. Разбирам, че това ще бъде заложено в паметта ми и ще трябва да го направя след като

премина през обучението след пренастройването.

Също така давам съгласието си моите деца, както и децата на моите деца и поколенията след тях да

продължат да участват в експеримента за период, определен от Бюрото. Ще им бъде подадена фалшивата

информация за историята на семейството им, която ще получа самата аз, след като спомените ми бъдат

изтрити.

Подпис:

Аманда Мари Ритър.

Аманда Мари Ритър. Жената от видеото, Едит Прайър, моята предшественица.

Поглеждам към Кейлъб, който греее от знанието, сякаш от очите му извира ток.

Не моя, наша предшественица.

Издърпвам единия стол и сядам.

– Тя е била предшественица на татко?

Той кимва и сяда срещу мен.

– Живяла е преди седем поколения. Да, била му е леля. Брат е продължил да носи

името Прайър.

– А това... какво е?

– Това е формуляр за съгласие – казва той. – С този документ е приела да участва в

експеримента. Според бележките по-долу, това е оригиналното копие. Тя е била сред

основателите на експеримента. Член на Бюрото. В експеримента са участвали много

малко членове на Бюрото – почти всички хора, вкарани вътре, не са работили за

правителството.

Чета думите отново и отново, опитвам се да ги разбера. Когато я видях на видеото, ми

се стори съвсем логично да пожелае да стане част от нас, да се присъедини към нашите

касти, доброволно да остави всичко зад гърба си. Но това беше преди да видя с очите си

какъв е животът отвъд стената. А той не изглежда толкова кошмарен, както го описва тя

в посланието си към нас.

Видеото е една майсторска манипулация. Целта е била да ни направи предани на

Бюрото и на неговото внушение – че светът навън е унищожен и Дивергентите трябва да

излязат и да помогнат на хората там, да излекуват човечеството. Не е съвсем невярно,

защото хората в Бюрото вярват, че излекуваните гени ще оправят нещата, ще помогнат

на хората да преодолеят част от проблемите си. Убедени са, че ако се интегрираме в

останалото население, ще предадем здравите си гени на нашите деца. Така светът щял

да стане по-добър. Но от друга страна, те не се нуждаят от нас. Не са очаквали, че

наистина ще излезем от града като армия да се борим с несправедливостта и да

спасяваме всички, както внушава Едит. Дали е вярвала на собствените си думи, или ги е

казала само защото ѝ се е налагало?

На следващата страница има нейна снимка. Устните

са здраво стиснати в права

линия. Около лицето падат кичури кестенява коса. Трябва да е видяла нещо наистина

ужасяващо тук, за да се съгласи да изтрият всичките спомени, да прекроят целия

живот.

– Знаеш ли защо се е съгласила? – питам.

Кейлъб поклаща глава отрицателно.

– Не, но според някои от данните, а те не са никак много и не са изчерпателни, хората

са били принудени да се присъединят към експериментите, за да избегнат глада и

бедността. Било е наистина ужасно. Семействата на участниците са получавали

стипендия. Била е месечна и са им я давали в продължение на десет години. Това

очевидно не е бил нейният мотив, понеже е работила за Бюрото. Предполагам, че се е

случило нещо лошо, което е искала да забрави на всяка цена.

Смръщвам се срещу снимката. Не разбирам. Нима мизерията и гладът са били толкова

ужасяващи, че да накарат човек да забрави себе си и всички, които обича, само и само

за да осигури на семейството си месечна стипендия? Може и да съм живяла с Аскетите

на хляб и зеленчуци почти през целия си живот, но никога не съм била толкова отчаяно

гладна. Положението, в което са били тези хора, трябва да е било кошмарно, далеч по-

потресаващо от всичко, което съм виждала в града.

Не мога да си представя и защо Едит е била така отчаяна. Или може би не е имала

никого, за когото да иска да си спомня.

– Много ми е интересно що за законен прецедент е това да дадеш съгласие и от името

на наследниците си – казва Кейлъб. – Възможно е да го направиш от името на децата си,

когато са под осемнайсет, но за следващите поколения е много странно.

– Мисля, че всички определяме съдбата на децата си чрез решенията, които вземаме

за себе си – отвръщам разсеяно. – Дали аз и ти бихме направили същия избор, ако мама

и татко не бяха решили да се присъединят към Аскетите? Не знам. Може би, ако те не

бяха направили такъв избор, нямаше да се чувстваме задушени и притиснати. Може би

щяхме да бъдем съвсем различни хора.

И тази мисъл се плъзва в съзнанието ми като хлъзгава змия. Може би щяхме да

станем по-добри хора, които не предават собствените си сестри.

Забивам поглед в масата. През последните няколко минути беше лесно да се

преструваме, че отново сме брат и сестра. Но можеш да се отдалечиш от реалността и

от гнева си само за малко. После те те заливат с цялата си отприщена мощ. Вдигам очи

към Кейлъб. Искам да го погледна така, както го гледах в затвора на Ерудитите. Но съм

прекалено уморена да се боря с него, да слушам оправданията му. Писнало ми е да ми

пука и да мисля как собственият ми брат ме предаде и изостави.

– Едит се е присъединила към Ерудитите, нали? Макар че е имала Аскетско име? –

питам кратко.

– Да! – отвръща той, но без да забележи промяната в тона ми. – Всъщност повечето

от нашия род са били Ерудити. Имало е няколко Аскети и един или двама Прями, но като

цяло линията е последователна.

Усещам студ и започвам да треперя.

– Предполагам, че в извратеното ти съзнание тази последователност е извинение за

сторенето от теб? – казвам остро. – За това, че избра Ерудитите, че им остана предан.

Искам да кажа, че ако си бил предназначен за един от тях, е лесно да приемеш и да

повярваш в девиза „Кастата над кръвта!“.

– Трис... – Очите му ме молят да го разбера. Но не мога. Не искам.

Изправям се.

– Е, сега аз знам за Едит, а ти знаеш за майка ни. Да оставим нещата така.

Понякога, когато го гледам, изпитвам болезнено състрадание, а друг път – желание да

го хвана за гърлото и да го удуша. Но в този миг искам само едно – да избягам и да си

въобразя, че това никога не се е случвало. Излизам от стаята и хуквам. Обувките ми

скърцат по плочките. Тичам към хотелската стая с все сила, тичам, докато усещам

миризмата на лимон и белина. Едва тогава спирам.

Тобиас стои пред вратата на стаята. Останала съм без дъх, усещам пулса си дори в

пръстите на ръцете. Чувствам се затрупана под усещането за загуба, под удивлението,

изненадата, гнева и копнежа.

– Трис, добре ли си? – пита той загрижено.

Поклащам глава. Едва дишам. Хвърлям се напред и притискам тялото му към стената,

покривам го с моето, устните ми намират неговите. Той се опитва да ме спре, но после

може би решава, че точно сега не е времето да ме пита дали съм добре, или не, не го е

грижа дали той е добре, или не, просто не го е грижа за нищо. Не сме оставали сами от

дни. Седмици. Месеци.

Той заравя пръсти в косата ми, а аз се притискам в обятията му като перките на два

вентилатора, вклинени една в друга. Той е най-силният мъж, когото познавам. И най-

топлият. Но никой не вижда топлината му. Той е като тайна, която трябва да се пази цял

живот. И аз ще да я пазя.

Тобиас свежда глава и целува шията ми. Устните му са настоятелни, а ръцете – гладки

и нежни по цялото ми тяло. Закачам пръсти на гайките на колана му и затварям очи. В

този миг зная точно какво искам: да махна всички дрехи между нас, да разкъсам и

унищожа всичко, което ни дели, миналото, настоящето и бъдещето.

От дъното на коридора се чува смях. Разделяме се. Някой, може би Юрая, си

подсвирква с уста, но едва го чувам през пулсиращото в ушите ми сърце.

Очите на Тобиас срещат моите и е като първия път, когато наистина се вгледах в него

по време на инициацията ми, след първата симулация. Тогава се взирахме един в друг

както сега – твърде дълго, твърде напрегнато.

– Млъкнете! – виквам, без да откъсвам очи от неговите.

Кристина и Юрая влизат в стаята, а ние ги следваме, сякаш нищо не се е случило.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÒÐÅÒÀ

Òîáèàñ

Тази вечер, когато най-сетне натежалата ми от мисли и въпроси глава докосва

възглавницата, усещам нещо да шумоли под бузата ми. Бележка, пъхната в калъфката.

Т., чакай ме пред входа на хотела в единайсет. Трябва да говоря с теб.

Нита

Поглеждам към Трис. Легнала е по гръб с разперени ръце. Кичур коса се е разположил

над устата и носа и нежно се полюшва с всеки неин дъх. Не искам да я будя, но се

чувствам неловко да излизам посред нощ, за да се виждам с някакво момиче, без да

кажа. Особено сега, когато се опитваме да бъдем честни един с друг и да не крием нищо.

Поглеждам часовника си. Единайсет без десет е.

Нита е само приятел. Можеш да кажеш на Трис и утре. Явно е нещо спешно.

Отметвам одеялото и пъхам крака в обувките си – от няколко дни спя с дрехите.

Минавам покрай леглото на Питър, после покрай Юрая и забелязвам, че е пъхнал шише с

алкохол под възглавницата си. Издърпвам го с два пръста и го слагам под възглавницата

на едно от празните легла. Не се грижа за Юрая, а обещах на брат му!

Излизам в коридора, завързвам връзките на обувките си и си приглаждам косата.

Откакто напуснах кастата на Аскетите, спрях да се подстригвам като тях, исках

Безстрашните да видят в мое лице един бъдещ лидер. Но в интерес на истината ми

липсва ритуалът от онези времена, внимателните движения на ръцете ми по косата,

водени повече от допира, отколкото от погледа. Само с едно докосване можех да усетя

дали всеки косъм е на мястото си и дали е сресан правилно. Не ми беше нужно огледало.

Когато бях дете, баща ми ме подстригваше на горния етаж на къщата ни. Никога не

внимаваше с бръснача и винаги остъргваше врата ми или порязваше ухото ми. Но пък

никога не го чух се оплаква, че се налага да ме подстригва. Е, и това е нещо...

предполагам.

Нита ме чака и потропва нервно с крак. Облечена е в бяла тениска с къси ръкави.

Косата ѝ е прибрана на опашка. Опитва се да се усмихне, но очите ѝ остават сериозни.

– Изглеждаш притеснена – казвам.

– Защото съм притеснена – отвръща тя. – Хайде, искам да ти покажа едно място.

Повежда ме по някакви тъмни коридори. Няма никой. От време на време виждаме по

някой портиер или служител на охраната. Всички познават Нита и махат за поздрав. Тя

върви с пъхнати в джобовете ръце и всеки път, когато очите ни се срещат, веднага

поглежда встрани.

Минаваме през врата, която се отваря без карта. Стаята зад нея е кръгла и много

просторна, а в центъра на тавана има голям полилей с висящи от него стъкълца. Подът

е покрит с полирано тъмно дърво, а стените са облицовани с бронз, който сияе там,

където светлината го докосва. На бронзовите панели са издълбани имена, стотици имена.

Нита застава под полилея и разперва ръце, за да посочи цялата стая.

– Това са родословните дървета на хората в Чикаго... Вашите родословни дървета.

Приближавам се до една от стените и започвам да чета имената, търся някое познато.

Най-сетне виждам: Юрая Педрад и Езекил Педрад. До всяко от имената има по едно

малко ББ, а до това на Юрая – точка, която изглежда издълбана неотдавна. Може би

това е знакът, че е Дивергент.

– Знаеш ли къде е моето родословно дърво? – питам.

Тя прекосява стаята и докосва единия от панелите.

– Поколенията са по майчина линия. Затова според данните на Джанийн Трис е второ

поколение – защото майка не е родом от града. Не знам как Джанийн е разбрала това,

но предполагам, че никога няма да узнаем.

Приближавам родословното си дърво предпазливо, макар че не знам от какво се боя –

от имената на родителите си, издълбани в един бронзов панел? Виждам вертикална

линия, която свързва името на Кристин Джонсън с това на Евелин Джонсън, и една

хоризонтална, която свързва Евелин Джонсън с Маркъс Итън. Под техните имена има

само едно – Тобиас Итън. Малките букви до моето име са АБ , има и точка, която

вероятно трябва да значи, че съм Дивергент, но аз вече знам, че не съм.

– Първата буква е за кастата, от която произхождаш, а втората – за кастата, която си

избрал. Мислели са, че като проследяват кастите, ще им е по-лесно да наблюдават

движението на гените.

Буквите до името на майка ми: ЕАБк. Предполагам, че Бк означава безкастова.

Буквите до името на баща ми: АА с точка.

Докосвам линията, която ме съединява с родителите ми, после тази, която ги

съединява с техните родители и така осем поколения назад, като броя и моето. Тази

карта посочва това, което винаги съм знаел – че съм завинаги свързан с тях и с тежкото

им наследство, независимо колко далеч бягам.

– Благодаря, че ми показа тези неща – изричам тъжно и уморено, – но не разбирам

защо трябваше да се случи в полунощ.

– Мислех, че ще ти е интересно да ги видиш. А има и друго, за което искам да

поговорим.

– Още доказателства за ограничените ми способности? – тръсвам глава. – Не, стига ми

това, което вече знам.

– Не. Но се радвам, че го каза.

Тя обляга рамо върху името на Евелин. Отдръпвам се, не искам да съм толкова близо

до нея, че да виждам светлината в светлокафявите ѝ ириси.

– Снощният ни разговор за генетичните увреждания... всъщност беше тест. Исках да

видя как ще реагираш и да се уверя, че мога да ти се доверя – казва тя. – Ако бе приел

леко и с доверие това, което заявих за ограниченията на хората с увредени гени, нямаше

да ти се доверя.

Тя се плъзва по стената към мен и рамото ѝ покрива името на Маркъс.

– Не съм много въодушевена от етикета, който са ми сложили – „увредена“. Разбираш

това, нали?

Спомням си как горчиво изплю обяснението за татуировката на счупено стъкло. Сякаш

беше отрова.

Сърцето ми започва да бие силно, усещам пулса си в гърлото. Разочарование и

горчивина изместват спокойствието и усмивката

. Очите

изгубват топлината си.

Започвам да се страхувам от нея и от това, което казва, но в същото време съм

развълнуван, защото вече няма нужда да се съгласявам, че съм по-малък, отколкото

винаги съм вярвал.

– Мисля, че и ти не го приемаш леко – казва тя.

– Не, не го приемам изобщо.

– В тази сграда има много тайни. Една от тях е, че за Бюрото хората с увредени гени

са заменими. Друга тайна е, че много от нас няма да седят и да търпят това.

– Заменими? Какво имаш предвид? – питам.

– Престъпленията, извършени срещу хора като нас, са доста сериозни – продължава

Нита. – И скрити. Мога да ти покажа доказателства, но това ще стане по-късно. Засега

ще ти кажа само, че работим срещу Бюрото, имаме основание да го правим и искаме да

се присъединиш към нас.

Присвивам очи.

– Защо? Какво точно искаш от мен?

– Засега само да ти покажа света извън това място.

– И в замяна получаваш... ?

– Твоята защита – казва тя. – Отивам на опасно място и не мога да кажа на никого от

Бюрото. Но ти си външен, което значи, че мога да ти се доверя. Освен това знаеш как да

се защитаваш. И ако дойдеш с мен, ще ти покажа доказателството, което искаш да

видиш.

Тя слага ръка на сърцето си, сякаш за да се закълне. Крайно скептичен съм, но

любопитството ми надделява. Не ми е трудно да повярвам, че Бюрото би извършило

нещо лошо, защото всяко управление, през което е минал градът ни, е вършило лоши

неща, дори това на Аскетите начело с баща ми. Предполагам, че в думите има истина,

но освен това не мога да спра да се надявам, че не съм чак толкова увреден, че имам

повече качества от хората с чисти според групата учени гени. Гени, каквито няма да мога

да предам на децата си.

Ето защо ѝ се доверявам. Засега.

– Добре – казвам.

– Първо, преди да ти покажа каквото и да е, трябва да обещаеш, че няма да кажеш на

никого, дори и на Трис, за това, което ще видиш. Става ли?

– Но на нея може да

се има доверие. – Обещал съм

да не пазя тайни, да

споделям. Не искам да изпадна в ситуация, която изисква от мен да не изпълня

обещанието си към нея. – Защо да не знае?

– Не казвам, че не може да се има доверие. Просто няма тези умения, от които се

нуждаем, а и не желаем да рискуваме ничий живот. Бюрото не иска да се организираме и

да бъдем единни. Ако твърдо им докажем, че не сме увредени, това би означавало, че

всичко, което правят – експериментите, генетичните модификации, – е пълна загуба на

време. А никой не иска да чуе, че е пропилял живота си в името на грешната кауза.

Това ми е съвсем ясно – изпитах го на гърба си, когато разбрах, че кастите са

изкуствено създадени, система, която има една-единствена цел – да бъдем държани под

контрол колкото е възможно по-дълго.

Тя се оттласва от стената и изрича единственото нещо, което би могло да ме убеди да

не казвам на Трис:

– Ако кажеш, ще я лишиш от избора, който аз давам на теб сега. Ще я принудиш да

стане конспиратор. Можеш да я защитиш само ако не ѝ кажеш нищо.

Прокарвам пръст по издълбаното на стената име – Тобиас Итън. Това са моите гени,

моята каша, моята зла съдба. Защо да дърпам Трис надолу със себе си?

– Добре – отговарям. – Покажи ми.

Гледам как светлинката от фенера подскача нагоре-надолу с всяка нейна крачка.

Изваждаме някакъв сак от килера на чистачите в дъното на коридора – знаела е, че ще

дойда, подготвила се е. Слизаме още по-надолу към подземията на сградата,

подминаваме мястото, където генетично увредените се събират, и тръгваме по неосветен

коридор. По едно време Нита спира, кляка, пъха пръстите си в една дупка в пода, дръпва

рязко нагоре и под нас се отваря врата.

– Това е тунел за бягство – обяснява. – Изкопали са го още в самото начало, когато са

се заселили тук. За да имат винаги резервен изход при спешен случай.

Нита вади продълговат черен предмет и завърта горната му част. Той започва да

излъчва светлина, която грее в червено по кожата . Пуска го през отвора и той пада

няколко метра надолу, оставяйки ивици светлина по клепачите ми. С пристегната около

раменете си раница, тя сяда на ръба на дупката и скача.

Знам, че пътят надолу е кратък, но осветеното под нас пространство изглежда доста

отдалечено. Сядам и обувките ми изглеждат като черни сенки на фона на червената

светлина. Плъзгам се надолу.

– Интересно – обажда се Нита, когато се приземява. Вдигам фенера и тръгваме.

Тунелът е тесен и едва позволява да ходим един до друг. Не е и висок, затова вървя

приведен. Миризмата е гъста и отвратителна, на плесен и на застоял въздух. – Забравих,

че се страхуваш от височини.

– Е, не се страхувам от много други неща – казвам.

– Няма защо да се оправдаваш – усмихва се тя. – Всъщност винаги съм искала да те

питам за тези страхове.

Стъпвам в някаква локва и подметките на обувките ми оставят кални следи по мръсния

мазен под на тунела.

– Третият ти страх... – продължава тя. – Когато трябваше да застреляш онази жена.

Коя беше?

Светлината на Нита угасва и моят фенер става единственият ни водач през тъмния

тунел. Старая се да вървя така, че да не докосвам ръката в тъмното. Не искам да е

толкова близо до мен.

– Не беше образ на позната жена. Трябваше да преодолея страха да застрелям човек.

– Страхувал си се да стреляш по хора?

– Не – казвам. – Страхувах се от това, че съм в състояние да убивам с лека ръка.

Повярвай ми, там способностите ми са необятни.

Тя млъква, аз също. За първи път изричам тези думи на глас. Едва сега разбирам

колко странно звучат. Колко ли младежи на моите години се страхуват, че в тях дреме

звяр, готов да убива? Обикновено момчетата имат бащи, които им служат за пример и са

тяхно вдъхновение. Повечето деца искат да приличат на родителите си, да бъдат като

тях. А аз? Аз потръпвам при мисълта, че може да стана като баща си... или като майка

си.

– Винаги съм се чудила каква би била моята зона на страха. – Казва го толкова тихо,

сякаш изрича молитва. – Понякога имам чувството, че нещата, от които човек трябва да

се бои, са толкова много. Друг път си казвам, че всъщност не е останало нищо, всички

страхове са... изчерпани.

Кимвам, макар че тя не може да ме види, и продължаваме напред. Светлината все

така подскача със стъпките ни, обувките ни стържат по пода, вонята на плесен нахлува

от другия край на тунела.

След двайсет минути ходене завиваме и усещам как в дробовете ми нахлува студен

свеж въздух. Потръпвам и изключвам фенера. Лунната светлина в края на тунела е

достатъчна, за да стигнем до изхода.

Той ни извежда сред онази пустош, която прекосихме на път за Бюрото, след като

напуснахме града. С разпадащите се сгради и огънатите вплетени едно в друго дървета,

чиито корени са пробили настилката. На няколко метра пред нас виждам паркиран стар

камион. Каросерията е покрита с овехтял брезент. Нита ритва едната от гумите, вероятно

за да я провери, и се качва на предната седалка. Някой е оставил ключовете на таблото.

Настанявам се на седалката до нея.

– Чий е камионът? – питам.

– На хората, с които ще се срещнем. Помолих ги да го паркират тук.

– И кои са тези хора?

– Мои приятели.

Как успява да се ориентира през лабиринта от улици пред нас? Не знам, но очевидно е

идвала тук и преди. Успява без проблем да заобикаля избуялите корени на дърветата и

падналите стълбове, по които някога е минавало електричество. Около светлината на

фаровете пробягват животни.

Някакво дългокрако създание с кафяво тяло изскача на улицата пред нас. На височина

е на нивото на фаровете. Нита намалява, очевидно не иска да го удари. Ушите му

помръдват, а големите кръгли очи ни гледат с любопитство като дете.

– Красива е, нали? – казва тя. – Преди да дойда тук, не бях виждала сърна.

Кимвам. Животното е много елегантно, но колебливо, дори страхливо.

Нита натисна клаксона и сърната освобождава пътя. После увеличаваме скоростта и

продължаваме по голямо шосе, което води право към онези релси, по които минах на път

за Бюрото. Виждам сградата на щаба, светлините

са единственото ярко нещо сред

тази пустош.

Тръгваме на север, далеч от него.

Минава доста време, преди да видя отново светлина. Няколко електрически крушки

висят и се клатушкат заканително над една тясна и разбита улица.

– Ще спрем тук – казва Нита, завива и паркира камиона между две тухлени постройки.

Изважда ключа и ме поглежда. – Отвори жабката. Казах им да ни дадат някакво оръжие.

Отварям жабката и там над купчина стари хартии и опаковки от какво ли не лежат два

ножа.

– Как си с ножовете? – пита тя.

Безстрашните учат послушниците си как да се целят с нож още отпреди промените в

инициацията, направени от Макс. Но на мен боравенето с нож никога не ми е харесвало,

защото ми се струва, че по-скоро придава кофти привкус на драма, отколкото развива

полезни умения.

– Добре – казвам и се разсмивам. – Никога не ми беше минавало през ума, че това ще

ми бъде от полза.

– Е, значи в крайна сметка Безстрашните не са чак толкова глупави, Фор – усмихва се

тя и взема по-големия нож. За мен остава малкият.

Докато вървим и въртя дръжката на ножа в ръцете си, изпитвам необичайно

напрежение. Прозорците на постройките светят с различна светлина, вероятно от свещи

или фенери. В един момент вдигам поглед и виждам дълга коса и взиращи се в мен

мрачни очи.

– Тук живеят хора – казвам.

– Това е периферията на покрайнините. На около два часа с кола от тук се намира

Милуоки, голям град на север от Чикаго. Да, тук живеят хора. Напоследък не са много

тези, които дръзват да напуснат градовете, дори и да им се иска да живеят независимо и

да не се подчиняват на правителството. Но тези хора тук са точно такива – искат

свобода.

– Защо не искат да се подчиняват на правителството? – питам. Добре знам какво

означава да живееш извън влиянието на управляващите. Кастите са ме научили. При нас

хората, които не искат да се покорни, са винаги гладни, през зимата умират от студ, а

през лятото – от жега. Всеки ден е борба за оцеляване. Не е лесно да избереш такъв

живот – освен ако нямаш много сериозна причина да го направиш.

– Защото са генетично увредени – отвръща Нита и ми хвърля поглед. – Генетично

увредените хора по закон са равни на чистите, но това е само на хартия, не и на практика.

В действителност те са по-бедни, по-лесно е да бъдат обвинени в престъпления, имат

много по-малък шанс да си намерят добра работа... за каквото и да се сетиш, все е

проблем. И то не отсега, а още от Чистата война насам. На хората в покрайнините им се

струва много по-добре да живеят в изолация от обществото, отколкото да се хванат и да

решат въпроса отвътре. А аз възнамерявам да направя точно това.

Сещам се за татуировката на гръбнака – счупеното стъкло. Къде са я направили?

Чудя се коя е причината погледът в очите да е толкова опасен, думите – толкова

гневни? Какво я е превърнало в революционер?

– И как мислиш да го постигнеш?

– Като отнема властта на Бюрото. Или поне част от нея.

Тясната улица свършва и излизаме на широк път. Някои хора се крият и надзъртат

иззад ъглите, други вървят на малки групички в средата на пътя с бутилки в ръце.

Всички, които виждам, са млади – явно в покрайнините няма много възрастни хора.

Някой изкрещява, чувам как бутилка се разбива в земята. Хората се събират около

двама души, които се бият.

Тръгвам към тях, но Нита ме стисва за ръката и ме повежда към една от сградите.

– Сега не му е времето да се правиш на герой – казва.

Спираме пред стълбите на постройката на ъгъла. До нея стои едър мъж и върти нож в

ръка. Когато тръгваме по стълбите, той спира играта с ножа и го прехвърля в другата си

ръка, която е покрита от белези.

Ръстът, едрото тяло, ловкостта, белезите, мръсният му вид – всичко това трябва да

ме впечатли, но очите му са като тези на сърната – големи, кръгли, любопитни и не

съвсем войнствени.

– Тук сме да се видим с Рафи – заговаря Нита. – Ние сме от Бюрото.

– Влезте, но ножовете остават тук – казва мъжът. Гласът му е висок, ясен, съвсем

различен от това, което очаквах. При други обстоятелства, в друго време, този човек

може би щеше да е един възпитан и галантен млад мъж. Но не е нито възпитан, нито

галантен и, предполагам, че дори не знае какво означават тези думи.

Макар аз самият да съм изтръгнал от себе си всичко мекушаво и добродушно и да

смятам подобни качества за напълно безполезни, сега се замислям дали, принуден да се

изправи срещу собствената си природа, този човек не е лишен от нещо важно.

– Няма начин! – заявява Нита.

– Нита, ти ли си? – пита глас отвътре. Изразителен, музикален глас. Мъжът е нисък и

усмихнат до ушите. Идва на прага и се обръща към пазача: – Нали ти казах да ги

пуснеш? Хайде, влизайте!

– Здрасти, Рафи – поздравява го Нита с облекчение. – Фор, това е Рафи. Той е много

важен човек тук.

– Радвам се да се запознаем – казва той и ни подканя да влизаме.

Стаята е голяма и е осветена от много свещи и фенери. Всички мебели са дървени, а

масите са празни, с изключение на една.

В дъното на стаята седи жена и Рафи се разполага на стола до нея. Двамата не си

приличат – тя има червена коса и пищни форми, а той е тъмен и много слаб. Въпреки това

са като два камъка, издялани от едно и също длето. И очите им – гледат по един и същи

начин.

– Оръжията на масата – нарежда Рафи.

Този път Нита се подчинява. Оставя ножа и сяда. Аз правя същото. Жената срещу нас

вади пистолет и го слага встрани.

– Кой е тоя? – посочва с глава към мен тя.

– Това е моят сътрудник. Фор.

– Що за име? Фор? – пита тя, но съвсем сериозно. Свикнал съм хората да ми задават

този въпрос винаги с известна доза насмешка.

– Такива имена им дават в експерименталните градове – казва Нита. – Означава, че те

е страх само от четири неща.

Минава ми през ума, че нарочно ме представя с това име, за да има възможност да

спомене откъде съм. Дали така не се опитва да натрупа актив и да ги накара да

вярват? Или може би по този начин ще бъдат по-склонни да ми имат доверие?

– Интересно – отвръща жената и почуква с пръст по масата. – Е, Фор, аз пък съм

Мери.

– Мери и Рафи ръководят бунтовническата група на хората с увредени гени в тази част

на страната – обяснява Нита.

– Като кажеш „група“, все едно говориш за няколко баби, седнали да си гледат на

карти – казва меко Рафи. – Ние сме във всеки град без изключение, освен това имаме и

регионални отговорници за Средния запад, Юга и Изтока.

– Няма ли и за по-далечния Запад? – питам.

– Вече не – отвръща тихо Нита. – Теренът е прекалено труден за преминаване,

градовете са прекалено отдалечени един от друг и реално след войната е станало

невъзможно да се живее. Сега всичко там е диво, няма хора.

– Значи в вярно това, което говорят? – казва Мери. Светлината се отразява в очите

и те заприличват на две кръгли парчета стъкло. – Хората в експерименталните градове

наистина не знаят нищо за света навън?

– Разбира се, че е вярно. Защо да им казват? – отговаря Нита.

Изведнъж усещам жестока умора, очите ми натежават. Изтощението ме напада

съвсем неочаквано. За краткия си живот съм участвал в прекалено много бунтове. Първо

безкастовите, сега пък увредените... явно натам отиват нещата.

– Не че имам нещо против размяната на любезности, но не можем да останем много.

Не трябва да отсъстваме дълго, защото ще започне да става подозрително – казва Нита

и се обръща към мен. – Фор, можеш ли да огледаш дали всичко навън е наред, искам да

поговоря с Мери и Рафи насаме.

Ако бяхме сами, бих я попитал защо не мога да присъствам на разговора им и защо

изобщо си е направила труда да ме вкарва тук, като можеше да си остана навън. Може

би защото все още не съм се съгласил да помагам, а и е искала те да ме видят. Не

разбирам, но все тая. Затова просто се изправям, вземам си ножа и излизам през

вратата, при охраната на Рафи.

Боят е свършил и на земята лежи човек. Останалите са се разотишли. За секунда си

помислям, че човекът мърда, но когато се взирам, разбирам, че някой го пребърква.

Вече не е човек, а труп.

– Мъртъв? – Думата излиза с въздуха от дробовете ми.

– Аха. Ако не можеш да се защитаваш, няма да оцелееш и една нощ тук.

– Защо хората идват тогава? Защо не се върнат в градовете?

Той не отговаря. Дори решавам, че не е чул въпроса ми. Виждам как мародерът

изпразва всичко от джобовете на мъртвия и после се шмугва между сградите. Тогава

охранителят на Рафи проговаря:

– Ако умреш тук, някой ще се погрижи за теб. На някой ще му пука, че те няма. На

Рафи му пука, както и на останалите лидери. Ако умреш в града, на никой няма да му

пука. Ако си генетично увреден, разбира се. Бях свидетел на жестоко убийство. Един чист

уби един от нас, но в съда казаха само, че било злополука. Каква глупост!

– Злополука?

– Един вид, че било нещастен случай – чувам гласа на Рафи зад себе си. – Тоест не го

класифицират като свирепо убийство, а като... убийство по невнимание. Официално

всички сме равни и към нас се отнасят еднакво, нали? Но това не се случва често.

Рафи застава до мен и скръства ръце като владетел, който оглежда царството си и го

харесва. Хвърлям поглед към улицата, към проснатото тяло с разперени ръце и

изпразнени джобове. И осъзнавам, че красотата, която той вижда, е единствено

свободата да се отнасят с теб като с нормален човек, а не като с „увреден“.

Вкусвал съм свободата само веднъж. Когато Евелин избра мен вместо всички

безкастови и се опита да ме убеди, че ако напусна кастата си ще бъда свободен и

цялостен. Разбира се, това беше лъжа.

– От Чикаго ли си? – пита ме Рафи.

Кимвам, без да отделям очи от тъмната улица.

– Е, сега, като си навън... как ти се струва светът?

– Като цяло същият. Хората са разделени, макар и не от касти, а от други неща. Водят

други войни.

Чувам как стъпките на Нита проскърцват по дървените дъски на пода зад мен. Тя

застава с ръце в джобовете и казва на Рафи:

– Благодаря ти, че уреди това. Време е да се прибираме.

Тръгваме по улицата. Обръщам се да го погледна. Рафи стои на входа на вратата и ни

маха за довиждане.

Докато вървим към камиона, отново чувам писъци, този път детски. Минавам покрай

сподавен плач и си спомням за детството си. Как лежа в леглото си свит от болка и

бърша сълзите и носа си в ръкавите си. Майка ми переше маншетите ми на ръка, преди

да ги сложи в пералнята и никога не казваше нищо.

Когато стигаме до камиона, съм вцепенен от болката, удавила това място в мъка.

Сякаш само тя е останала жива. Не мога да поема нищо повече. Нямам търпение да се

върна към Бюрото, към топлината, сигурността, светлината и чувството, че съм защитен.

– Не мога да разбера защо хората идват тук, а не остават в градовете – казвам.

– Само веднъж съм била в неекспериментален град. Има електричество, но е на

принципа на ротацията – всяко семейство има ток по определен брой часове на ден. С

водата положението е същото. Престъпността е извън контрол и се обяснява винаги с

генетичните увреждания на хората. Има полиция, но тя не може да се справи.

– Значи Бюрото се оказва най-доброто място за живеене – казвам.

– По отношение на ресурсите – да – съгласява се Нита. – Но в Бюрото е въведена

същата социална система като в градовете, просто е по-трудно да се забележи.

Гледам как покрайнините изчезват в огледалото за обратно виждане. Само онази едва

мъждукаща улица с антично улично осветление ги дели от мъртвите сгради на пустошта.

Минаваме покрай мрачни къщи със заковани прозорци. Опитвам се да си ги представя,

когато са били светли, чисти, окъпани в светлина... някъде далеч в миналото. Около

повечето домове има дворове. Вероятно преди там е никнела зелена трева, някой се е

грижел за нея, косил я е. В онези дни в същите тези мрачни прозорци е имало светлина и

топлина. Представям си тихия живот на хората, които отдавна са загинали, а с тях – и

идилията на времето им.

– За какво точно искаше да говориш с Рафи и Мери? – питам.

– Трябваше да направим уточнения в плана – казва Нита. Светлината от таблото

осветява лицето и забелязвам няколко резки по долната устна, сякаш я е хапала

прекалено дълго и настървено. – Исках да се видят с теб, за да разберат как изглеждат

хората от експерименталните касти. Мери имаше подозрения, че такива като вас работят

за правителството, което, разбира се, не е вярно. Рафи пък... беше първият човек, който

ми показа доказателства, че Бюрото и правителството ни лъжат, че това, което ни казват

за нашата история, не е вярно.

Тук тя спира, сякаш за да усетя тежестта на думите и да успея да ги осмисля, но не

ми е нужно време да разбера. През целия си живот съм лъган от нечие правителство, от

някой лидер.

– Бюрото разказва за онзи златен век на човечеството преди генетичните манипулации,

когато хората били генетично чисти и всички живеели в мир – продължава тя. – Но Рафи

ми показа стари снимки от войни преди Чистата.

– Е, и? – питам след кратка пауза.

– Е, и? – повтаря тя скептично. – Ако генетично чистите хора са били в състояние да

водят войни, толкова катастрофални като тази, която се смята, че е предизвикана от

генетично увредените, тогава какъв е смисълът да се пропилява цялото това време и

всички тези средства, за да се коригира нещо, което по принцип е било лошо? Каква е

целта на експеримента, освен да се заблуждават хората, че правителството прави нещо

по въпроса, че работи за общото благо, без това да е така?

Истината променя всичко. Нали заради нея, за да покаже видеото на Едит Прайър,

Трис се жертва да работи с баща ми? Знаела е, че истината, каквато и да е тя, ще

промени живота ни, ще промени борбата ни, целите ни. Завинаги. И сега какво – борбата

ни е заменена с поредната лъжа. Вместо да насочат усилията си към справянето с

престъпността, бедността и глада, тези хора са избрали да се борят срещу генетичните

увреждания.

– Защо? Защо се пропиляват толкова много пари за решаване на несъществуващ

проблем? – извиквам, без да се опитвам да овладея гнева си.

– Може би хората, които се борят за разрешаване на генетичния проблем, просто са

израснали с внушението, че той съществува. Рафи ми показа пропагандата,

разпространявана от правителството за последиците от генетичните увреждания – казва

Нита. – Но не знам защо е започнало всичко. Имали са си причини, вероятно десетки.

Предразсъдъци? Желание за власт? Може би са искали да контролират генетично

увредените хора, като не спират да им втълпяват, че нещо не им е наред. А също да

господстват и над генетично чистите, като ги учат, че са здрави и пълноценни хора.

Такива неща не стават за една нощ. Искат време. И обикновено причината не е само

една.

Облягам глава на студения прозорец и затварям очи. Толкова много информация! Не

мога да се съсредоточа върху нищо конкретно. Задрямвам от изтощение.

Когато най-сетне се добирам до тунела и до леглото си, слънцето започва да изгрява.

Трис спи, а ръката ѝ виси и пръстите ѝ докосват пода.

Сядам срещу нея и за момент наблюдавам отпуснатото в съня лице. Мисля си за

това, което си обещахме в парка Милениум: никакви лъжи. И ако не кажа за всичко,

което чух и видях тази нощ, ще се отвърна от дадената дума. И защо? За да я пазя? Да

я защитавам? Заради Нита – момиче, което изобщо не познавам?

Махвам кичури коса от лицето ѝ. Внимавам да не я събудя.

Не, тя не се нуждае от пазене. Достатъчно силна е.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ×ÅÒÂÚÐÒÀ

Òðèñ

Питър прибира купчина книги в обемист сак. Закопчава го, захапва една червена

химикалка и излиза от стаята. Чувам как книгите се удрят в крака му, докато върви

забързано по коридора. Изчаквам стъпките му да утихнат и се обръщам към Кристина.

– Все се каня да те питам, но се отказвам в последния момент... Има ли нещо между

теб и Юрая?

Кристина се изтяга на леглото, провесва единия си крак и ме поглежда укорително.

– Какво? Прекарвате почти цялото време заедно – започвам да се оправдавам.

Слънчев ден е и пердетата греят в златистобяло. Не знам как, но стаята мирише на

помещение на сън – на спално бельо, на обувки, на пот, на сутрешно кафе. Някои са си

оправили леглата, а други са метнали завивките върху намачканите чаршафи. Повечето

сме дошли от Безстрашните, но съм поразена колко различни хора сме! С различни

навици, различни темпераменти, различен поглед към света.

– Може и да не ми повярваш, но не е това, което си мислиш – обляга се на лактите си

Кристина. – Той скърби. И на двама ни е скучно. Освен това... той е Юрая.

– Е, и? Много е хубав.

– Така е, но не може да проведе нито един сериозен разговор дори животът му да

зависи от това. – Кристина поклаща глава, замълчава и след малко добавя: – Не ме

разбирай погрешно, харесва ми да се смея, но искам връзката ми да означава и нещо

повече от веселба.

Кимвам. Разбирам я съвсем добре, защото ние с Тобиас не сме от шегаджиите.

– Освен това – продължава тя, – не всяко приятелство може да доведе до връзка.

Все още не съм се опитала да те целуна, нали?

– Права си – засмивам се аз.

– А ти къде ходиш напоследък? С Фор ли се криете някъде? – пита тя. –

Мултиплицирате се? Правите малки четворки?

– Това е най-неуместната шега, която съм чувала някога – заравям лице в ръцете си.

– Не се опитвай да избегнеш въпроса.

– Няма време за малки четворки. Все още не. Малко е стресиран от цялото онова

нещо с „генетичното увреждане“.

– Ах. Онова нещо. – Кристина сяда в леглото.

– Какво мислиш по въпроса? – питам.

– Не знам. Колкото повече мисля, толкова повече се ядосвам – смръщва се тя. – На

никого няма да му е приятно да му кажат, че нещо не му е наред. Особено ако става

дума за гените, които не може да промени.

– Ти сериозно ли мислиш, че ти има нещо?

– Предполагам. Като болест, нали? Могат да я видят в гените ни. Такъв аргумент

трудно се оспорва.

– Не казвам, че гените ти не са различни. Просто казвам, че това не означава

непременно, че са лоши. Примерно гените за сини и кафяви очи са различни, нали? И ако

човек се роди с кафяви, това значи ли, че синият му ген е увреден? Имам чувството, че

онези хора някак са си наумили, че едно ДНК става, а друго – не.

– Казали са го на база наблюденията си върху поведението на генетично увредените.

Те са демонстрирали доста по-негативни поведенчески характеристики – отбелязва тя.

– Което може да е резултат от какво ли не – възразявам.

– Не знам дори защо споря с теб, при положение че много ми се иска да си права –

засмива се Кристина. – Но не мислиш ли, че толкова умни хора като учените на Бюрото

могат да разберат всички причини за дадено поведение.

– Да, така е – казвам. – Но мисля, че дори умните хора виждат това, което им се иска

да видят.

– Може би си прекалено пристрастна, защото имаш приятели и гадже с генетичен

проблем.

– Може и така да е. – Зная, че търся обяснение, такова, в което може би и аз не

вярвам напълно, но го изричам: – Мисля, че не виждам причина да повярвам в

генетичните увреждания. Ще започна ли да се отнасям по-добре към неувредените? Не.

Много по-вероятно е да се случи точно обратното.

Освен това виждам какво причинява всичко това на Тобиас, как е започнал да се

съмнява в себе си. Не е възможно от подобно нещо да се роди добро.

– Човек не приема истината и не избира дали да вярва в определени неща, защото

това би направило живота му по-добър, а защото са верни. Истината си е истина –

отбелязва Кристина.

– Но... – започвам бавно, докато все още обмислям думите . – Не е ли разглеждането

на резултата от това, в което си вярвал, добър начин да прецениш дали е истина?

– Звучи като мисъл на Дървените. – Тя прави пауза. – Но пък моят начин на мислене е

силно повлиян от Прямите. Господи, не можем да се отървем от кастите си, където и да

отидем, а?

– Може би не е толкова важно да бягаме от тях – вдигам рамене.

Тобиас влиза в стаята блед и изтощен. Не помня откога не съм го виждала бодър.

Косата му е сплескана от страната, на която е лежал върху възглавницата и е със

същите дрехи, с които беше и вчера. Всъщност спи с тези дрехи от деня, в който

пристигнахме.

Кристина става.

– Добре, тръгвам. Оставям ви двамата... съвсем сами – посочва празните легла,

смигва ми заговорнически и излиза.

Тобиас се усмихва, но усмивката му не може да ме убеди, че е в добро настроение.

Вместо да седне до мен, остава прав до леглото ми. Пръстите му нервно опипват

подгъва на ризата му.

– Трябва да поговорим за нещо – казва той.

– Добре – кимвам и усещам рязка болка в гърдите. Като шип.

– И искам да те помоля да обещаеш да не откачаш – казва, – но...

– Но знаеш, че не обещавам такива неща, нали? – довършвам със свито гърло.

– Точно така – кимва и сяда върху разхвърляните завивки на леглото си. Избягва очите

ми. – Снощи намерих бележка от Нита, скрита в калъфката на възглавницата ми. Искаше

да се видим. И аз отидох.

Подскачам. Гняв залива тялото ми, сякаш ме попарват с вряла вода. Само като си

представям хубавото ѝ лице... грациозните ѝ крака... как върви към моето момче!

– Красиво момиче ти казва да идеш да се видиш с нея през нощта и ти отиваш? И

после искаш да не откачам?

– Не, не, не става дума за нищо такова – казва много бързо и най-сетне ме поглежда. –

Искаше да ми покаже нещо. Тя не вярва в генетичните увреждания, макар че ме бе

подвела да мисля обратното. Има план да отнеме част от властта на Бюрото и да се

пребори за равни права на увредените хора. Ходихме в покрайнините.

И после ми разказва всичко. За подземния тунел, който води навън, за порутения град

в покрайнините, за разговора си с Рафи и Мери. Обяснява ми как правителството е

заличавало информацията за предишни войни, така че да манипулира хората да вярват,

че само увредените са способни на такива безчинства и убийства. Разказва ми как

живеят хората с увредени гени в контролираните от правителството градове.

Докато говори, усещам, че нямам никакво доверие на тази Нита. Не зная откъде се взе

това съмнение, дали е инстинктивното ми чувство да разбирам веднага на кого да се

доверя и на кого – не, или е ревност. Когато свършва, Тобиас ме поглежда с очакване.

Прехапвам устни и се опитвам да реша.

– Защо си сигурен, че ти казва истината? – питам.

– Не съм сигурен. Тя ми обеща да ми покаже доказателства. Тази нощ – казва и взема

ръката ми в своята. – Искам да дойдеш.

– А Нита дали ще се съгласи?

– Не ми пука. – Пръстите му се плъзгат между моите. – Ако наистина иска да

помогна, да си намери начин да се съгласи.

Поглеждам вплетените ни пръсти, избелелите маншети на сивата му блуза,

изтърканите колене на джинсите му. Не искам да бъда с Нита и Тобиас, защото двамата

имат нещо общо, което на мен ми липсва – различните гени. Но това е важно за него, а и

аз също искам да знам дали има доказателства, че Бюрото прави грешни неща.

– Добре – казвам. – Ще дойда. Но и за секунда не си по-мисляй, че вярвам, че това

момиче няма никакъв друг интерес към теб. Няма какво да разправя как я интересува

само генетичния ти код.

– А ти и за секунда не си помисляй, че може да ме интересува някоя друга освен теб.

Пръстите му погалват врата ми, а аз приближавам устни към неговите.

Целувката и думите му ме успокояват, но тревогата не си отива напълно.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÏÅÒÀ

Òîáèàñ

Трис и аз се срещаме с Нита във фоайето на хотела малко след полунощ. Тя стои

сред големите саксии с растенията, чиито разлистени цветове ми напомнят на опитомено

хищно същество. Когато вижда Трис, чертите на Нита се изопват, сякаш някой е набутал

горчиво лекарство в устата ѝ.

– Обеща да не ѝ казваш! Нали уж щеше да я пазиш?

– Промених решението си – казвам спокойно.

Трис се изсмива грубо:

– Това ли е измислила да ти каже? Че ако не ми споделиш, ще ме защитиш по-добре?

Браво! Отлична манипулация.

Поглеждам я учудено. Не ми бе минало през ума, че Нита иска да ме манипулира. И

сега мисълта, че това може да се окаже вярно, ме смущава. Обикновено успявам да

разбера скритите мотиви в действията на хората и дори съм склонен да си въобразявам

такива, когато действат искрено. Но толкова искам да я закрилям, особено след като

едва не я загубих, че дори и не обмислих думите на Нита.

Или може би съм свикнал да лъжа, вместо да казвам трудните неща?

– Не беше манипулация, а истина – отговаря Нита, но по-спокойно. Вече не изглежда

гневна, а само уморена. Ръката се плъзва по лицето и после по косата, сякаш да я

изглади. Не минава в настъпление, не се оправда. Може би в крайна сметка е искрена. –

Ще те арестуват само за това, че знаеш тези неща и не си съобщила. Затова си мислех,

че ще е по-добре наистина да не знаеш и да си спестим всички неприятни последствия.

– Е, вече е късно. Трис идва с нас. Проблем ли е?

– По-добре и двамата да дойдете, отколкото нито единия. Усещам, че е ултиматум –

казва и завърта очи с досада. – Да вървим.

Тръгваме по тихите коридори към лабораториите. Никой не обелва дума. Цялото ми

съзнание е концентрирано върху скърцането на подметките ми по пода, върху всеки глас,

който долавям някъде в далечината, върху всеки шум от затваряща се врата. Имам

чувството, че вършим нещо забранено, макар че не е така. Засега.

Нита спира пред входа към лабораториите и вади картата си. Минаваме покрай стаята

за генна терапия, където видях за първи път генетичния си код. Продължаваме още по-

навътре. Никога не съм стигал толкова дълбоко в комплекса. Тук е мрачно и

неприветливо, туфи прах танцуват под стъпките ни.

Достигаме до друга врата, която Нита отваря с рамо и влизаме в нещо като склад. По

стените са наредени сиви метални шкафове с чекмеджета. Всяко е обозначено с номер,

написан с химикал върху залепено парче хартия. Мастилото е избеляло с времето. В

средата на стаята има маса с компютър и микроскоп. Зад компютъра седи млад мъж с

руса пригладена назад коса.

– Тобиас, Трис, това е приятелят ми Реги – казва Нита. – Той също е генетично

увреден.

– Радвам се да се запознаем – усмихва се широко той, става и се здрависва първо с

Трис, после и с мен.

– Нека първо им покажем слайдовете – предлага Нита.

Реги чуква монитора на компютъра и ни подканва да се приближим.

– Няма да ви ухапе – казва.

С Трис се споглеждаме, заставаме зад него и се взираме в монитора. Започват едно

след друго да изникват изображения – черно-бели снимки, които изглеждат смачкани и

изкривени, очевидно са много стари. След няколко секунди разбирам, че някой е снимал

страданието: деца с изкривени глави и огромни изпъкнали очи, канавки, в които лежат

стотици трупове, огромни горящи купчини книги...

Снимките се движат толкова бързо, като страници на книга, оставена на волята на

вятъра, че получавам единствено общо впечатление от ужасите. Отклонявам очи,

неспособен да гледам това повече. Всичко в мен заглъхва.

Поглеждам към Трис. Лицето е като застинала вода. Сякаш това, което вижда, не е

в състояние да накара водата да се развълнува. В един момент долната

устна

потреперва, но тя веднага я прехапва, за да прикрие ужаса си.

– Погледнете тези оръжия – казва Реги и слага на пауза една от снимките. На нея има

мъж в униформа, който държи пушка. – Те са ужасно стари. По време на Чистата война

са се използвали много по-модерни и усъвършенствани оръжия. Дори Бюрото не може да

отрече това. Тези снимки трябва да са направени по време на война, избухнала много

преди Чистата и предизвикана от хора с чисти гени.

– Как можеш да скриеш война? – питам.

– Хората живеят в изолация, гладуват – казва Нита много тихо. – Знаят само това, на

което ги учат. Виждат само тази информация, която им се подава. И кой контролира

това? Правителството.

– Добре, ясно. – Трис отметва глава назад. Говори бързо, нервно. – Значи ни лъжат за

вашата... нашата история. Това не означава непременно, че са врагове, а може би, че са

незапознати с историята на човечеството хора, които искат да направят света по-добър.

Чрез нови технологии.

Нита и Реги се споглеждат.

– Там е работата, че използват тези технологии, за да нараняват хора – казва Нита.

Тя слага ръце на масата и се обляга напред към нас. Отново виждам как

революционната сила в нея взема превес над старателната лаборантка с увредени гени.

– Когато Аскетите искаха да разкрият голямата истина за света по-рано, отколкото

трябваше – изрича бавно тя, – и когато Джанийн реши да спре това, Бюрото с огромна

охота даде най-съвременния серум на симулацията. Същия, който зароби мозъците на

Безстрашните и под чието влияние те атакуваха и унищожиха Аскетите.

Трябва ми време да осъзная думите ѝ.

– Това не е вярно – отвръщам. – Джанийн ми спомена, че най-много Дивергенти има

сред Аскетите. В тази каста генетично чистите са били най-много, а ти самата твърдиш,

че Бюрото цени живота им. Защо тогава да помага на Джанийн да ги избива?

– Джанийн не беше права – обажда се Трис сякаш в транс. – И Евелин го каза. Най-

много Дивергенти има сред безкастовите, а не сред Аскетите.

Обръщам се към Нита.

– Все пак не виждам защо им е да рискуват живота на толкова много Дивергенти? Не,

трябва ми доказателство за такова твърдение.

– Че нали затова дойдохме – заявява Нита и включва лампите над металните

шкафове. После с бърза крачка тръгва към стената вляво. – Отне ми много време да

получа достъп до това помещение, и още повече, за да възприема това, което видях.

Помогна ми един генетично чист... симпатизант.

Навежда се, отваря едно от долните чекмеджета и вади шише с оранжева течност.

– Познато ли ти е? – пита, без да откъсва очи от мен.

Опитвам си да си спомня инжекцията, която ми биха преди началото на симулацията.

Беше към края на инициацията на Трис. Макс, точно той ми я би. Във врата, където

десетки пъти преди това си бях инжектирал серума на Безстрашните. Точно преди да ми

забие иглата, светлината падна върху стъклената епруветка. И течността в нея бе

оранжева. Същото оранжево като това, което държи Нита.

– Цветът е същият. И какво от това? – казвам.

Нита занася шишето до микроскопа, Реги взема едно стъкълце от таблата до

компютъра, потапя капкомер и отмерва две капки. След това покрива стъкълцето с

двете оранжеви капки с друго стъкълце, за да не тече, и го слага под микроскопа.

Действа бавно, внимателно, но много уверено. Това са движенията на човек, който е

извършвал тази процедура хиляди пъти.

След това сяда зад компютъра, докосва екрана и отваря програма на име

„МикроСкан“.

– Информацията е достъпна за всеки, който умее да използва уредите и, естествено,

знае паролата, която симпатизантът ни бе така добър да ми даде – обяснява Нита. – С

други думи, не е чак толкова трудно да получиш достъп, но никой не се е сещал да

разгледа всичко чак толкова внимателно. Увредените нямат достъп до пароли. Никой не

предполага, че знаем за това. Този склад се използва за неуспешни експерименти, стари

разработки и всякакви уж безполезни неща.

Тя поглежда през микроскопа и наглася фокуса.

– Хайде, давай.

Реги натиска някакво копче и на монитора под името на програмата се появяват

няколко параграфа с описание. Той посочва параграфа в средата на екрана и аз

започвам да чета на глас:

– Серум за симулации v4.2. Координира действията на голяма група обекти. Предава

сигнали на големи разстояния. Халюциногенът от оригиналната формула не влиза в

състава на субстанцията – симулираната реалност се създава от програмист.

Това е.

Това е серумът на симулацията от атаката.

– Сега нека те попитам защо Бюрото има това вещество, ако то не е плод на негова

разработка? – казва Нита. – Те въведоха серумите в експериментите, но после ги

оставиха на хората вътре да ги доразвиват. Ако Джанийн е разработила този серум, те

нямаше да

го откраднат. Напротив! Щяха да гледат как го прилага и как го

усъвършенства. За да е тук, значи е направен от тях.

Не мога да откъсна очи от осветеното стъкълце и двете оранжеви капки под

микроскопа. Издишвам на пресекулки.

– Защо? – пита Трис задавено, сякаш някой ѝ е спрял кислорода.

– Аскетите искаха да разкрият истината на всеки в града. И видя какво стана, когато

това се случи. Евелин се превърна в диктатор, безкастовите смазват останалите и съм

повече от сигурна, че верните на кастите ще въстанат. Това ще се случи рано или късно

и ще загинат много хора. Разкриването на истината подлага експеримента на риск, няма

спор в това –продължава Нита. – Преди няколко месеца, когато Аскетите бяха на ръба

да предизвикат разрушения и да доведат града до нестабилност, Бюрото вероятно е

решило, че е по-добре да се лишат от тях, дори и с цената на живота на Дивергентите

им, отколкото от целия град, което би било много по-голяма загуба. По-добре да жертват

живота на Аскетите, отколкото целия експеримент. Затова се свързаха с човек, който би

се съгласил с тях – с Джанийн Матюс.

Думите ѝ ме обграждат и потъват в мен.

Слагам длани на масата, за да поема хлад от нея. Ръцете ми горят. Виждам

изкривеното си отражение върху металния плот. Да, мразех баща си през по-голямата

част от живота си, но никога не съм мразил Аскетите. Тяхното спокойствие, общността им,

установеният ред – това за мен са хубави неща. Сега повечето от тези мили и раздаващи

се хора са мъртви. Убити по зверски начин от Безстрашните, под командата на Джанийн,

с цялата мощ на Бюрото зад гърба ѝ.

Майката и бащата на Трис са сред загиналите.

Трис стои неподвижна, отпуснатите ѝ ръце са почервенели от бушуващата кръв.

– Това е проблемът, тяхната сляпа отдаденост на тези експерименти – продължава

Нита. Думите сякаш се плъзгат в малкото останало място в мозъка ми. – Бюрото ги

цени много повече, отколкото цени живота на генетично увредените. Това е очевидно. А

сега нещата ще станат дори по-зле.

– По-зле? – повторям като ехо. – Как могат да станат по-зле от избиването на почти

всички Аскети? Как?

– Правителството заплашва от повече от година, че ще затвори експериментите –

отвръща Нита. – Те се провалят, защото общностите не могат да живеят в хармония, но

Дейвид винаги намира начин да връща мира в градове в последния момент. И ако нещо

се обърка в Чикаго, той отново ще се справи. Готов е да затрие всичко, да пренастрои

паметта на хората и да започне от нулата.

– Да пренастрои паметта им?

– Естествено, със серума на Аскетите. Реално той не е техен, а на Бюрото, но да, да

пренастрои паметта на хората. Всеки мъж, жена, дете... всички ще трябва да започнат

отначало. Цели животи – заличени – казва ядосано Нита. – Против волята на хората. И

защо? За да се разреши някакъв несъществуващ генетичен проблем. Тези хора са

достатъчно силни, за да го направят, а никой не бива да притежава такава сила.

Спомням си какво си помислих, след като Йохана ни каза, че Миротворците имат за

задача да инжектират серума на Аскетите на всеки, който премине границата. Когато

отнемеш спомените на един човек, реално отнемаш живота му!

От този миг не ме интересува какъв е планът на Нита, стига в него да е залегнала една

основна за мен точка: унищожаването на Бюрото. От всичко, което научих през

последните няколко дни за това място, не виждам нито една основателна причина то да

продължи да съществува.

– Какъв е планът? – пита Трис с равен глас.

– Ще пусна приятелите си от покрайнините до тунела. Тобиас, ти трябва да изключиш

охранителната система, докато те наближават. Техниката е подобна на тази в

контролната зала на Безстрашните, така че няма да имаш проблем. Рафи, Мери и аз ще

влезем в лабораторията за оръжия и ще откраднем серума на паметта, за да не могат да

го ползват. Реги ни помага тайно и ще отвори тунела в деня на атаката.

– Какво ще правиш с този серум? – питам.

– Ще го унищожа – казва спокойно тя.

Чувствам се странно празен като спаднал балон. Не знам как съм си представял този

неин план, но моят не е такъв. Това е твърде малко, едно нищо срещу отговорните за

симулационната атака, срещу хората, които ми казаха, че има нещо сбъркано в мен, в

самия ми генетичен код.

– И това е всичко, което мислиш да направиш? – пита Трис, най-сетне откъсва поглед

от микроскопа и присвива очи срещу Нита. – Знаеш, че Бюрото е отговорно за смъртта на

стотици и планираш да... да им вземеш серума?

– Не си спомням да съм те канила да критикуваш плана ми.

– Не критикувам, а ти казвам, че не ти вярвам. Мразиш тези хора, личи от начина, по

който говориш за тях. Каквото и да си замислила, ще е много по-лошо от открадването на

един серум.

– Серумът на паметта е тяхното оръжие да поддържат експериментите. Той им дава

силата да контролират всичко в града ви и аз искам да им го отнема. Засега това ми

стига. – Нита говори бавно и ясно, дори нежно, както се обяснява на глупаво дете. – Не

съм казала, че това е всичко, което възнамерявам да направя. Невинаги е разумно да се

удря с все сила при всяка една отворила се възможност. Това е маратонно бягане, а не

спринт.

Трис поклаща глава.

– Тобиас, ще участваш ли? – пита Нита.

Отмествам очи от скованото тяло на Трис към Нита. Изглежда спокойна, готова. Не

разбирам какво нередно и лъжливо вижда Трис. И точно когато отварям уста да кажа

„не“, усещам, че ако откажа, ще се пръсна отвътре. Трябва да направя нещо. Дори и да

е дребно и незначително. Не проумявам как Трис не изпитва същата потребност.

– Да – казвам. Трис се обръща към мен и ме поглежда с разширени от изненада очи. –

Мога да изключа охранителната система, но ще ми трябва малко от серума на

Миротворците. Можеш ли да ми набавиш?

– Мога – усмихва се Нита. – Ще ти съобщя кога и как ще стане. Хайде, Реги, нека ги

оставим да... си поговорят.

Реги ни кимва и двамата излизат, затваряйки внимателно вратата, за да не издаде

звук.

Трис се обръща към мен, скръстила ръце като решетки пред тялото си, сякаш за да

ме задържи настрана.

– Не мога да повярвам, че го направи! – казва тя. – Тя лъже! Не виждаш ли?

– Какво да виждам? Нещо, което не е така? Знам кога ме лъжат, усещам точно

толкова добре, колкото и ти. А в тази ситуация мисля, че преценката ти не е обективна.

Може би е повлияна от ревност.

– Не съм ревнива! Просто съм умна! Тя е планирала нещо много по-голямо и не ти

казва какво. На твое място бих стояла настрана от хора, които ме лъжат за нещо, в което

искат да взема участие.

– Е, ти не си на мое място, не си и мен – тръсвам глава. – За Бога, Трис! Тези хора са

убили родителите ти! И ще седиш и няма да направиш нищо?

– Не съм казала, че няма да направя нищо – отвръща троснато тя. – Но не искам да се

хващам за първия план, който ми подхвърлят.

– Знаеш ли, доведох те тук, защото исках да съм честен с теб, а не за да правиш

заядливи забележки, да критикуваш и да ми даваш заповеди!

– Помниш ли последния път, когато не се довери на „заядливите ми забележки“? –

казва тя студено. – И после кой се оказа прав? Аз. Бях права, че видеото на Едит

Прайър ще промени всичко. Бях права за Евелин. Сега съм права и за това.

– Да, ти винаги си права. Беше ли права, когато се хвърляше в опасни ситуации, без

никой да ти пази гърба, без оръжие? Беше ли права да ме излъжеш и посред нощ с

бодри стъпки да отидеш към собствената си смърт в централата на Ерудитите? Или

Питър? Беше ли права за него?

– Не ми хвърляй тези неща в лицето – размахва пръст пред мен, а аз се чувствам като

дете, на което му се карат за някоя беля. – Никога не съм твърдяла, че съм перфектна.

А ти... ти не можеш да проумееш нищо заради постоянното си отчаяние. Тръгна с Евелин,

защото отчаяно се нуждаеше от родител, а сега се захващаш с това, защото отчаяно

искаш да си докажеш, че не си увреден...

Думата ме пробожда.

– Не съм увреден – отвръщам тихо. – Не мога да повярвам, че имаш толкова малко

вяра в мен, че се опитваш да ми кажеш, че не трябва да вярвам в себе си. – Поклащам

глава отрицателно. – Нямам нужда от твоето разрешение.

Насочвам се към вратата и когато хващам бравата, Трис казва:

– Тръгваш само и само последната дума да е твоята. Много зряло, няма що!

– Също много зряло е да се съмняваш в някоя жена, само защото е хубава –

отговарям. – Предполагам, че с това изравняваме резултата.

Излизам.

Не съм отчаяно дете, което раздава доверие наляво-надясно. Не съм увреден.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ØÅÑÒÀ

Òðèñ

Навеждам се и поглеждам през микроскопа. Оранжевокафявият серум плува пред

очите ми.

Толкова бях заета да следя лъжите на Нита, че истината почти ми убягна. След като

Бюрото притежава серума, значи те са го разработили и са намерили начин да го дадат

на Джанийн. Отдръпвам се от микроскопа. Как така Джанийн е работила с Бюрото? Та тя

искаше с цената на всичко да остане в града, далеч от тях.

Но са имали обща цел. Джанийн и Бюрото са искали експериментът да продължи.

Страхували са се до смърт какво би станало, ако бъде прекратен. Били са готови да

пожертват невинни хора, за да постигнат своето.

Бях си помислила, че това място може да е мой дом. Но Бюрото е пълно с убийци.

Залюлявам се на петите си, като че невидима сила разтърсва тялото ми. Излизам от

стаята, а сърцето ми бие силно.

Не обръщам внимание на няколкото души, които се мотаят из коридорите.

Продължавам напред и навътре в стомаха на звяра.

Това място може да стане мой дом. Така бях казала на Кристина.

Тези хора са убили родителите ти. Думите на Тобиас ехтят в главата ми.

Вървя без цел. Искам само пространство, въздух. Изваждам картата си, показвам я на

охраната и на бегом излизам навън. Стигам до каменната скулптура. В момента няма

светлина във водата, но капките продължават да се стичат с всяка изминала секунда.

Заставам отпред и гледам. И тогава от другата страна на камъка виждам брат си.

– Добре ли си? – пита боязливо.

Не, не съм добре. Бях започнала да вярвам, че най-сетне съм намерила място, където

мога да остана, място, което да ми даде стабилност, място без контрол и корупция. Дом.

След всичко, което се случи, трябваше вече да съм разбрала, че такова място не

съществува.

– Не – казвам.

– Какво има? – пита и тръгва бавно към мен.

– Какво има ли? – засмивам се истерично. – Нека се изразя така: току-що научих, че на

този свят има по-зли хора дори от теб.

Клякам на земята и заровям ръце в косата си. Вцепенена съм и това ме ужасява още

повече. Бюрото е виновно за смъртта на родителите ми. Защо трябва да си го повтарям,

за да го проумея? Какво ми става?

– О... аз... съжалявам? – казва той.

Изсумтявам ядосано. Просто не съм способна да кажа нищо повече.

– Знаеш ли какво ми каза веднъж мама? – Как само изрича думата „мама“, все едно не

я е предал... Готова съм да скоча и да го пребия. – Че всеки носи в себе си нещо зло. И

първата стъпка, която правим, за да обикнем някого, е да си признаем, че носим същото

зло в себе си. Само така можем да простим.

– Това ли искаш да направя? – казвам глухо и се изправям. – Да, вършила съм лоши

неща, Кейлъб, но никога не бих те завела на собствената ти екзекуция.

– Не можеш да си сигурна. – Казва го, сякаш ме моли да призная, че съм същата като

него, че не съм по-добра от него. – Не знаеш колко убедителна беше Джанийн...

И тогава нещо в мен се пречупва.

Удрям го с все сила в лицето.

И докато го удрям, единственото, за което си мисля, е как Ерудитите ми взеха

часовника, събуха ми обувките и ме поведоха към голата маса, където щяха да ме убият.

Може би Кейлъб бе изявил желание сам да я подготви за мен!

Мислех, че съм се научила как да овладявам подобни пристъпи на гняв, но когато

Кейлъб пада назад с ръце върху лицето си, аз се навеждам, хващам го за ризата, вдигам

го от земята и го блъсвам с все сила върху каменния блок. Не спирам да крещя, че е

страхливец и предател, че ще го убия.

Една жена от охраната се приближава до мен, хваща ръката ми и... край. Пускам

ризата му, разтърсвам горящата си ръка, обръщам се и си тръгвам.

В лабораторията на Матю върху стола зад винаги празното бюро виси бежов пуловер.

Единият му ръкав се е свлякъл до пода. Никога не съм виждала супервайзъра и

започвам да подозирам, че Матю сам върши цялата работа.

Сядам върху пуловера и разглеждам ръката си. Кокалчетата ми са разцепени от удара

в лицето на Кейлъб. Май е съвсем в реда на нещата сблъсъкът да нарани и двама ни.

Така е с всичко на този свят.

Когато снощи се прибрах в спалнята, Тобиас не беше там. Бях твърде ядосана, за да

заспя. През часовете, през които гледах сенките по тавана, взех решение – няма да

участвам в плана на Нита, но няма и да го спра. Истината за симулационната атака

подклажда омразата ми към Бюрото и затова искам да наблюдавам как се разрушават

отвътре.

Матю говори с някакви научни термини, които не разбирам, и, откровено казано, ми е

трудно да се концентрирам.

– ... правим такива генетични анализи, което е чудесно, но преди разработвахме

серума на паметта като вирус – обяснява той. – Да се разпространява с подобна

скорост, да го прави по въздушен път, да поразява много хора за малък период от

време. Създадохме и ваксина за вируса. Само временна, действа 48 часа, но и това е

нещо...

– Значи сте правили всички тези неща, за да подобрите ефективността на

експеримента в другите градове, така ли? – питам. – За да няма нужда да се инжектират

хората, просто го пускате във въздуха и той се разпространява сам.

– Точно така. – Изглежда развълнуван, че проявявам интерес към работата му и към

това, което говори. – Освен това е по-добре да имаш възможност да избереш

определени представители на населението, които не искаш да засегнеш с вируса, и да ги

ваксинираш.

Кимвам.

– Добре ли си? – пита Матю, опрял чашата с кафе до устата си. Не отпива, оставя я и

казва: – Чух, че снощи охраната трябвало да те спре да не пребиеш някого.

– Брат ми. Кейлъб.

– Аха! И какво е направил този път?

– Всъщност нищо. – Започвам нервно да дърпам ръкавите на пуловера си. Опърпани

са по краищата. – Нервите ми бяха опънати до пръсване, така или иначе щях да гръмна.

Той просто се появи в кофти момент.

Докато говоря, зная какво ме пита с очи. Искам да му обясня всичко за Нита и за това,

което тя ми показа, но дали мога да му се доверя?

– Вчера чух нещо – започвам бавно, колкото да опипам почвата. – За Бюрото. За

града. За симулациите.

Той застива и ме поглежда странно.

– Какво има? – питам.

– От Нита ли го чу?

– Да. Откъде знаеш?

– Помогнах ѝ няколко пъти – отвръща той. – Аз я пуснах в склада. Каза ли ти друго?

Матю е информаторът на Нита? Не мога да повярвам, че човекът, който надълго и

нашироко ми обясняваше каква е разликата между моите „чисти“ гени и „увредените“ гени

на Тобиас, е помагал на Нита.

– Спомена за някакъв план – казвам много бавно.

Той става и тръгва към мен странно напрегнат. Инстинктивно се свивам назад в стола.

– Ще го направят ли? Знаеш ли кога?

– Какво става тук? Защо си помагал на Нита?

– Защото цялата тая работа с „генетичните увреждания“ е пълна глупост. Много е

важно да ми отговориш на въпроса!

– Да, ще го направят. Не знам кога, но ще е скоро.

– Мамка му! – Матю заравя лице в ръцете си. – Не, това не отива на хубаво!

– Ако не започнеш да ми говориш ясно и ако не спреш да ми усукваш, ще те

шамаросам – скачам на крака аз.

– Помагах

, докато не разбрах какви са истинските намерения на тези хора от

покрайнините. И на Нита, разбира се. Искат да влязат в лабораторията за оръжия и да...

– Да вземат серума на паметта, знам.

– Не. – Матю клати глава. – Не, не искат серума на паметта, искат серума на смъртта.

Подобен е на този, който имаха Ерудитите, нали него щяха да ти инжектират, когато уж

трябваше да те екзекутират. Ще убият хора, много хора. Просто отваряш аерозола и

готово. Дай го на „правилните“ хора и веднага се стига до анархия, жестокости, масови

убийства, а точно това искат хората от покрайнините.

Да, разбирам. Цялата картина ми е ясна. Представям си пръста на Нита върху

аерозола. Представям си труповете на Аскетите, труповете на Ерудитите, осеяните със

смърт улици, сгради, стълбища, канавки. Представям си как този малък свят, за който

сме се хванали като удавници, пламва и рухва.

– Мислех, че помагам да направи нещо по-умно – обяснява Матю. – Ако знаех, че

помагам да започне нова война, никога не бих го направил. Трябва да действаме.

Веднага!

– Казах му! – прошепвам нежно, но не на Матю, а на себе си. – Казах му, че тя го

лъже.

– Начинът, по който се третират „увредените“ в тази държава, е проблем, но той няма

да бъде разрешен с още убийства – казва. – Хайде, трябва да идем в офиса на Дейвид.

Не зная кое е правилно и кое е грешно. Не зная нищо за тази страна, за начина, по

който се случват нещата тук, какво трябва да се промени. Но зная, че серумът на

смъртта в ръцете на Нита е също толкова опасен, колкото ако остане в ръцете на

Бюрото. Затова хуквам след Матю. Тръгваме с бърза крачка към главния вход, през

който влязох за първи път в тази сграда.

Когато минаваме покрай скулптурата, мярвам Юрая. Стои до нея и ми маха с ръка.

Устните му са свити в черта. Ако се постарае повече, може и да мине за усмивка. Над

него контейнерът с вода е окъпан в светлина – символът на безполезната, безсмислена

борба за нещо, което няма никакво значение и дори не съществува.

Точно минавам през охраната, когато виждам как стената до Юрая експлодира.

Като разлистваща се пъпка на огнено и смъртоносно цвете. Стъкла и метал летят от

центъра , а тялото на Юрая пада безжизнено. Разлюлявам се зяпнала, крещя името му

с все сила, но не чувам собствения си глас от бученето в ушите си.

Всички около мен са се свили на земята и са покрили с ръце главите си. Но аз съм

права и гледам дупката в стената. Никой не влиза.

След секунди всички хукват да бягат далеч от експлозията. Аз се хвърлям срещу

потока от хора, като си прокарвам път с лакти – трябва да стигна до Юрая. Някой ме

блъсва, падам, лицето ми удря нещо грапаво и твърдо. Ръб на маса. Изправям се и

бърша с ръкав потеклата от веждата ми кръв. Виждам навсякъде около себе си

единствено тела, крака, ръце и ужасени очи. С периферното си зрение мервам табелата

ИЗХОД.

– Пускайте сирената – вика някой от охраната. Мушвам се под нечия ръка и се

дръпвам встрани от потока хора.

– Пуснах я, не работи – крещи друг охранител.

Матю ме хваща за рамото и изкрещява в ухото ми:

– Какво правиш? Не отивай към...

Започвам да се движа още по-бързо, щом си намирам пространство без хора, които да

стоят на пътя ми. Матю тича след мен.

– Не трябва да вървим към експлозията. Който и да я е предизвикал, вече е влязъл в

сградата – казва той. – Към лабораторията за оръжия! Веднага! Хайде!

Лабораторията!

Мисля си за лежащото сред стъклото и метала неподвижно тяло на Юрая. Всеки мой

мускул е устремен към него, но знам, че сега не мога да му помогна по никакъв начин. По-

важното е да използвам това, което знам за хаоса и атаките, за да попреча на Нита и

приятелите ѝ да откраднат смъртоносния серум.

Матю е прав. Това няма да доведе до нищо добро.

Той ме повежда, гмурка се в тълпата, сякаш е море. Опитвам се да не губя тила му от

погледа си, но лица, ръце, тела застават между нас, виждам изкривените от ужас очи,

отворените за писък усти. Изгубвам го за няколко секунди, но после го зървам отпред да

завива по коридора вдясно.

– Матю! – изкрещявам и започвам да блъскам хората, които запречват пътя ми. Най-

сетне успявам да го догоня и го хващам за ризата. Той се обръща и стиска ръката ми.

– Добре ли си? – пита, като гледа веждата ми. Забравила съм за нея, сякаш се е

случило преди години. Притискам ръкава си към раната и той почервенява от кръвта, но

кимвам окуражително.

– Добре съм. Хайде!

Тичаме един до друг по някакъв страничен коридор, по който няма толкова много хора,

но виждам, че тези, които са гръмнали стената, вече са минали оттук. По пода лежат

охранители и само някои са живи. До фонтана намирам захвърлен пистолет, пускам

ръката на Матю и се хвърлям към оръжието.

Подавам му го, но той поклаща глава:

– Никога не съм стрелял.

– За Бога, Матю!

Пръстът ми застава на спусъка. Не е като тези, които имаме в града. Не тежи, няма

барабан, спусъкът се натиска леко. Много по-лесно ми е да го хвана, защото не

предизвиква старите спомени в съзнанието ми.

Матю едва диша. Аз също, но за мен случилото се не е нещо необичайно – и преди

съм бягала сред хаос. Завиваме към друг коридор, който е празен, с изключение на

лежаща на пода жена в униформа. Не помръдва.

– Не е далеч – казва той, а аз слагам пръст на устните си, за да го предупредя да пази

тишина.

Забавяме крачка, стискам пистолета и потта ми го прави хлъзгав. Когато минаваме

покрай убитата жена, се спирам да я претърся за оръжие. Намирам пистолет под

хълбока . Паднала е настрани и ръката с оръжието е останала под тялото . Матю я

гледа втрещен и дори не мига.

– Ей, давай напред! Движи се! После ще му мислиш – казвам тихо.

Смушквам го с лакът в ребрата и тръгвам пред него. Осветлението е слабо, а по

тавана минават тръби. Чувам гласове пред нас и вече няма нужда Матю да ме упътва.

Когато стигаме до завоя на коридора, спирам и се притискам до стената.

Надниквам за секунда и виждам двойни стъклени врати, които вероятно тежат колкото

метални. Отворени са. Зад тях има друг коридор, в който няма никой... освен трима души

в черно. Носят специални дебели и тежки дрехи и много големи пистолети. Едва ли бих

могла да повдигна такова оръжие, какво остава да стрелям с него. Лицата им са покрити

с черни маски с отвори само за очите.

Пред двойните врати виждам Дейвид паднал на колене с опряно в главата дуло. По

брадата му се стича кръв. А сред похитителите стои момиче с черна маска и тъмна коса,

прибрана на опашка.

Нита.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÑÅÄÌÀ

Òðèñ

– Отвори ни, Дейвид! – нарежда Нита с променен от маската глас.

Очите му бавно, дори мързеливо се завъртат към мъжа, който е опрял пистолета в

главата му.

– Няма да ме застреляте! – казва той. – Защото аз съм единственият в сградата, който

има достъп до тази информация, а вие няма да си тръгнете без серума.

– Няма да те застрелям в главата – казва мъжът с пистолета, – но мога да си избера

друго място.

Нита и мъжът се споглеждат. Той насочва пистолета към крака му и стреля. Писъците

на Дейвид изпълват коридора, а аз затварям очи. Знам, че е дал серума на Джанийн, но

въпреки това не мога да понасям писъци от болка и страдание.

Поглеждам пистолетите в двете си ръце, пръстите ми са побелели. Заповядвам си да

си подредя мислите и да се концентрирам само върху това, което се случва тук и сега.

Приближавам устни до ухото на Матю и прошепвам:

– Бягай да доведеш помощ. Веднага!

Матю кимва и безшумно се отдалечава по коридора. Преди да завие, се обръща,

хвърля ми последен поглед и изчезва.

– Писна ми от тези глупости! – заявява червенокоса жена. – Взривете проклетата

врата!

– Експлозията ще активира допълнителни охранителни мерки – казва Нита. – Трябва да

ни каже кода.

Надзъртам и този път очите на Дейвид срещат моите. Лицето му е бяло и лъщи от пот,

а под крака му има огромна локва кръв. Всички гледат към Нита, която вади от джоба си

черна кутийка и я отваря. Вътре има спринцовка и игла.

– Нали каза, че това нещо няма да му подейства! – обажда се единият от мъжете.

– Казах, че може да го пребори, а не че не му действа изобщо – отвръща Нита. –

Дейвид, това е много хубава комбинация от серума на истината и серума на страха. Ще

те набода, без да ми мигне окото, ако не ми кажеш кода.

– Нита, знам, че правиш всичко това само защото гените ти не са чисти. Не си виновна

ти – казва Дейвид изтощено. – Ако спреш сега, мога да ти помогна. Мога да...

Лицето се изкривява от грозна усмивка. С наслада забива иглата във врата му и

изпразва съдържанието на спринцовката. Дейвид се свлича надолу и тялото му започва

да се тресе.

После отваря очи и започва да пищи. Гледа с ужас празното пространство пред себе

си и знам какво вижда, защото самата аз съм преживявала същото в централата на

Ерудитите под въздействието на концентрирания серум на страха. Вижда как най-

кошмарните му страхове се превръщат в реалност.

Нита кляка пред Дейвид и обръща главата му към себе си.

– Дейвид, мога да спра това, ако ми кажеш как да влезем в тази стая. Чуваш ли ме?

Той се задъхва, гледа с ужас в нея, или по-скоро – през нея.

– Не, не го правете! – изкрещява и скача напред към видението, което има под

въздействието на серума. Нита слага ръка на гърдите му да го задържа да не падне. –

Не го...

– Ще ги накарам да спрат, ако ми кажеш как да вляза!

– Тя – изговаря и в очите му проблясват сълзи. – Името...

– Чие име?

– Нямаме време! – казва мъжът с пистолета. – Или вземаме серума, или го

застрелвам.

– Тя – повтаря Дейвид. – Нейното... – и посочва с глава напред.

Към мен.

Протягам ръка и стрелям два пъти. Първият куршум се забива в стената, а вторият – в

ръката на мъжа с пистолета. Огромното му оръжие пада тежко на земята. Червенокосата

насочва дулото си към мен, или по-скоро към част от мен, защото съм наполовина скрита

зад стената. Нита изпищява: – Никой да не стреля! – После се обръща към мен.– Трис!

Не разбираш ли какво правиш?

– Не, не разбирам. – И стрелям пак. Този път ръката ми е по-стабилна и изстрелът –

по-точен. Куршумът се забива в бедрото . Тя изпищява в маската, ръцете притискат

раната на хълбока и пръстите ѝ се обагрят в кръв.

Дейвид хуква към мен. Лицето му е изкривено от болка, но се опитва да пренесе

тежестта на здравия си крак. Хващам го през кръста и го обръщам, така че да застане

между мен и тях. Секунда след това пистолетът ми е опрян в слепоочието му.

– Ако някой дръзне да стреля, го гърмя на място – казвам.

– Няма да убиеш собствения си лидер – заявява червенокосата жена.

– Не ми е никакъв лидер. Не ми пука дали ще живее, или ще умре. Но ако си мислите,

че ще ви позволя да вземете смъртоносния серум, сте напълно превъртели.

Правя няколко крачки назад и дърпам скимтящия Дейвид пред себе си. Коктейлът от

двата серума определено му действа. Скривам тялото си зад неговото, без да мърдам

дулото от слепоочието му.

Наближаваме края на коридора. Червенокосата не се хваща на блъфа ми и стреля.

Куршумът се забива над коляното на другия му крак и той се строполява с писък. Вече

нищо не стои между мен и тях. Хвърлям се на земята, като си удрям лакътя в пода, а

един куршум изсвистява край мен. Звукът продължава да вибрира в главата ми.

Усещам нещо топло да тече по лявата ми ръка, виждам кръвта и краката ми се

подкосяват. Стрелям напосоки, после грабвам Дейвид за яката и започвам да го влача

към ъгъла на коридора. Болката в ръката ми е непоносима.

Чувам стъпки и простенвам. Но стъпките не идват откъм нападателите, а от обратната

посока. В следващия миг съм обградена от хора, сред които и Матю, няколко души

вдигат Дейвид и го отнасят. Матю ми подава ръка.

Ушите ми звънтят. Не мога да повярвам, че го направих.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÎÑÌÀ

Òðèñ

В болницата има толкова народ, че няма къде да се стъпи. Лекари и санитари тичат

от един ранен към друг. Преди да седна, проверявам всички легла за Тобиас. Няма го.

Треперя от облекчение.

И Юрая го няма. Но разбирам, че е в една от стаите със затворени врати. Лош знак.

Сестрата, която прочиства раната ми, е останала без дъх. Гледа повече към

гъмжилото от хора, отколкото към ръката ми. Набързо ми обяснява, че куршумът само

ме е одраскал и няма от какво да се страхувам.

– Ако имате друга работа, тръгвам. Трябва да намеря един човек – казвам.

– Трябва да зашия раната – свива строго устни тя.

– Нищо ми няма. Само драскотина.

– Не говоря за ръката ти, а за главата – казва и посочва раната над веждата ми. В

целия хаос съм я забравила, но тя не е спряла да кърви.

– Добре.

– Ще ти сложа упойка, за да не чувстваш болка – взема спринцовка сестрата.

Свикнала съм с иглите и изобщо не реагирам. Тя намазва челото ми с антисептик –

много внимават за бактерии тук! Усещам убождането, но болката веднага започва да

утихва под въздействието на упойката.

Докато сестрата прави шевовете, наблюдавам бързащите наоколо хора. Лекар сваля

обагрените си с кръв ръкавици, санитар носи табла с марли и превръзки, а обувките му

едва не се хлъзват по пода. Жена лежи на носилка, а роднините са се събрали около

нея и стискат ръцете ѝ. Мирише на лекарства, стара хартия и топли тела.

– Нещо ново за Дейвид? – питам.

– Ще оживее, но ще е нужно много време, докато проходи – казва тя и свитите от

усилието устни се отпускат. – Можеше да е много по-зле, ако не беше ти. Готова си.

Кимвам. Иска ми се да кажа, че не съм героиня, че го използвах само като щит, като

стена от живо месо. Иска ми се да призная, че съм изпълнена с омраза към Бюрото и

към Дейвид, че съм човек, който би позволил друг да бъде уцелен от куршумите, за да

спаси себе си. Родителите ми биха се срамували от мен.

Сестрата слага превръзка върху шевовете и събира в шепата си всички окървавени

памуци, за да ги изхвърли.

Не успявам дори да благодаря, толкова бързо изчезва. Когато се оглеждам, вече

седи до другото легло, до следващия ранен.

Ранени хора чакат в коридора реда си да бъдат прегледани. От дочутото до момента

разбирам, че е имало още една експлозия – по същото време като тази до входа. Целта

им е била да отвлекат вниманието на охраната. Нападателите ни са влезли през тунела,

както Нита беше казала в самото начало. Само че тогава не спомена малката

подробност, че ще има експлозии и събаряне на стени.

Вратата в дъното на коридора се отваря рязко и няколко души внасят млада жена –

Нита. Слагат я да легне на една от носилките до стената. Тя стене и притиска раната си с

марля. Странно, но не изпитвам никакво съчувствие към болката

. Прострелях я.

Толкоз.

Докато вървя сред хората, забелязвам, че всички са в зелени униформи. С много

малки изключения пострадалите са предимно хора от поддръжката. Всеки притиска

кървяща рана – крак, глава, коляно, ръка. Някои са пострадали много по-сериозно от

мен.

Случайно мяркам отражението си в едно огледало – косата ми е рошава, а челото ми е

почти скрито под превръзката. По дрехите ми има размазани петна от кръв – от тази на

Дейвид и от моята собствена. Трябва да се измия и преоблека, преди да тръгна да търся

Тобиас и Кристина. Не съм виждала и двамата след нападението.

Не ми се налага да търся Кристина дълго – седнала е сред чакащите пред спешното.

Коляното подскача нервно с такава бясна скорост, че човекът до нея едва издържа и я

гледа лошо. Тя вдига ръка да ме поздрави, но очите веднага се отместват към вратата

зад мен.

– Добре ли си? – пита ме.

– Да. Нямам никаква информация за Юрая. Не мога да вляза в стаята му.

– Тези хора ще ме побъркат – казва гневно тя. – Не искат да кажат нищо. Не ни пускат

да го видим. Сякаш е тяхна собственост и всичко, което се случва с него, им принадлежи.

– Тук не работят като при нас. Сигурна съм, че ще ни кажат, когато знаят нещо

конкретно.

– Е, на теб може и да ти кажат – отвръща мрачно тя. – Но не съм убедена, че някой

тук ще ме погледне дори.

Преди няколко дни не бих се съгласила с нея. Но тогава още не знаех колко голямо

значение имат гените ти за тукашните хора и за поведението им спрямо теб. Не знам

какво да направя, как да разговарям с нея сега, когато ни дели предимството на гените

ми. И нито аз, нито тя можем да направим нещо по въпроса. Мога единствено да се

опитам да бъда максимално близо до нея.

– Трябва да намеря Тобиас, но после ще се върна и ще чакаме заедно, нали?

Тя най-сетне вдига очи и коляното ѝ застива.

– Не ти ли казаха?

Стомахът ми се преобръща от ужас.

– Какво да ми кажат?

– Арестуваха го – прошепва тя. – Точно преди да дойда тук, го видях да седи с онези

хора, които ни нападнаха. Някой в контролната зала го е видял да деактивира

охранителната система.

Очите ѝ са тъжни, съчувства ми. Но аз вече съм наясно какво е направил Тобиас.

– Знаеш ли къде ги отведоха?

Трябва да говоря с него. И знам точно какво да му кажа.

ÃËÀÂÀ

ÄÂÀÄÅÑÅÒ È ÄÅÂÅÒÀ

Òîáèàñ

Китките ми са ожулени от пластмасовата лента, с която охранителят завърза

ръцете ми. Опипвам челюстта си с пръсти. Няма кръв.

– Добре ли си? – пита Реги.

Кимвам. Минавал съм и през по-страшни побоища, раняван съм и по-лошо, отколкото

когато охранителят ме удари в челюстта с пистолета си. Очите му бяха подивели от гняв.

Мери и Рафи седят на няколко метра от мен. Рафи притиска марля към кървящата си

ръка, а един охранител стои между нас и ни държи разделени. Когато вдигам глава, Рафи

ми кимва, сякаш ме поздравява за стореното.

Ако наистина съм се справил добре, защо ми се гади?

– Слушай – казва Реги и се намества по-близо до мен. – Нита и хората от покрайнините

ще поемат вината, така че всичко ще е наред.

Кимвам, но неуверено. Имахме план в случай че ни арестуват, но не това ме тревожи.

Притеснява ме колко време ще им отнеме да решат какво да правят с нас. Повече от час

чакаме в този коридор и никой не иска да ни каже какво става. Никой не идва да ни

разпитва. Още не съм видял и Нита.

При мисълта за нея усещам гаден вкус в устата си. Нямам идея какво точно сме

направили, но явно е било разтърсващо. За жалост, от опит знам, че най-сигурният начин

да разтърсиш някого е, като посееш смърт.

За колко живота съм отговорен? Нали доброволно се съгласих да участвам в това?

– Нита ми обясни, че ще откраднем серума на паметта – казвам на Рафи и се боя да го

погледна. – Това ли е истината?

Реги се озърта към охранителя, който преди малко ни забрани да говорим. На няколко

метра от нас е.

Вече знам отговора.

– Не е било вярно, нали? – довършвам. Трис беше права. Нита е лъгала.

– Ей! – Пазачът се обръща и тръгва към нас, застава заканително и мушва пистолета

си между главите ни. – Настрани! Никакви разговори!

Реги се дръпва, а аз поглеждам охранителя.

– Какво става? Какво се е случило? – питам.

– Я не се прави, че не знаеш! – отвръща той. – Затваряй си устата.

Гледам как се отдалечава и тогава виждам малката руса фигурка. Челото на Трис е

покрито с голяма бяла марля. По дрехите има петна, сякаш някой е обърсал кървящите

си ръце в нея. Тя стиска някакъв лист между пръстите си.

– Ей! Какво правиш тук? – изкрещява една жена от охраната.

– Шели, спокойно! – притичва към тях другият охранител. – Това е момичето, което

спаси Дейвид.

Момичето, което спаси Дейвид – от какво по-точно?

– О? – Шели сваля пистолета си. – Е, все пак въпросът ми си остава.

– Пратиха ме да ви предам последните новини от развоя на събитията – казва Трис и

подава листа хартия. – Дейвид е в интензивното. Жив е, но не знаят дали ще може да

проходи отново. В момента са впрегнати всички усилия, за да се помогне на ранените.

Гадният вкус в устата ми се засилва. Дейвид не може да ходи. През цялото време

всички се грижат за ранените. И за какво е цялото това унищожение? Не знам. Трябва да

разбера истината.

Какво направих?

– Има ли данни за броя на пострадалите? – пита Шели.

– Все още не – отговаря Трис.

– Благодаря, че ни съобщи.

– Вижте – пристъпва от крак на крак Трис, – трябва да говоря с него.

И посочва с глава към мен.

– Това не е възможно – започва Шели.

– Само за малко, обещавам. Моля ви.

– Пусни я, не е голяма работа – казва другият охранител.

Шели кимва към мен, а аз се опирам с цялото си тяло на стената, за да се оттласна

нагоре. Не мога да се изправя по друг начин със завързани ръце. Трис се приближава, но

остава на метър от мен. Скръстените пред гърдите ръце и пространството между нас

са най-дебелата стена, пред която съм заставал. Тя дори не ме поглежда в очите.

– Трис, аз...

– Искаш да знаеш какво са направили приятелите ти ли? – казва. Гласът трепери, но

не от плач, а от гняв. – Не са искали да вземат серума на паметта. Искали са да вземат

смъртоносния серум. За да убият няколко големи клечки в правителството и да започнат

нова война.

Поглеждам надолу към ръцете си, към плочките, към обувките ѝ. Война...

– Не знаех...

– Права бях! Права бях, а ти не искаше да ме чуеш. За кой ли път! – прошепва. Очите

ни се срещат, но това не е онзи поглед, който копнеех да видя. Този ме разкъсва на

парчета. – Юрая стоеше точно пред стената, когато избухна експлозията. Така е

трябвало да отвлекат вниманието на охраната в друга посока, за да влязат вътре. Той е

в безсъзнание и не са сигурни, че някога ще се събуди.

Странно как могат да те покосят една дума, една фраза, едно изречение.

– Какво?

Реалността изчезва. Виждам лицето на Юрая, когато се приземява в мрежата след

Изборната церемония, закачливия му поглед към Зийк, докато го издърпвам на

платформата. Или пък как седи в ателието на Тори и тя го кара да си придържа ухото

напред, за да му направи татуировката на змия. Юрая няма да се събуди? Юрая го

няма?

А аз обещах на Зийк, че ще се грижа за него. Обещах.

– Той е един от последните ми истински приятели – казва тя и гласът

се

прекършва. – Не знам дали някога ще мога да те погледна отново. Не и по същия начин.

И си тръгва. Гласът на Шели стига до съзнанието ми заглушен. Нарежда ми да седна.

Коленете ми се подкосяват и китките ми се отпускат върху тях. Търся да намеря начин да

избягам от ужаса на постъпката си, но няма никаква логика, която да ме освободи от

стореното от мен. Няма изход.

Скривам лице в ръцете си и се опитвам да не мисля, да не чувствам нищо.

Лампата в залата за разпити се спуска ниско и хвърля кръгло светло петно в средата

на масата. Гледам в кръга и рецитирам история, която Нита ме инструктира да разкажа, в

случай че ме хванат. Всъщност е толкова близо до истина та, че не се налага да лъжа.

Когато свършвам, мъжът, който ме разпитва, активира монитора и виждам на него

последното си изречение. Жената, която ми се представи като адвокат на Дейвид, се

казва Анджела.

– Значи не си знаел какви са истинските намерения на Хуанита и защо те е накарала да

деактивираш алармената система? – пита тя.

– Не – казвам и това е самата истина. Не знаех причината, а само една лъжа.

Инжектираха на всички останали серума на истината, но не и на мен. Генетичната

аномалия, която ми откриха, вероятно ги е навела на мисълта, че щом мога да

противодействам на серума на симулацията, мога да противодействам и на серума на

истината. Ако моят вариант съвпада с този на другите, ще предположат, че съм искрен.

Но това, което не знаят, е, че преди няколко часа всички се инжектираха с антидот. Като

имунизация. Преди няколко месеца генетично чистият помощник на Нита им осигурил

въпросното лекарство.

– И как те застави да го направиш?

– Приятели сме – отговарям. – Тя е... беше... единственият ми приятел тук. Каза да

се доверя, че прави нещо за доброто на всички. И аз ѝ се доверих.

– И какво мислиш сега?

– Никога не съм съжалявал за никоя моя постъпка повече, отколкото сега – казвам и я

поглеждам.

Суровите светли очи на Анджела омекват.

– Е, версията ти съвпада с това, което ни казаха и другите. Като се има предвид, че си

нов тук, че не си бил запознат с плана на Хуанита, и като не се забравя генетичната ти

недостатъчност, трябва да бъдем благосклонни. Присъдата ти е условна – трябва да

работиш за нашата общност и да покажеш безупречно поведение. Ще бъдеш под

наблюдение една година. Няма да ти бъде разрешен достъп до офиси и лаборатории и

няма да имаш право да напускаш границите на щаба без разрешение. Ще ти бъде

назначено служебно лице, пред което трябва да се явяваш на отчет всеки месец.

Разбираш ли всички тези условия?

Думата „генетична недостатъчност“ се раздува като балон в съзнанието ми.

– Разбирам – отвръщам автоматично.

– В такъв случай, приключихме. Можеш да си вървиш – казва тя, става и бута стола си

назад. Мъжът, който записва показанията, също се изправя и слага екрана в чантата си.

Анджела опира ръце на масата и се навежда, така че да я погледна.

– Не се съди прекалено сурово – казва. – Все още си млад.

Не, младостта ми не е извинение за това, което направих. Но не възразявам. Все пак

жената се опитва да бъде мила.

– Мога ли да попитам какво ще се случи с Нита?

Анджела свива устни.

– След като се възстанови от раните си, ще бъде преместена в затвора ни и ще остане

там до края на живота си.

– Няма да я екзекутирате?

– Не, тук не прилагаме този вид наказания спрямо генетично увредените – отвръща и

тръгва към вратата. – В крайна сметка не можем да очакваме хората с увредени гени да

се държат по същия начин и да имат същите поведенчески характеристики като хората с

чисти гени.

Усмихва се тъжно и излиза от стаята, без да затваря вратата. Оставам на мястото си

няколко секунди и се опитвам да преглътна отровата от думите

. Иска ми се да

повярвам, че всички грешат, че гените ми не ме ограничават и не съм по-увреден от

всеки друг човек. Но как това би могло да бъде истина, след като заради мен Юрая е в

болницата, а Трис не иска да ме погледне в очите? Моите действия доведоха до гибелта

на толкова много хора.

Скривам лицето си и стискам зъби. Сълзите ми потичат тежки и солени като мощна

вълна на отчаянието. Когато най-сетне се изправям, ръкавите ми са мокри. Челюстта ме

боли.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

– Влезе ли при него?

Кара стои със скръстени ръце до мен. Вчера преместиха Юрая в стая с вътрешен

прозорец. Предполагам, защото през цялото време не спирахме да настояваме да го

видим. Сега Кристина седи до леглото и държи отпуснатата му ръка.

Мислех, че ще го видя разкъсан като парцалена кукла без конци, но той изглежда почти

същият, има само няколко охлузвания и няколко превързани рани. Струва ми се, че всеки

миг ще се събуди, ще се усмихне и ще попита какво, за Бога, прави тук и защо го гледаме

така.

– Влизах снощи – отговарям. – Не е редно да го оставяме сам.

– Обясниха ми, че има вероятност, в зависимост от това колко е пострадал мозъкът

му, да ни чува и да ни усеща – казва Кара. – Но според тях прогнозата не е добра.

Понякога ми се иска да я шамаросам. Няма нужда някой да ми казва през една минута,

че Юрая няма да се оправи.

Предната вечер, когато излязох от стаята му, тръгнах безцелно из сградата. Може би

трябваше да мисля за приятеля си, разпънат между този свят и каквото има след живота,

но си мислех само за това, което казах на Тобиас. И как се почувствах, когато очите ни се

срещнаха. Сякаш нещо се счупи.

Не му казах, че слагам край на връзката ни. Отидох именно с тази цел, но когато го

погледнах, тези думи станаха невъзможни за изричане. Отново усещам как сълзите се

надигат. Правят го на всеки половин или един час и постоянно трябва да се боря с тях и

да ги преглъщам.

– И сега какво – спаси Бюрото – поглежда ме Кара. – В доста конфликти се

забъркваш. Предполагам, че всички трябва да сме благодарни за самообладанието ти в

кризисни ситуации.

– Не съм спасила Бюрото. И нямам никакви такива намерения – отвръщам. – Успях да

предотвратя едно опасно оръжие да попадне в ръцете на опасни хора. Това е. Всъщност

ти комплимент ли ми направи, или саркастична забележка?

– Аз съм способна да видя и да призная силните страни на другите – усмихва се

Кара. – Освен това мисля, че нашите проблеми вече се разрешени и на рационално, и

на емоционално ниво – добавя и прочиства гърлото си. Питам се дали има нещо, което да

я кара да се чувства некомфортно. – Изглежда, знаеш нещо за Бюрото, което те е

настроило срещу тях. Чудех се дали искаш да споделиш какво е.

Кристина слага ръка на матрака на леглото на Юрая и тялото ѝ рухва настрани.

– Дали някога ще разберем цялата истина? – питам по-скоро себе си.

– Хм... – Кара се замисля, веждите

се събират и образуват онази бръчка, която

толкова ми напомня на Уил. Поглеждам встрани. – Може би трябваше да кажа моля.

– Добре. Знаеш за серума на симулацията, който Джанийн използваше, нали? Е, не е

бил неин – въздъхвам. – Ела, нека ти покажа. Така ще стане по-лесно.

Няма да е по-лесно. Мога просто да разкажа за всичко, което видяхме в онзи склад,

скрит дълбоко сред лабораториите на Бюрото. Истината обаче е, че искам да правя

нещо, за да не мисля за Юрая. Или за Тобиас.

– Изглежда, никога няма да стигнем до дъното на всички тези измами и лъжи – казва

Кара, докато вървим към склада. – Кастите, видеото, Едит Прайър... лъжа след лъжа и

всичко е направено така, че да ни налагат да вярваме в това, което им е изгодно.

– Това ли е мнението ти за кастите? Наистина ли? Мислех, че ти харесва да си Ерудит.

– Харесваше ми. – Тя се почесва по врата и ноктите оставят червени следи. – Но

Бюрото ме накара да се чувствам като пълна глупачка, задето се биех и защитавах

всичко, задето вярвах в Преданите... А аз не обичам да ме правят на глупачка.

– И не мислиш, че всичко това си е струвало? Вече не вярваш в Преданите?

– А ти? Вярваш ли? – пита Кара.

– Преданите ни помогнаха да излезем – казвам. – А навън разбрахме истината. И

истината, и вярата в Преданите са за предпочитане пред безкастовото общество на

Евелин, където никой няма право на избор.

– Може би е така – съгласява се тя. – Просто... гордея се с това, че съм човек, който

може да вижда през нещата, включително и през кастовата система.

– Знаеш ли какво казват Аскетите за гордостта?

– Нещо гадно, предполагам.

Разсмивам се.

– Да, разбира се. Казват, че гордостта прави хората слепи и те не могат да видят

истината за самите себе си.

Стигаме до вратите на лабораториите. Почуквам няколко пъти, защото зная, че Матю е

залисан и не чува. Докато чакаме да ни отвори, Кара се обръща към мен и ме поглежда

странно.

– В едно от старите писания на Ерудитите се казва горе-долу същото.

Никога не бих предположила, че някой Ерудит ще каже нещо срещу гордостта, че неща

като морала изобщо ги интересуват. Но явно съм грешала. Искам да я разпитам повече,

но точно тогава Матю отваря вратата с ябълка между зъбите.

– Ще ме пуснеш ли в склада? Искам да покажа нещо на Кара.

Той отхапва сърцевината на ябълката и кимва.

– Разбира се.

Представям си горчивия вкус на семената, сгърчвам лице и тръгвам след него.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÏÚÐÂÀ

Òîáèàñ

Не мога да се върна в спалнята и да се изправя пред неизречените въпроси и

обвинения. Зная, че не трябва да се връщам и към местопрестъплението си, въпреки че

не е сред охраняемите зони, където ми е забранено да ходя. Почти всичко ми е

забранено. Нямам право на достъп до повечето места в сградата, но повече ме гложди

какво става в града. Като че ли искам да си спомня, че на света има място, където не ме

мразят.

Влизам в контролната зала и сядам на един стол. Всеки екран показва различна част

от града: Жестоката борса, фоайето на централата на Ерудитите, парка Милениум,

небостъргача Ханкок.

Седя дълго и гледам как безкастовите обикалят около централата на Ерудитите. Имат

ленти с празен кръг на ръцете си и пистолети на хълбоците си. Понякога се спират за

кратък разговор и си разменят консерви с храна – стар обичай на безкастовите.

Чувам как някой в контролната зала казва: „Ето го!“. Погледът ми минава през всички

екрани, за да разбера за кого говорят. И тогава го виждам. Маркъс стои пред

небостъргача Ханкок и гледа часовника си.

Докосвам екрана, за да включа звука. В първия момент се чува само свистенето на

вятъра, но след няколко секунди прозвучават и стъпки. Йохана е. Върви право към него.

Той протяга ръка да се здрависат, но тя не реагира на жеста и ръката му остава

увиснала във въздуха като непоета стръв.

– Знаех си, че си останал в града – казва тя. – Издирват те навсякъде.

Някои от хората в контролната зала застават зад гърба ми да гледат. Не им обръщам

внимание. Концентриран съм единствено върху ръката на баща си – прибира я до тялото

си и я свива в юмрук.

– Да не би да съм те обидил с нещо? – пита Маркъс. – Свързах се с теб, защото

мислех, че сме приятели.

– А аз реших, че си се свързал с мен, защото знаеш, че съм лидер на Преданите и

искаш нещо от нас. – Йохана накланя глава настрани, кичур коса пада и закрива

белязаното око. – И за целите ти аз съм единствено лидер на Преданите. Освен това,

нашето приятелство приключи.

Маркъс сключва вежди. Вероятно е бил красив мъж на младини, но с годините бузите

му са хлътнали, а чертите му са станали груби и строги. Косата му е както винаги късо

подстригана по аскетски, но това не омекотява вида му. След последните думи лицето

му изразява само раздразнение.

– Не разбирам – казва той.

– Говорих с някои от приятелите си от Прямите – обяснява Йохана. – Зная какво е

казало момчето ти, когато е било под влиянието на серума на истината.

Лицето ми пламва, свивам се в себе си и дори раменете ми се огъват.

– Не, Тобиас е... – започва Маркъс.

Йохана вдига ръка, за да го прекъсне, и започва да говори със затворени очи, сякаш

той е нещо прекалено отвратително и гнусно, за да го гледа.

– Моля те! Виждала съм как се държи синът ти, наблюдавала съм и жена ти. Знам как

изглеждат хората, осакатени от насилие. – Тя мушва кичур коса зад ухото си и добавя: –

Разпознаваме се помежду си.

– Как е възможно да повярваш... – Маркъс млъква по средата на изречението и

започва да клати глава. – Да, вярно е, че обичам дисциплината, но винаги съм искал само

най-доброто...

– Един съпруг не може да дисциплинира съпругата си. Това е недопустимо дори и при

Аскетите. А що се касае до сина ти... да, определено вярвам. Особено когато ти си

замесен.

Пръстите на Йохана неволно докосват белега, разрязващ лицето . Бесният ритъм на

сърцето ми изтласква всяка друга емоция от тялото ми. Тя знае. И не защото ме е чула

да признавам срама си в залата за разпити. Просто знае, защото самата тя е преживяла

същото. Абсолютно съм сигурен. Чудя се кой

е причинил това – майка

, баща

?

Някой друг?

Често съм се питал какво би казал баща ми, ако някой му хвърли истината в лицето.

Мислех си, че в такава ситуация маската му ще падне и всички ще видят как лидерът на

Аскетите, самопожертвователният смирен човечец, се превръща в чудовището, което

познавам аз. Мислех си, че ще свали колана си и ще започне да налага онзи, който се е

осмелил да каже такова нещо за него. И така ще се разобличи. Би било хубаво да го

видя, но реакцията му далеч не е такава.

Той просто стои и гледа объркано, сякаш не разбира за какво става дума. За момент

се чудя дали наистина не е объркан. Дали с болното си съзнание не вярва на

собствените си лъжи, че ме е дисциплинирал? Мисълта предизвиква буря в душата ми.

– Сега, след като бях откровена с теб – продължава Йохана малко по-спокойно, –

можеш да ми кажеш защо ме потърси.

Маркъс с охота сменя темата, сякаш предишната изобщо не е била обсъждана. Той си

има чекмеджета за всичко и може да ги отваря и затваря само с една заповед на болния

си мозък. Едно от тези чекмеджета е запазено само за майка ми и за мен.

Един от служителите на Бюрото приближава камерата. Ханкок изглежда като огромна

черна капка зад тях. През средата на екрана минава черна линия. Концентрирам се върху

нея, за да не се налага да гледам баща си.

– Евелин и безкастовите са тирани – казва Маркъс. – Мирът, в който живееха кастите

преди атаката на Джанийн, може да бъде възстановен. Сигурен съм. И искам да се

опитам да го направя. Мисля, че вашата цел е същата.

– Така е. И какво предлагаш?

– Тази част може да не ти хареса, но се надявам да обсъдите предложението ми –

казва баща ми. – Евелин може да контролира града, защото държи оръжията. Ако ги

отнемем, ще изгуби силата си и ще падне от власт.

Йохана кимва и потърква подметката си в паважа. Виждам само хубавата половина от

лицето ѝ, неувредената. Къдравата ѝ, свободно падаща коса, плътните устни.

– Какво искаш от мен? – пита тя.

– Нека заедно управляваме Преданите. Аз съм бил лидер. Не само на Аскетите, бях

сред водачите на целия град. Хората биха застанали зад мен.

– Хората вече са застанали, но не зад човек, а зад идея, защото искат да си върнат

кастите. Какво те кара да си мислиш, че имам нужда от теб?

– Не искам да омаловажавам усилията ти, но Преданите са все още една много малка

групировка, прекалено незначителна, за да представлява сериозна заплаха. Оказа се, че

безкастовите са много повече, отколкото предполагахме. Знаеш, че имаш нужда от мен.

Баща ми умее да убеждава хората. Винаги ме е учудвало как го прави, защото дори не

е чаровен. Той излага мнението си като елементарни факти, които никой не може да

обори. И май именно липсата на колебание в изложените от него аргументи кара хората

да му вярват. Докато го гледам, това ме ужасява, защото се сещам колко много пъти ми

е казвал, че съм ненормален, че съм повреден, че съм кръгло нищо. Колко от тези неща

е успял да ми внуши?

Виждам, че Йохана започва да се поддава на увещанията му. Може би преценява, че

хората

са малко. Може би се сеща за групата, която изпрати начело с Кара отвъд

оградата и за която не чу нищо повече. Може би си мисли колко самотна се чувства и се

сравнява с баща ми и дългогодишния му опит на лидер. Иска ми се да изкрещя с цяло

гърло през екраните да не му се доверява, че той иска да върне кастите единствено за

да си получи обратно властта. Но гласът ми не може да я достигне. Тя нямаше да ме чуе,

дори и ако стоях точно до нея.

– Можеш ли да ми обещаеш, че каквото и да правиш, ще се постараеш максимално да

ограничиш разрушенията, които ще предизвикаме?

– Разбира се – казва Маркъс.

Тя пак кимва, но този път сякаш за да убеди себе си.

– Понякога се налага да се водят битки в името на мира – казва по-скоро на плочките

под нозете си, отколкото на него. – И сегашното време е едно от тези „понякога“. Мисля,

че можеш да ни помогнеш да съберем повече хора около себе си.

Откакто чух за формирането на групата на Преданите, не спирах да се надявам да се

разбунтуват. За мен това е неизбежно от момента, в който осъзнах по какъв начин

Евелин избира да управлява града. Но сега при мисълта за въстанието им искам само

едно – да повърна. Бунтовете никога няма да свършат – в Бюрото, в града, в

покрайнините, навсякъде. А между тях има само малки глътки въздух, които ние сме

достатъчно глупави да наричаме мир.

Отдалечавам се от екрана с намерението да изляза и да подишам свеж въздух,

докато все още мога.

Но когато се запътвам към изхода на контролната зала, зървам на единия от екраните

жена с тъмни коси. Крачи като обезумяла напред-назад в някакъв кабинет в централата

на Ерудитите. Евелин – разбира се. Съвсем логично е да я сложат на най-големия екран.

Тя пъха пръсти в гъстите си коси, сякаш иска да ги оскубе. Изведнъж се свива на

топка на пода. Около нея има разпиляна хартия, но тя не обръща внимание. Мисля си,

че плаче, но не съм сигурен, защото раменете ѝ са напълно неподвижни.

Чувам как някой чука на вратата на кабинета . Тя става, оправя косата си, избърсва

лицето си и казва:

– Влез!

Тереза е.

– Току-що получих информация от патрулите. Никой не го е виждал никъде. Никаква

следа от него.

– Прекрасно! – тръсва глава Евелин. – Аз го изпращам в изгнание, той си седи в града.

Прави го само за да ме вбеси.

– Или пък се е присъединил към Преданите и те го пазят някъде – казва Тереза, сяда

на единия от столовете и започва да подритва с ботушите си разпилените хартии.

– Очевидно. – Евелин слага ръка на стъклото на прозореца. После се обляга напред и

се заглежда в града, над него, извън него, някъде отвъд тресавището. – Благодаря за

информацията.

– Ще го намерим – обещава Тереза. – Не може да е стигнал далеч. Кълна се, че ще го

намерим.

– Искам само да го няма – казва Евелин. Гласът ѝ е тих, тънък като на уплашено дете.

Дали все още се страхува от него? Така, както аз и досега се боя – като кошмар, който

не си отива дори когато си буден. Колко си приличаме с майка ми – дълбоко вътре в нас,

където пазим важните неща.

– Знам – казва Тереза и излиза.

Оставам дълго и наблюдавам как майка ми стои до прозореца, гледа навън, а

ръцете нервно потрепват. Какво съм аз? Нещо средно между майка ми и баща ми –

жесток и импулсивен, депресиран и страхлив. Имам чувството, че съм изгубил контрола

над това, в което съм се превърнал.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÂÒÎÐÀ

Òðèñ

На следващия ден Дейвид ме вика в кабинета си. Страхувам се, че си е спомнил

как го използвах като щит, за да се предпазя от куршумите, как бях насочила пистолет

към главата му, казвайки, че не ми пука дали ще живее, или ще умре.

Зоуи ме чака във фоайето на хотела и ме повежда по някакъв дълъг и тесен коридор с

прозорци само от дясната ми страна. Виждам доста самолети, наредени един до друг

като накацали птици. Леки, почти невидими снежинки летят из въздуха, докосват

прозорците и веднага се стапят.

Поглеждам скришом към Зоуи, за да видя какво е изражението , когато си мисли, че

никой не я наблюдава, но тя си е същата, както винаги – добронамерена, но делова.

Сякаш не е имало нападение.

– Той е в инвалиден стол, но е добре да не споменаваш нищо по въпроса, защото не

обича да го съжаляват.

– Изобщо не го съжалявам – казвам и с мъка преборвам гнева в гласа си. Не искам да

заподозре нещо. – Не е първият човек, прострелян в крака.

– Винаги забравям, че сте видели много повече жестокост от нас – казва тя и прокарва

картата си пред една от вратите. През стъклото виждам охранителите. Застанали са в

стройна редица с пушки на раменете и гледат право напред. Май работата им е да стоят

така по цял ден.

Тялото ми натежава, сякаш мускулите ми са проводник на дълбоко заровена болка.

Юрая е в кома, все още не мога да погледна Тобиас в очите, защото когато го засичам в

спалнята, в стола или по коридорите, виждам само експлодиращата стена и безжизненото

тяло на Юрая. Не зная дали нещата някога ще се променят. Дали това са рани, които

могат да зараснат с времето?

Минаваме покрай охранителите. Подът тук е от дърво, по стените са окачени малки

картини в красиви рамки, а на една висока маса е сложена ваза с цветя. Дребни неща, уж

красиви, но ефектът им върху мен е точно обратният. Имам чувството, че по дрехите ми

полепва мръсотия.

Зоуи почуква и някой виква да влезем.

Тя отваря вратата, прави ми път, но остава на прага. Кабинетът на Дейвид е голям и

топъл. Навсякъде, където няма прозорци, стените са покрити с етажерки с много книги.

Вляво е бюрото, над което висят стъклени екрани, а вдясно има малка лаборатория с

шкафове от дърво, а не от метал, каквито са по другите места.

Дейвид седи с гипсирани крака в инвалиден стол. Изглежда блед и уморен, но като

цяло е здрав. Зная, че е отговорен за симулацията, довела до смъртта на толкова много

хора, но ми е невъзможно да свържа всичко това с човека, когото виждам пред себе си.

Дали е така с всички злодеи? Изглеждат като добри и нормални хора, държат се като

такива, приличат на такива...

– Трис! – поздравява ме той и придвижва количката си напред. Когато спира до мен,

поема ръката ми и я притиска между дланите си. Не се дръпвам, макар че кожата му е

суха като хартия и ми се гади не само от допира, но и от вида му.

– Толкова си смела! – казва и пуска ръката ми. – Как си? Раните ти заздравяват ли?

– Имала съм и по-лоши – свивам рамене. – А ти как си?

– Ще мине време, докато стъпя на крака, но лекарите са уверени, че ще мога да ходя

отново. Разработваме проект за нови шини, така че може би ще съм първият, който ще ги

пробва. Ако се наложи, разбира се – отвръща с набръчкани от фалшивата усмивка очи. –

Мога ли да те помоля да ме закараш зад бюрото? Все още ми е трудно да управлявам

това нещо сам.

Придвижвам го и нагласявам количката. После сядам на стола срещу него и се опитвам

да се усмихна. Ако искам да намеря начин да отмъстя за родителите си, трябва да

запазя доверието му. Зная, че е привързан към мен, и не трябва да губя тази позиция.

Затова не мога да се цупя.

– Исках да те видя най-вече за да ти благодаря – казва той. – Не са много хората,

които биха тръгнали да ме спасяват, вместо да се скрият. Не се сещам и за друг, който

би спасил това място по начина, по който го направи ти.

Сещам се как бях опряла дулото в слепоочието му и как заплашвах, че ще го убия.

Гърлото ми се свива и едва преглъщам.

– Ти и хората, с които дойде, преминавате през ужасен период на адаптация. На

всичкото отгоре сега и нападението. Ще бъда честен с теб. Не зная какво да правим с

вас. Сигурен съм, че и вие не знаете какво да правите с живота си. Но има нещо, което

искам да предложа на теб. Аз съм официалният лидер на тази агенция. Но нашата

система на управление е много подобна на тази на Аскетите – съществува малка група от

консултанти, с които се съветвам. Искам да започнеш да се обучаваш за такава позиция.

Ръцете ми стискат облегалките на стола.

– Ще трябва да се направят някои много сериозни промени. Сега, след атаката, са

наложителни. Трябва да заемем по-твърда позиция и да защитим каузата си. И мисля, че

ти знаеш как да направим това.

Е, да, тук е прав.

– Какво... – Прочиствам гърлото си. – Какво представлява това обучение?

– Ще започнеш да идваш на събранията ни – обяснява той. – Ще трябва да научиш

всичко за агенцията, и като казвам всичко, имам предвид наистина всичко. Нашата

история, нашите ценности. Не мога да те назнача като официален член на съвета, защото

си много млада. Има си процедура, която трябва да се следва. Ще бъдеш назначена

като асистент на един от настоящите консултанти, но съм готов да те подготвя за далеч

по-сериозно бъдеще в тази насока. Ако искаш, разбира се.

Очите, а не гласът му, задават въпроса.

Вероятно именно консултантите се бяха свързали с Джанийн и се бяха погрижили да

дадат серума навреме за атаката. И Дейвид иска да седна сред тях, да се уча от тях, да

стана като тях? Усещам как стомахът ми се надига, но се овладявам и отговарям без

проблем:

– Разбира се. Това е голяма чест за мен – и се усмихвам широко.

Ако някой ти предложи възможност да се доближиш до врага си, без да бъдеш убит,

не я пропилявай. Никой не ме е учил на това, сама съм стигнала до тази истина.

Усмивката ми трябва да е била доста убедителна, защото Дейвид буквално засиява.

– Знаех си, че ще се съгласиш. Преди майка ти да замине за града, исках двамата да

правим именно това. Но мисля, че тя се влюби в Чикаго още докато го гледаше на

мониторите. Може би нямаше друг избор, освен да се остави любовта да я води.

– Влюбила се е... в града? – казвам с престорено недоверие. – Човек не може да съди

другите за вкусовете им.

Искам да прозвучи като шега, но не ми е смешно, а и не е вярно. Но Дейвид се

разсмива, което значи, че съм намерила правилните думи.

– Ти... беше ли близък с майка ми, докато е живяла тук? – питам. – Прочетох

дневника ѝ, но е доста лаконична.

– Да, такава е. Но Натали винаги е била и много откровена. Да, бяхме близки. – Гласът

му омеква. Изведнъж пред мен не седи увереният лидер на цялото Бюро, а един стар

мъж, унесен в спомени за нещо хубаво от младостта си.

Мили спомени от времето... преди да я убие.

– И двамата имахме лошо детство. И аз като нея бях прибран от улицата. Бях дете,

когато ме измъкнаха от разрушения свят. Родителите ми бяха престъпници и ги хвърлиха

в затвора, когато бях малък. С братята и сестрите ми побягнахме към покрайнините,

защото не искахме да ни дадат за осиновяване и да живеем разделени при някакви

непознати хора. Живяхме на същото място, където по-късно намерих майка ти, но само

аз оцелях. Всичките ми близки загинаха.

Не зная какво да кажа. Не зная какво да правя със съчувствието, надигащо се в мен.

И то към човек, който е извършил ужасни неща. Седя срещу него, гледам ръцете си и си

представям как вътрешностите ми са направени от разтопен метал – полека се

втвърдява, приема някаква странна форма, която никога няма да успея да променя.

– Утре трябва да излезеш с патрулите ни в покрайнините – казва Дейвид. – Много е

важно да видиш с очите си за какво става дума. Особено сега, когато ще ставаш член на

съвета.

– Да, това ще е много интересно – съгласявам се.

– Разбрахме се. Не ми се иска да си отиваш, но имам много работа и трябва да се

залавям с нещата едно по едно. Ще пратя някой да те информира за утре и за

събранието на съвета в петък. Ще се видим скоро.

Залива ме гняв. Не го попитах за нещата, които искам да знам, и не мисля, че изобщо

съм имала възможност да го направя. Ставам и тръгвам към вратата, но тогава той

казва нещо, което ме спира.

– Трис, мисля, че трябва да съм напълно откровен с теб, ако ще си имаме доверие

един на друг.

За първи път, откакто го познавам, Дейвид изглежда почти... изплашен. Очите му са

широко отворени като на дете, но секунди след това изражението му се променя и

страхът изчезва.

– Може и да бях под въздействието на серумния коктейл – започва той, – но знам

какво им каза, за да не стрелят по нас. Че ще ме убиеш, ако се наложи, за да не

достигнат до това, което пазим в лабораторията за оръжия.

Гърлото ми се свива толкова, че не мога да дишам.

– Не се плаши – продължава той. – Това е една от причините да ти предложа тази

позиция.

– З-з-ащо?

– Показа качества, които ценя в консултантите си. Ти знаеш кое и как да жертваш в

името на висшето благо. Ако ще печелим битката срещу генетичните увреждания, ако

заедно ще се борим да не затворят експерименталните градове, ще се наложи да правим

жертви. Разбираш това, нали?

Гневът пак се надига, но успявам да кимна. Нита ни беше казала, че се канят да

прекратят експериментите, не съм изненадана от думите му. Но колкото и да е отчаян в

опитите си да запази делото на живота си, това не оправдава избиването на цяла каста,

на моята каста.

Оставам до вратата с ръка на бравата, поколебавам се и решавам да рискувам.

– Какво щеше да стане, ако бяха взривили вратата на лабораторията? – питам. – Нита

каза, че ще се активират допълнителни охранителни мерки, но като че ли взривяването бе

най-разумното решение за тях. Защо не го направиха?

– Ако бяха взривили вратата, във въздуха щеше да бъде изпуснат серум. Маските

нямаше да ги спасят, защото той влиза през кожата. Дори генетично чистите не могат да

се преборят с него. Не знам как Нита е разбрала, понеже това не е обществено

достояние, но има време да разберем.

– Какво причинява този серум?

Усмивката му се превръща в гримаса.

– Да речем, нещо толкова лошо, че Нита по-скоро би прекарала живота си в затвора,

отколкото да се изложи на въздействието му.

Прав е. Няма нужда да продължава.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÒÐÅÒÀ

Òîáèàñ

– Я гледай кой идва! – казва Питър, щом влизам в хотелската стая. – Предателят!

Около него и на съседното легло, където не спи никой, има карти. Те са бели,

светлосини и зелени и ме привличат с някаква странна сила. Върху всяка една от тях

Питър е направил криво кръгче около нашия град. Чикаго.

Виждам, че с поредността им кръгчето намалява все повече и повече, докато на

последната карта напълно изчезва и на негово място има само една яркочервена точка.

Като капка кръв.

Отстъпвам назад, ужасен от това, което виждам. Ужасен от факта, че съм толкава

малък и незначителен.

– Ако си мислиш, че имаш право да ме критикуваш от морална позиция, съжалявам, че

трябва да го чуеш от мен, но грешиш. Какви са тези карти?

– Имам сериозен проблем да проумея колко е голям светът – обяснява той. – Хората в

Бюрото ми помогнаха да науча това-онова. За планетите, звездите, морските басейни,

такива неща.

Казва го без грам емоция, но от трескавото премятане на картите разбирам, че

интересът му не е чисто любопитство, а мания. Преди имах подобен проблем със

страховете си. Бях се пристрастил да мисля постоянно за тях и да се опитвам да ги

разбера.

– И картите помагат ли ти? – питам. Странно. За първи път водим разговор, без да се

налага да му крещя. Не че не го заслужава, но пък какво ли знам за него, като даже не

мога да си спомня фамилното му име. Хейс. Питър Хейс. Точно така.

– До известна степен.

Вземам една от по-големите карти. Показва глобус, сплескан като топка тесто. Отнема

ми доста време, докато разбера, че местата в синьо са вода, а местата, обагрени в най-

различни цветове, са суша. На едното от тях има червена точка. Той посочва към нея и

казва:

– Тази точка показва всичко, което сме видели от света. Можеш да изрежеш това

парче земя и да го потопиш в океана и никой няма да забележи.

Отново усещам панически страх, страхът от собствената си незначителност.

– Разбрах. И?

– Какво „и“? Това означава, че всичко, за което съм се тревожил, всичко, което съм

казал, направил, изживял, няма никакво значение. И как би могло да има? – Той тръсва

глава. – Не, всичко е било безсмислено.

– Разбира се, че не е било – казвам. – Цялата тази земя е населена с различни хора и

нещата, които си причиняват един на друг, имат значение.

Той пак тръсва глава, видимо несъгласен с мнението ми. Зачудвам се дали така се

опитва да се убеди, че лошите му постъпки са незначителни, защото са прекалено

дребни. Тази огромна планета, която плаши очевидно само мен, за него е рай, където

може да изчезне, да се разтвори сред цялата тази необятност, и никой да не му държи

сметка за сторените злини.

– И какво сега, отлъчиха ли те от малката ти фенгрупа? – пита и се навежда да върже

връзките на обувките си.

– Не. Не знам всъщност. Може би. Но те не са ми фенгрупа.

– О, я стига. Те са като култа на Фор.

Не мога да не се засмея.

– Завиждаш ли? Иска ти се да имаш фенгрупичка на психопатите, която да те издигне в

култ?

Едната му вежда се стрелва нагоре.

– Ако бях психопат, досега да съм те убил, докато спиш – казва той.

– И да си ми извадил очите, и да си ги прибавил към колекцията си.

Питър се разсмива и едва тогава осъзнавам, че седя и си разправям шеги с човека,

който извади окото на Едуард и едва не уби гаджето ми... ако все още ми е гадже. Но пък

той е и човекът, който ни помогна да спрем симулациите и спаси Трис от ужасна смърт.

Не знам кое има по-голяма тежест – злото или доброто в него. Може би трябва да

забравя всичко и да му дам шанс да започне на чисто.

– Вероятно ще се присъединиш към малката, но сплотена група на хората, изпаднали в

немилост пред Трис – казва той. – Но като се има предвид колко лесно започва да мрази

и колко бързо можеш да предизвикаш лошото в нея, имам усещането, че групичката ще

се разраства.

Застивам.

– Прав си – казвам. – Започва да мрази лесно, особено ако се опиташ да я убиеш.

Стомахът ми се свива. Та аз едва не я убих. Ако не Юрая, а тя се бе оказала до онази

стена в деня на експлозията, сега нейното тяло щеше да лежи в болницата, опасано от

жички, а съзнанието ѝ – замлъкнало завинаги или поне за дълго.

Нищо чудно, че не знае дали да остане с мен.

Моментът отминава и осъзнавам, че не мога да простя на Питър за нещата, които е

извършил. Той е същият човек – готов да убие, да осакати, да унищожи, само и само да

е първи. Не мога да простя и на себе си за това, което сторих. Изправям се.

Питър се обляга на стената и прокарва пръсти по корема си.

– Казвам само, че ако тя реши, че някой не си струва, всички тръгват след нея като по

команда. Не намираш ли, че има доста странен талант да привлича хората на своя

страна? И като си помисля, че е била Аскет. Не мислиш ли също, че никой човек не бива

да има толкова голяма сила и влияние в ръцете си?

– Талантът не е да контролира мнението на другите, а да прави реална преценка за

хората.

Той затваря очи.

– Както кажеш, Фор.

Ръцете и краката ми са стъклени от напрежението. Излизам от стаята, а картите с

червени точици и кръгчета остават зад гърба ми. Не зная къде да отида.

За мен Трис винаги е имала онази притегателна сила, който не се описва с думи. Зная,

че тя няма никаква представа колко е магнетична. Никога не съм се страхувал от

силата , не съм я мразел заради чара , както я мрази Питър. Но пък самият аз съм

много по-силен от Питър, гледам на нея от позицията на равен и затова тя не е

представлявала заплаха за мен. Сега, когато съм загубил силата си, започвам да усещам

негодуванието като ръка, поставена на рамото ми.

Оглеждам се. Отново съм в цветната градина и сега светлината нахлува през

прозорците. Цветята изглеждат красиви и диви денем, като неподвижни свирепи

създания, застинали за вечни времена.

Кара тича по коридора, косата ѝ е преметната на една страна и се вее над челото.

– Ох, ето те. Направо се ужасявам колко трудно можеш да намериш човек в това

място.

– Какво има?

– Ами... Фор, добре ли си?

Прехапвам долната си устна толкова силно, че чак сърцето ми спира.

– Да, какво има?

– Имаме събрание и присъствието ти е наложително.

– И кои сте вие?

– Хора с увредени гени и хора с чисти гени, които не желаят Бюрото да се измъкне

безнаказано за сторените злини – казва тя и накланя глава на една страна. – Но сме по-

добри в планирането на акции от предишните, с които се забърка.

– Знаеш за серума на симулацията и за атаката? – питам и се чудя кой ѝ е казал.

– Не само че знам, ами и разпознах серума под микроскопа. Трис ми го показа. Знам,

всичко знам.

– Е, този път няма да се забърквам.

– Не ставай глупак! – казва тя. – Това, което са ти казали, продължава да е истина.

Тези хора са отговорни за смъртта на повечето Аскети, за симулационната атака на

Безстрашните, за това, че унищожиха начина ни на живот, и нещо трябва да се направи

по въпроса.

Не искам да бъда в едно помещение с Трис. Усещам, че се колебае дали да прекрати

връзката ни, сякаш стои на ръба на скала. Далеч по-лесно е да си представям, че ако не

съм около нея, такава вероятност не съществува. Но Кара го каза толкова простичко, че

не мога да не се съглася: трябва да се направи нещо.

Тя ме хваща за ръката и ме повежда по коридора. Знам, че е права, но се чувствам

толкова несигурен за включването си в поредния план. Но просто вървя и част от мен се

радва, че отново се движа, вместо да стоя замръзнал пред екраните и да гледам кадри

от града ни.

Когато се убеждава, че няма да се обърна и да избягам, тя пуска ръката ми и прибира

косите си зад ушите.

– Все още ми е странно да те виждам не в синьо – казвам.

– Мисля, че е време да се разделим с тези неща – отвръща Кара. – Дори и да се

приберем в града. Не мога да се върна към това, не и на този етап от живота си.

– Кастите не ти ли липсват?

– Всъщност... липсват ми – казва и ме поглежда. Минало е много време от смъртта на

Уил и вече не го виждам всеки път, щом зърна лицето . Виждам само Кара. Познавам

нея от по-дълго, отколкото брат . Тя има нещо от неговата доброта, достатъчно, за да

знам, че мога да се шегувам, без да ми се разсърди. – Бях щастлива сред Ерудитите.

Сред всички тези хора, отдадени на науката, на нововъведенията. Но сега, когато знам

колко необятен е светът, мисля, че ако се върна обратно при тях, ще ми е тясно. Сякаш

съм станала прекалено голяма за кастата си – казва и лицето помръква. – Съжалявам,

последното беше прекалено грубо и арогантно.

– Какво значение има? На кого му пука как е прозвучало някакво изречение.

– За някои хора би имало значение, но съм щастлива, че ти не си един от тях.

Забелязвам, че докато вървим към мястото на срещата, хората, с които се

разминаваме, ме гледат гадно. И преди съм бил мразен и отбягван, като син на

безкастовия тиранин Евелин Джонсън. Но сега това ме притеснява повече. Този път знам,

че самият аз съм направил нещо, с което да си заслужа омразата им. Предал съм всички.

– Не им обръщай внимание – казва Кара. – Тези тук не знаят какво е да си изправен

пред трудно решение.

– Но ти нямаше да го направиш. Обзалагам се.

– Да, но само защото аз съм научена да бъда крайно предпазлива и да не правя нищо,

без да разполагам с цялата информация. А теб са те учили, че големият риск води до

голяма победа. Или в случая, за който говорим – до никаква.

Тя спира пред вратата на лабораторията на Матю и чука. Матю отваря и отхапва

парче от ябълката си. Влизаме след него в същата стая, където ми съобщиха, че не съм

Дивергент.

Трис е тук и седи до Кристина, която ме гледа сякаш съм нещо гнило, което трябва

веднага да бъде изхвърлено. В ъгъла е и Кейлъб. Лицето му е в синини. Каня се да го

питам какво му се е случило, но тогава виждам, че кокалчетата на ръката на Трис са

ожулени и тя съзнателно не гледа към него.

Както не гледа и към мен.

– Май се събрахме – казва Матю. – Трис... не ме бива в тези неща.

– Наистина не те бива – усмихва му се тя. Пламвам от ревност, а тя прочиства гърлото

си. – Всички знаем, че тези хора са отговорни за смъртта на Аскетите и че не може да им

се има вяра, че ще пазят града ни. Всички разбираме, че трябва да се направи нещо по

въпроса и че предишният опит беше... – Очите ѝ се стрелват към мен и ме смаляват. – ...

прибързан. Можем да се справим по-добре.

– Какво предлагаш? – пита Кара.

– В момента знам само, че искам да ги изоблича, да изкарам наяве истинската им

същност – казва Трис. – Повечето хора тук не знаят какво правят лидерите им и смятам,

че трябва да им покажем. Може би ще изберат нови лидери, които няма да се отнасят

към хората в експериментите, сякаш са заменяеми. Мислех си за нещо като

разпространяващ се по въздуха серум на истината, който да ги накара да говорят...

Спомням си тежестта на серума на истината в тялото си, как изпълва дробовете ми и

избива на лицето ми. Спомням си колко лесно Трис бе успяла да пренебрегне тази тежест

и да излъже.

– Няма да проработи – казвам. – Те са с чисти гени, помниш, нали? Не се поддават на

серума.

– Това не е съвсем вярно – обажда се Матю и започва да върти връвта около врата

си. – Дивергентите, устойчиви на серума на истината, не са много. В момента се сещам

само за Трис. При някои хора резистентността е по-голяма, отколкото при други. – Матю

свива рамене. – Ето защо поканих теб, Кейлъб. Ти си работил по серумите. Предполагам,

че ги познаваш толкова добре, колкото и аз. Може би ще успеем да разработим серум на

истината с по-висок праг на резистентност.

– Не искам да се занимавам повече с този вид работа – казва Кейлъб.

– О, я млък... – започва Трис, но Матю я прекъсва.

– Моля те, Кейлъб.

Кейлъб и Трис поглеждат един към друг. Цветовете на лицето му са същите като тези

по пръстите на Трис – лилаво, синьо и зелено, сякаш нарисувани с мастило. Когато биеш

брат си, няма начин да не нараниш и себе си. Кейлъб се свива до металните шкафове и

обляга глава назад.

– Добре – кимва накрая. – Но само ако ми обещаеш, че няма да го използваш срещу

мен, Беатрис.

– Че защо да го правя? – пита Трис.

– И аз мога да помогна – вдига ръка Кара. – Като Ерудит и аз съм работила по

серумите.

– Супер! – Матю плесва възторжено ръце. – В това време Трис ще е вътрешният ни

човек.

– А аз? – пита Кристина.

– Надявах се ти и Тобиас да се опитате да се свържете с Реги – казва Трис. – Дейвид

няма да ми каже повече за допълнителните охранителни мерки в лабораторията за

оръжия. Нита знаеше какви са, но едва ли е единствената. Може би Реги има представа

за какво става дума.

– Искаш от мен да се сприятелявам с човека, нагласил експлозивите, заради които

Юрая е в кома? – ахва Кристина.

– Не е нужно да се сприятеляваш – казва Трис. – Просто трябва да поговорите с него

за това, което знае. Тобиас може да ти помогне.

– Фор не ми трябва за тая работа. Мога и сама да се оправя –заявява Кристина.

Тя се премества на масата, като скъсва хартиената покривка под себе си, и ме

поглежда кисело. Зная, че всеки път, когато погледне към мен, вижда празното лице на

Юрая. Имам чувството, че нещо е заседнало в гърлото ми.

– Всъщност наистина имаш нужда от мен – обаждам се. – Той ми има доверие. А онези

хора са доста потайни, което означава, че трябва да се подхожда много деликатно.

– Мога да бъда деликатна – казва Кристина.

– Не, не можеш.

– Той... има право – усмихва се Трис.

Кристина я перва през ръката и Трис ѝ го връща.

– Добре, разбрахме се – казва Матю. – Мисля, че трябва да се съберем в петък след

събранието на консултантите, на което Трис ще присъства. Елате тук в пет часа.

После се приближава до Кара и Кейлъб и започва да им говори за някакви химически

вещества – неща, които не разбирам. Кристина тръгва към вратата и ме блъска с рамо,

излизайки. Трис вдига очи към мен.

– Трябва да поговорим – казвам.

– Добре – съгласява се тя и тръгвам след нея.

Оставаме до вратата, докато всички си тръгнат. Прегърбила се е, сякаш иска да се

смали, да изчезне. Разстоянието между нас е огромно. Аз – от едната страна на

коридора, тя – от другата. Опитвам се да си спомня последния път, когато я целунах. Не

мога. Кога беше? Какво беше усещането?

Най-накрая коридорът се изпразва и оставаме сами. Усещам как ръцете ми изтръпват

и стават безчувствени. Както всеки пък, когато паниката завладее съзнанието ми.

– Мислиш ли, че някога ще можеш да ми простиш? – питам я.

Тя поклаща глава отрицателно, но казва:

– Не знам. Струва ми се, че все още не съм наясно.

– Ти знаеш много добре, че не съм искал Юрая да пострада, нали? – Поглеждам

шевовете на челото ѝ и добавям: – Нито пък ти. Никога не съм искал да те наранят.

– Знам това – отговаря ми. Тялото вибрира, сякаш не може да си намери място.

Потропва нервно с крак.

– Трябваше да направя нещо. Трябваше!

– Много хора пострадаха – казва тя. – Само защото не искаше да чуеш какво ти

казвам, защото – и това е и най-лошото от всичко, Тобиас – защото си мислеше, че

ревнувам, че съм някакво глупаво шестнайсетгодишно момиче, нали така?

– Никога не съм те наричал глупава и ревнива – казвам сурово. – Казах, че преценката

ти е повлияна, това бе всичко.

– Стига толкова! – Трис заравя пръсти в косата си. – Същото нещо се повтаря отново

и отново, нали? Твърдиш, че ме уважаваш, но когато се стигне до сериозна ситуация,

изобщо не вярваш, че мога да мисля разумно...

– Не, не е така – прекъсвам я разпалено. – Уважавам те повече от всеки друг. Но в

момента се чудя кое те притеснява повече – дали това, че взех глупаво решение, или че

не приех решението, което ти се опита да ми наложиш.

– Какво искаш да кажеш?

– Искам да кажа, че ти искаше да сме честни един с друг, но си мисля, че истинското ти

желание е винаги да се съгласявам с теб.

– Не мога да повярвам, че го казваш. Ти не беше прав да...

– Да, не бях прав! – Вече крещя. Не зная откъде се е взел този гняв, но не мога да го

овладея. Това е може би най-силната емоция, която съм изпитвал от дни. – Не бях прав,

направих ужасна грешка! Братът на най-добрия ми приятел е почти мъртъв! А ти се

държиш като родител. Наказваш ме, защото не съм направил каквото ми е било

заповядано. Е, не си ми майка, нито баща, Трис. И не можеш да ми казваш как да

постъпвам, какво да избирам...

– Не ми викай – казва тихо тя и най-сетне ме поглежда. Виждал съм в очите какво ли

не – любов, любопитство, копнеж. Но сега виждам само гняв. – Просто спри.

Тихият глас укротява гнева ми и отпускам тялото си на стената зад мен. Пъхам ръце

в джобовете си. Не исках да ѝ викам, не исках да се ядосвам, не това беше планът ми.

Сълзи се стичат по бузите

и ме изумяват. Не съм я виждал да плаче от толкова

много време. Тя се опитва да ги преглътне и да продължи с нормален глас, но не се

получава.

– Просто ми дай малко време – изрича на пресекулки. – Става ли?

– Става – казвам.

Тя избърсва бузите си с длани и тръгва по коридора. Русата глава се скрива зад

ъгъла. Оставам сам, оголен, без нищо, което да притъпи болката. Отсъствието на Трис е

най-мъчителното.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ×ÅÒÂÚÐÒÀ

Òðèñ

– Ето къде си била – казва Амар, щом ме вижда да приближавам към групата. –

Сега ще ти дам жилетката, Трис.

– Жилетка?

Както Дейвид ми беше обещал, днес трябва да отида в покрайнините. Не знам какво

да очаквам, а това ме изнервя допълнително. Но съм прекалено изтощена, за да

изпитвам каквато и да е силна емоция.

– Бронирана жилетка за защита от куршуми. Покрайнините не са най-безопасното място

на света – казва той и започва да рови в кашона, за да намери някоя с моя размер.

Изважда една, която изглежда прекалено голяма. – Съжалявам, но нямаме голямо

разнообразие. Тази трябва да свърши работа. Вдигни си ръцете.

Мушвам тялото си в жилетката, а той притяга коланите и връзките.

– Не очаквах да те видя тук – казвам.

– Е, какво си мислеше, че правя в Бюрото? Размотавам се и пускам вицове? – усмихва

се той. – Намериха ми работа според моите умения на Безстрашен. Сега съм в охраната.

Джордж също. Обикновено пазим Бюрото отвътре, но когато трябва да се изпратят хора

навън, винаги съм доброволец.

– За мен ли говорите? – пита Джордж, който също е в групата. – Здрасти, Трис!

Надявам се, че не злослови зад гърба ми.

Джордж прегръща Амар през раменете и двамата се усмихват един на друг. Джордж

определено изглежда по-добре от последния път, когато го видях, но тъгата прозира под

усмивката му. Болката просветва в ъгълчетата на очите му и скрива трапчинките му.

– Мислех си, че няма да е лошо да

дадем пистолет – поглежда ме Амар. –

Обикновено не даваме оръжие на бъдещи консултанти, защото не знаят какво да правят

с него, но в случая очевидно не е така.

– Няма проблем... мисля, че нямам нужда от пистолет.

– Не, ти вероятно стреляш по-добре от повечето ни патрули – казва Джордж. – Можем

да се възползваме от уменията ти. Чакай да ти дам един.

След няколко минути вървя към камиона въоръжена и с бронирана жилетка. Амар и аз

сядаме отзад, Джордж и жена на име Ан са по средата, а другите двама от охраната –

Джак и Вайълет – са най-отпред. Прозорците на задните врати са черни отвън, но

прозрачни отвътре и можем да гледаме през тях. Седя притисната между Амар и някакво

оборудване, което закрива гледката ми към предната част на камиона. Тръгваме.

Джордж надниква иззад оборудването и ми се усмихва, но като цяло се чувствам почти

насаме с Амар.

Бюрото изчезва зад нас. Минаваме покрай градините и постройките около него и

виждам, че зад комплекса има самолети, бели и неподвижни. Стигаме до оградата и

вратите се отварят да ни пуснат. Джак спира пред охранителя, казва му къде отиваме,

какви са плановете ни и какво носим в камиона – следва серия от думи, които не

разбирам. После ни пускат в пустошта.

– Каква е целта на това патрулиране? – питам. – Освен че в случая трябва да ми

покажете какво има навън.

– Винаги държим покрайнините под око. Това е най-близката до нас област, където

живеят хора с увредени гени. Следим поведението им – казва Амар. – Но след

последните събития Дейвид и съветът решиха, че се нуждаем от по-внимателно

наблюдение какво се случва, за да предотвратим евентуална следваща атака.

Минаваме покрай онези руини, които видяхме, след като напуснахме града – сградите

се огъват под собствената си тежест, растенията избуяват навсякъде и пробиват

бетонната настилка.

Не познавам Амар достатъчно добре и не знам дали да му се доверя. Налага се да

попитам:

– Значи вярваш във всички тези неща? Че генетичните увреждания са причината за...

това?

Всичките му стари приятели от експеримента са генетично увредени. Нима е възможно

да вярва, че не са наред?

– А ти не вярваш ли? – пита Амар. – Виж как си мисля аз. Земята съществува от много

години. От безкрайно много години. Дори не можем да си представим колко време е

минало от началото. И никой преди Чистата война не е причинявал... това, нали? – Той

размахва ръка, за да посочи загиналия живот около нас.

– Не знам, не ми се вярва да е точно така.

– Защо гледаш с лошо око на човешката природа? – пита той.

Не му отговарям.

– Ако нещо подобно се бе случило преди Чистата война – продължава той, – Бюрото

щеше да знае, нали?

Нима е толкова наивен? Та този човек е живял в нашия град, а после го е гледал от

екраните в контролната зала. И знае колко много неща са били пазени в тайна от нас!

Евелин се опитва да контролира хората, като контролира оръжията, но Джанийн беше

далеч по-амбициозна. Тя знаеше, че ако имаш контрол над информацията, можеш да

изопачиш истината и да манипулираш всички. Тогава не се налага да прилагаш сила, за

да притиснеш хората под подметката на обувката си. Те си седят там по собствено

желание.

Точно това е Бюрото... и вероятно цялото правителство. Създават условия хората да

се чувстват щастливи под нечия подметка.

Пътуваме в мълчание, само със звуците на дрънчащата апаратура и ръмжащия мотор.

В началото се заглеждам във всяка паднала сграда и се питам се какво ли е било, когато

там е имало хора. Но след време всички здания започват да си приличат. Колко различни

вида развалини трябва да видиш, за да се предадеш и да ги сложиш под един

знаменател?

– Наближаваме – обажда се Джордж. – Ще спрем тук и ще продължим пеша. Всички да

вземат по нещо от оборудването, освен Амар, който ще пази Трис. Трис, можеш да

излезеш и да разгледаш, но не се отдалечавай от Амар.

Имам чувството, че всичките ми нервни окончания са се скупчили на повърхността на

кожата ми и най-лекото докосване може да ги подпали. Тук е дошла майка ми, след като

е видяла как нейната майка убива баща

. Тук я е намерило Бюрото и я е спасило,

защото някак си са разбрали, че гените са чисти. Сега трябва да мина през мястото,

откъдето е започнало всичко.

Камионът спира и Амар отваря вратите. В едната си ръка държи пистолет, а с другата

ме подканя да изляза. Скачам след него.

Има къщи, но не приличат на домове. Направени са от парчета метал и пластмаса и са

наредени една до друга, сякаш се крепят взаимно, за да не се срутят. По тесните улички

между къщите се разхождат хора, предимно деца, които продават някакви неща, носят

кофи с вода, готвят на открити огньове.

Едно от децата ни забелязва, хуква да бяга и крещи:

– Атакуват ни! Атакуват ни!

– Не се притеснявай от това – казва Амар. – Мислят, че сме войници. Понякога идват

да прибират децата в сиропиталищата.

Почти не обръщам внимание на думите му. Тръгвам сама напред, а хората побягват,

щом ме виждат, и се залостват зад картонените си врати. Виждам ги през отворите в

стените, в къщите им няма нищо, освен по купчинка храна и провизии, и по нещо, на което

да лежат. Как ли оцеляват през зимата? Къде са им тоалетните?

Сещам се за цветята в Бюрото, за дървените подове и за удобните легла в празния

хотел, който може да побере толкова много хора.

– Някой помага ли им изобщо?

– Вярваме, че най-добрият начин да помогнем на този свят да се излекува, е като

разрешим проблема с генетичната недостатъчност – казва Амар, сякаш рецитира нещо,

закодирано в паметта му. – Да нахраниш тези хора е все едно да сложиш парче памук в

огромна кървяща рана. Може да намали кървенето, но раната ще остане отворена.

Не мога да отговоря. Успявам само да поклатя глава и да продължа да вървя. Сега

започвам да разбирам защо майка ми е решила да избере Аскетите, а не Ерудитите. Ако

просто е искала да бъде в безопасност от покварата на Ерудитите, е можела със същия

успех да отиде при Прямите или Миротворците. Но тя е избрала каста, която ще даде

възможност да помага на безпомощните, и е посветила целия си живот на една-

единствена мисия – безкастовите да имат храна и подслон.

Сигурно са ѝ напомняли на това място, на покрайнините.

Извръщам глава от Амар, за да не види сълзите в очите ми.

– Да се връщаме в камиона – казвам.

– Добре ли си? – пита той.

– Да.

Тръгваме към камиона и точно тогава чуваме изстрелите. Някой вика за помощ. Всички

край нас се разбягват и изпокриват.

– Това е Джордж – казва Амар и хуква в посока на вика. Тичам след него между

съборетините, но той е прекалено бърз, а мястото прилича на лабиринт. Изгубвам го и

изведнъж се оказвам съвсем сама.

Възпитана съм от Аскети и състраданието ми към тези хора идва неусетно, но с него –

и страхът от тях. Ако са като безкастовите, значи са напълно отчаяни, а аз се боя от

отчаяни хора.

И тогава някой ме хваща за ръката и ме издърпва зад една от картонените врати.

Вътре всичко изглежда синьо от брезента, играещ ролята на стена. На пода има дървени

летви, а пред мен е застанала дребна слаба жена със загрубяло лице.

– Не трябва да стоиш навън сама. Ще те убият, без да им мигне окото, нищо, че си

млада.

– Ще ме убият? Кои?

– Много разгневени хора има тук – казва жената. – Някои са готови да стрелят по

всичко, което представлява заплаха. Убиват всеки предполагаем враг.

– В такъв случай, благодаря за помощта – отговарям. – Аз съм Трис.

– Ейми. Сядай.

– Не мога, приятелите ми са навън.

– Тогава трябва да изчакаш, докато ордите се втурнат към приятелите ти, и да ги

изненадаш в засада.

Да, идеята е много добра.

Сядам на пода и пистолетът ми се забива в крака ми. Бронираната жилетка е много

неудобна, но се опитвам да изглеждам спокойна и отпусната, за да не обидя Ейми. Навън

тичат хора, чуват се крясъци. Жената вдига единия край на брезента и се оглежда.

– Значи приятелите ти не са войници? – пита, без да обръща глава към мен. – Което

значи, че работите за Бюрото за генетично здраве?

– Не. Те работят за тях, но аз не работя за никого. Аз съм от Чикаго.

Лицето ѝ се изкривява от изненада и напрежение.

– По дяволите! Да не би да са го затворили?

– Не, все още не.

– Много жалко.

– Защо да е жалко? – недоумявам. – Говориш за дома ми, нали разбираш?

– Е, добре, но съществуването на твоя дом поддържа мита, че генетично увредените

хора трябва да бъдат... оправени. Че имаме проблем. А това не е така. Затова – да,

много жалко, че експериментът продължава. И няма да се извиня за думите си.

Не съм се замисляла над нещата от тази гледна точка. За мен Чикаго трябва да

продължи да съществува, защото близките, които съм изгубила, са изживели живота си

там. Защото онзи живот, който обичам, все още го има, макар и натрошен на парчета. Но

не съм се замисляла, че Чикаго не прави никаква услуга на външните хора, защото те

просто искат да бъдат приети за здрави, нормални, обикновени.

– Трябва да тръгваш – казва тя и пуска брезента. – Вероятно са на северозапад.

– Благодаря отново – казвам.

Тя кимва, а аз се изнизвам през импровизираната врата на импровизираното жилище.

Летвите изскърцват под краката ми.

Следвам съвета

и тръгвам на северозапад. Добре, че хората са се разбягали –

никой не запречва пътя ми. Прескачам една локва, като се старая да не се замислям

какво има в нея, и виждам на метри пред себе си нещо като двор. Едно високо момче е

хванало Джордж и е опряло пистолета си в главата му.

Около момчето се е събрала малка група хора. Извадили са оборудването ни за

наблюдение и го унищожават. Удрят уредите с чукове и камъни, скачат и ритат с крака.

Очите на Джордж улавят погледа ми, но аз веднага слагам пръст на устните си. Зад

тях съм и не ме виждат, включително и онзи с пистолета.

– Свали оръжието – казва Джордж.

– Не – отвръща момчето. Светлите му, почти бели очи гледат ту Джордж, ту хората

наоколо. – Прекалено много ядове ми струваше да се докопам до това, за да ти го

оставя.

– Тогава ме пусни да си ида. Задръж го.

– Не и докато не ми кажеш къде водите хората ни – заявява момчето.

– Не сме отвличали хората ви – казва Джордж. – Не сме войници, ние сме

изследователи.

– Да бе, да. Учени с бронирани жилетки. Аз пък съм най-богатото момче в Щатите.

Сега ми кажи истината.

Правя крачка назад, прикривам се зад една от съборетините и подавам само ръката с

насочения пистолет.

– Хей! – изкрещявам.

Всички се обръщат като един. Момчето също, но пистолетът му остава опрян в

главата на Джордж.

– На прицел си ми! Идете си и няма да се случи нищо.

– Ще го застрелям – вика той.

– А аз ще застрелям теб! – казвам. – Работим за правителството, но не сме войници,

не знаем къде са хората ви. Ако го пуснеш, ще си тръгнем тихо и кротко. Ако го убиеш,

мога да ти гарантирам, че много скоро тук ще има истински войници, които ще ви

арестуват и няма да са дружелюбни като нас.

В този момент отнякъде се появява Амар и някой от тълпата изпищява:

– Има и други!

Всички започват да бягат, момчето с пистолета се скрива и аз, Джордж и Амар

оставаме сами. Държа пистолета готова да стрелям, ако решат да се върнат.

Амар прегръща Джордж, а той го потупва по гърба. Амар ме поглежда през рамото му

и казва:

– Все още ли не вярваш, че генетичните увреждания са виновни за това?

Вървя по тесните пътеки сред натрупания боклук, уж подреден под формата на къщи.

Зад една от картонените врати виждам малко момиченце, клекнало на земята и свило

глава между коленете си. Тя ме вижда и изскимтява уплашено. Чудя се кой е насадил

ужаса и страха от войниците сред тези хора. Какво е направило едно младо момче

достатъчно отчаяно, за да насочи пистолет срещу войник?

– Не, не вярвам – казвам.

Има кого да обвиня, но това не са хората с различни гени.

Когато се връщаме при камиона, Джак и Вайълет вече са нагласили камерата за

наблюдение. Жителите на покрайнините не са успели да я откраднат. Вайълет държи

екран, на който се виждат много цифри. Започва да ги чете на глас, а Джак ги въвежда в

програмата на своя компютър.

– Къде изчезнахте? – пита Джак.

– Нападнаха ни – отвръща Джордж. – Трябва да тръгваме.

– Добре че това са последните координати – казва Вайълет. – Хайде.

Качваме се на камиона и Амар затваря вратите. Оставям пистолета на пода и най-

сетне се отървавам от него. Когато се събудих преди няколко часа, изобщо не ми мина

през ума, че ще се налага да насочвам опасни оръжия срещу деца. Въобще не мога да

проумея това, което видях, начинът, по който живеят тези хора.

– Аскетът в теб – казва ми Амар. – Това те кара да мразиш това място. Просто знам.

– Не само, има и други неща.

– Долових същото нещо и в Тобиас. Аскетите отглеждат много сериозни деца. Те

израстват като хора, които са много чувствителни към чуждата нужда – казва той. –

Забелязал съм, че когато хора от други касти направят трансфер към Безстрашните,

имат горе-долу един развой. Когато Ерудит мине към Безстрашните, той става жесток и

брутален. Ако Прям избере тази каста, става много необуздан, търси поводи за сбиване,

привиква към адреналина. Ако един Аскет премине към Безстрашните, той става... не

знам... воин, революционер. Точно такъв щеше да бъде и Фор, ако не беше така отровен

от съмнения в себе си. Щеше да стане истински велик лидер. Винаги съм вярвал, че това

е бъдещето му.

– Мисля, че си прав – казвам. – Но когато трябва да бъде последовател, а не лидер,

се забърква в неприятности. Като с Нита и с Евелин.

„Ами ти? – питам се. – И ти искаш да го направиш последовател!“

„Не, не искам“ – отговарям си, но изобщо не си вярвам.

Амар кимва.

Образите от покрайнините се надигат в мен като пристъп на хълцане. Представям си

майка си като дете, свита в някоя от онези съборетини, боричкаща се за оръжие в

търсене сигурност, кашляща от дима, застанала близо до огъня, за да не умре от студ.

Ето защо е искала да забрави това място, след като са я спасили. Била е погълната от

Бюрото и е работила за тях до края на живота си, но дали наистина е забравила откъде е

дошла?

Не, не е възможно. Тя посвети целия си живот да помага на безкастовите. Може би не

е било просто изпълнение на дълга към Аскетите, а желание да се компенсира, заради

хората, които ѝ се е наложило да изостави.

Изведнъж споменът става непоносим. Не мога да издържа да мисля за нея или за

мястото, което видях. За да се разсея, се хващам за първото, което ми идва наум.

– Значи ти и Тобиас сте били близки приятели?

– Нима човек може да бъде близък с него? – клати глава Амар. – Дадох му името му,

гледах как се изправя срещу страховете си, виждах колко тревога има в него, затова

реших, че заслужава нов живот и започнах да го наричам Фор. Но не, не бих казал, че

бяхме толкова близки. Не и по начина, по който ми се искаше.

Амар обляга глава на стената и затваря очи. Лека усмивка плъзва по устните му.

– О! – казвам. – Ти си го... харесвал?

– Защо питаш?

– Заради начина, по който говориш за него... – вдигам рамене.

– Вече не го харесвам, ако това е въпросът ти. Но да, права си. Имаше време, когато

наистина беше така, но той ми даде да разбера, че не може да отвърне на чувствата ми,

и аз се оттеглих. Ще ми се да не споделяш...

– С Тобиас ли? Разбира се, няма да му кажа.

– Не, не само с него, не ми се иска да споделяш с никого.

Той се обръща и поглежда към Джордж, който вече се вижда иззад значително

намалялата купчина оборудване.

Вдигам вежди. Не съм изненадана, че той и Джордж са привързани един към друг. И

двамата са Дивергенти, и двамата е трябвало да инсценират собствената си смърт, за

да оцелеят. И двамата са аутсайдери в един нов, непознат свят.

– Трябва да разбереш едно нещо – казва Амар. – Хората в Бюрото са обсебени от

идеята да се размножаваме, за да предаваме чистите си гени на следващите поколения.

Аз и Джордж сме генетично чисти и всяко усложнение, което може да попречи на

създаването на още по-силен генетичен код, е.... да кажем, че не се насърчава. Никак

даже.

– Аха – кимвам. – Не се тревожи за мен. Нямам никаква мания за създаване на силни

гени – усмихвам се сухо.

– Благодаря – казва той.

Млъкваме и гледаме как разрушенията се сливат в сивкава мъглявина, когато

камионът набира скорост.

– Мисля, че ти му действаш добре – обажда се Амар по едно време. – За Фор говоря.

Свеждам поглед към отпуснатите си ръце. Не ми се иска да му обяснявам, че сме на

ръба да скъсаме. Не го познавам добре, но дори и да го познавах, нямаше да искам да

обсъждам отношенията си с Тобиас. Единственото, което успявам да измисля да кажа, е

едно: „Хъм?“.

– Виждам какво става, когато си с него. Ти не знаеш, защото не си го виждала преди,

но Фор без теб е съвсем различен човек. Той е избухлив, несигурен, обсебен...

– Обсебен?

– Е, каква дума би използвала за човек, който при първа възможност си бие серума на

страха и застава пред едни и същи страхове?

– Не знам. Решен да се пребори с тях. – Правя пауза. – Смел...

– Да, разбира се. Но е и малко луда работа, не мислиш ли? Повечето Безстрашни по-

скоро биха скочили в бездната, отколкото отново да се изправят пред своята зона на

страха. В това има смелост, но има и мазохизъм. А границата между тези две неща при

него е доста размита.

– Знам това – казвам.

– Знам, че знаеш – усмихва се той. – Така че просто казвам, че когато вземеш един

човек и го добавиш към друг и почнеш да ги размесваш, както се меси тесто, винаги се

получават проблеми. Но вие и двамата имате много силни качества. Това е.

– Много кулинарно обяснение. Да ги размесваш като тесто?

Амар започва да мачка въображаемо тесто, аз се разсмивам на глас, но въпреки това

не мога да спра да мисля за болката в гърдите си. Не спира да ме изгаря от началото на

разговора.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÏÅÒÀ

Òîáèàñ

Тръгвам към няколкото стола най-близо до прозорците в контролната зала и

започвам да преглеждам мониторите в търсене на родителите си. Намирам Евелин във

фоайето на централата на Ерудитите – говори тихо с Тереза и с още един безкастов.

Тримата са застанали много близо един до друг. Това са помощниците сега, след като

я изоставих. Увеличавам звука, но не успявам да чуя какво си говорят.

През прозорците на контролната зала виждам същото черно и пусто нощно небе като в

града. Само че тук има малки сини и червени светлинки, които маркират пистите на

летището. Странно е да се замислям колко общи неща имаме и колко различни са в

същото време световете ни.

Хората в контролната зала вече знаят, че аз съм човекът, който е изключил

алармената система на сградата по време на атаката, макар че всъщност Нита

инжектира на единия дежурен пазач серума на Миротворците. Повечето хора се правят,

че ме няма и ми позволяват да гледам, стига да не им преча и да стоя далеч от бюрата

им.

Преглеждам различни камери на един от екраните и търся дали улавят баща ми и

Йохана, или пък нещо друго, което да ми подскаже какво става с Преданите. Виждам

всяка част от града – Жестоката борса, Виенското колело, централната улица в сектора

на Аскетите, полетата на Миротворците, които сега се обработват от всички касти. Но

нито една от камерите не ми показва това, което търся.

– Често идваш тук – чувам гласа на Кара и я виждам да се приближава. – От

останалата част от Бюрото ли се страхуваш? Или от нещо друго?

Права е. Идвам в контролната зала, за да убия времето, докато чакам присъдата си от

Трис, докато чакам плана ни за нападението над Бюрото, докато чакам нещо, каквото и

да е.

– Не, само държа под око родителите си.

– Родителите, които мразиш? – Тя застава права до мен със скръстени ръце. – Да,

напълно разбирам защо искаш да прекарваш всяка свободна секунда от събуждането си

до времето за сън в гледане на хора, с които не искаш да имаш нищо общо. Желязна

логика.

– Те са много опасни – казвам. – Изключително опасни, защото никой, освен мен, не

знае какво представляват.

– И какво ще направиш, ако видиш, че вършат нещо ужасно? Ще изпратиш димен

сигнал?

Поглеждам я ядно.

– Добре, добре – вдига ръце, за да ми покаже, че се отказва да спори. – Само се

опитвам да ти припомня, че ти не си в техния свят вече, а тук. Това е.

– Разбирам и си права.

Никога не бях предполагал, че един Ерудит може да е толкова наблюдателен и

проницателен по отношение на емоции и чувства, но умните и прозорливи очи на Кара

виждат всичко. Страха ми. Опитите ми да се разсейвам с миналото, за да не мисля за

настоящето. Почти плашещо е.

Продължавам да преглеждам камерите и спирам на една от тях. Тъмно е, но в мрака

се виждат хора, които се приближават към някаква сграда като ято птици. Действат в

пълен синхрон.

– Правят го! – казва Кара развълнувано. – Преданите нападат!

– Хей! – извиквам към една от жените в залата, възрастната, която винаги ме гледа

лошо. – Камера двайсет и четири, бързо!

Тя докосва екрана и всички в залата се събират около нея. Хората, които минават по

коридора, спират, за да видят какво става. Обръщам се към Кара:

– Ще извикаш ли другите? Мисля, че трябва да видят това.

Тя кимва с изпълнени с вълнение очи и хуква по коридора.

Хората около сградата, която не мога да разпозная, не носят цветовете на кастите, но

нямат и ленти със знака на безкастовите. Всички са с пистолети. Опитвам се да видя

някое познато лице, но картината е прекалено неясна. Гледам как ръкомахат, за да

синхронизират действията си в тъмната нощ.

Хапя си палеца в очакване нещо да се случи. След няколко минути Кара се връща с

другите. Когато стигат до насъбралата се тълпа около мониторите, чувам високия, ясен

глас на Питър, който кара хората да се обърнат:

– Извинете!

Когато виждат кой е, веднага му правят път. Останалите вървят след него.

– Какво става? – пита Питър, докато крачи към мен.

– Преданите са направили армия – казвам и посочвам екрана вляво. – Има хора от

всички касти, дори от Миротворците и Ерудитите. Гледам доста тези дни, затова знам.

– От Ерудитите? – изненадва се Кейлъб.

– Преданите са врагове на новите ни врагове – обяснява му Кара. – Ерудитите и

Преданите имат обща цел – да свалят Евелин от власт.

– Правилно ли те чух, че има Миротворци в армията? – пита ме Кристина.

– Те не участват в самите военни действия, но помагат по други начини – отговарям.

– Преди няколко дни Преданите нападнаха първия склад за оръжия на Евелин –

обажда се младата жена, която седи зад най-близкото бюро. – Това е вторият склад. Ето

защо имат оръжия – взеха ги при първия си набег. Евелин успя да премести повечето си

запаси, но този склад е все още пълен.

Баща ми знае същото, което знае и Евелин – че за да управляваш хората, ти е

необходимо единствено да се страхуват от теб. Оръжията ще му помогнат да постигне

това.

– И каква е крайната цел? – пита Кейлъб.

– Преданите имаме една-единствена цел – да се върнем към първоначалния замисъл

на града – обяснява Кара. – Включително и да изпратим група хора отвъд оградата,

както ни беше казано от Едит Прайър. За жалост, после се оказа, че нейните инструкции

нямат никаква стойност. Както и възстановяването на кастите със сила. Преданите се

подготвят да атакуват безкастовите. Това беше планът, който направихме с Йохана,

преди да тръгна. Не бяхме обсъждали да се свързваме с баща ти, Тобиас, но тя има

право на собствени решения.

Почти бях забравил, че преди да заминем, Кара беше лидер на Преданите. Не съм

сигурен дали продължава да я е грижа дали кастите ще оцелеят, но определено я е

грижа за хората. Разбирам го по начина, по който гледа в монитора – с вълнение, но и със

страх.

Макар че в залата е много шумно и всички обсъждат разпалено случващото се,

веднага чувам стрелбата. Куршумите звучат странно през микрофоните на камерите.

Сякаш някой чупи сухи пръчки. Докосвам стъклото на екрана, за да променя гледната

точка, и попадам на камерата в сградата. Преданите са влезли. На една маса в склада

има няколко пистолета и купчина кутии с патрони. В сравнение с оръжията, които имат

хората в Бюрото, това е нищо, но по стандартите на града са ценни запаси.

Няколкото безкастови, които охраняват масата, бързо падат като посечени. Преданите

са много повече. Най-после разпознавам някого – Зийк се приближава до единия

безкастов и го удря с пистолета си по челюстта. Под напора на куршумите в рамките на

две минути безкастовите губят битката, като се свличат един върху друг. Преданите се

пръсват из склада, стъпват по телата, сякаш не са на хора, а са някакви отломки.

Събират всичко, а Зийк трупа пистолетите на масата с решително изражение, което съм

виждал само два-три пъти.

Той не знае за Юрая.

Младата жена зад бюрото прокарва пръст по екрана, превърта записа назад, натиска

паузата, увеличава образа и тогава виждам много късо подстриган мъж и жена с дълга

тъмна коса, паднала върху едната половина от лицето ѝ.

Маркъс, разбира се. И Йохана – с пистолет!

– Двамата успяха да привлекат на своя страна повечето от предишните членове на

кастите. Но колкото и да е странно, Преданите са по-малко от безкастовите – казва

младата жена и клати глава. – Оказа се, че има много повече безкастови, отколкото

предполагахме. Трудно е да се следи популацията на част от населението, която до

неотдавна е била пръсната къде ли не из града.

– Йохана? Води въстание? С пистолет? – Не, в това няма никаква логика – обажда

се Кейлъб.

Веднъж Йохана ми беше казала, че ако зависело от нея, би подкрепила действията

срещу Ерудитите, а не пасивността на собствената

каста. Но тогава все още

продължаваше да бъде вярна на вижданията на кастата си и не докосна оръжие. Сега,

когато вече касти няма, се е променила и е доста различна от говорителката на

Миротворците, която си спомням. Станала е войник.

– Има логика, ако се замислиш – казвам, а Кара кимва в съгласие.

Гледам как опразват склада, движат се бързо и ловко и се пръсват като семена,

понесени от вятъра. Тялото ми натежава, като че ли някой е сложил върху плещите ми

нов товар. Не знам дали Кара, Кристина, Питър и Кейлъб се чувстват по същия начин.

Градът, нашият град е много по-близо до пълно унищожение, отколкото някога досега е

бил.

Можем да се преструваме, че не сме част от онзи свят, докато живеем сред

относителното спокойствие на едно чуждо място, но това е самозаблуда. Ние

принадлежим на града. И винаги ще е така.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ØÅÑÒÀ

Òðèñ

Когато се връщаме към централата, е тъмно и прехвърча сняг. Снежинките летят

пред светлините на фаровете леки като пудра захар. Едва средата на есента е и е рано

за сняг, затова до сутринта ще е изчезнал. Щом скачам от камиона, веднага свалям

бронираната жилетка и я подавам на Амар заедно с пистолета. Сега, когато го вдигам, за

да го върна, усещам същата паника като преди. А се заблуждавах, че това ще отмине с

времето – вече започвам да се съмнявам, че някога ще ме напусне. А може би така и

трябва.

Влизам вътре и усещам топлия въздух. Сградата ми изглежда по-чиста отпреди, след

като видях покрайнините. Сравнението отново ме хвърля в смут. Как мога да вървя по

тези лъскави подове и да нося чисти и удобни дрехи, когато знам, че хората там увиват

домовете си с брезент, за да не умрат от студ!

Но когато стигам до хотелската стая, смущението ми си е отишло.

Оглеждам се за Кристина или Тобиас, но само Питър и Кейлъб са тук. Питър седи с

дебела книга в скута и си записва някакви неща в бележника, а Кейлъб чете дневника на

майка ми. Очите му са като от стъкло. Опитвам се да не се замислям за това, което

вероятно изживява.

– Някой виждал ли е... – Не довършвам. Не зная с кого искам да говоря, с Кристина

или с Тобиас?

– Фор ли? – пита Кейлъб и така решава вместо мен. – Видях го в генеалогичната зала.

– Коя зала?

– Залата с родословните дървета, мястото, където са изписани имената на нашите

прародители. Може ли малко хартия? – обръща се към Питър.

Питър скъсва лист от бележника си и го подава на Кейлъб, който започна да пише

нещо. Упътване как да стигна до залата.

– Видях имената на родителите ни – казва Кейлъб. – Вдясно, втория панел до вратата.

Подава ми листа, без да вдига очи към мен. Поглеждам към красивите му букви. Преди

да го ударя, щеше да ми предложи да ме заведе, вместо да ми пише упътвания, но

напоследък ме отбягва. Или го е страх от мен, или най-сетне се е предал.

И двата варианта ме карат да се чувствам още по-зле.

– Благодаря... – казвам. – Ами... как е носът ти?

– Добре е – отговаря ми. – Синините подчертават очите ми, не мислиш ли?

Усмихва се съвсем леко. Аз също. Но е ясно, че и двамата не знаем как да

продължим, защото вече сме изчерпали думите си един към друг.

– Чакай, днес те нямаше, нали? – казва след секунда. – В града се случват доста

неща. Преданите въстанаха срещу Евелин и нападнаха един от складовете ѝ за оръжия.

От няколко дни не съм се сещала да питам какво става там. Бях прекалено заета да

мисля за събитията тук.

– Преданите? – питам. – Хората, които в момента са водени от Йохана Рейес... са

нападнали склад?

Преди да тръгнем, бях убедена, че съвсем скоро в града ще избухне нов конфликт. Е,

оказах се права. Но се чувствам някак отдалечена от всичко това – почти всички, за

които ме е грижа, са тук.

– Йохана и Маркъс Итън – казва Кейлъб. – Йохана беше там, видях я. С пистолет!

Изглеждаше абсурдно. Хората от Бюрото са силно обезпокоени от факта, че един

Миротворец държи оръжие.

– Уау – поклащам глава. – Предполагам, че е било въпрос на време.

Помълчаваме няколко секунди и после тръгвам, а той се връща на леглото си.

Разпознавам залата с родословните дървета отдалече. Бронзовите стени греят с

топла светлина. Минавам през вратата и сякаш попадам сред великолепието и блясъка

на самия залез. Ръката на Тобиас бавно се плъзга по линиите на родословното му дърво,

но някак вяло, като че ли той мисли за нещо съвсем различно.

Мисля, че усещам онази мания, онази обсебеност, за която ми говореше Амар. Знам,

че Тобиас всеки ден гледа родителите си на мониторите, а сега е в тази зала при имената

им, макар че тук няма нищо, което той вече да не знае. Бях права, когато му казах, че е

отчаян – отчаян да има майка в лицето на Евелин и да не бъде увреден, – но никога не

съм се замисляла, че тези две неща са свързани. Не разбирам какво е да мразиш

потеклото си и в същото време да копнееш за любовта на същите хора, които

представляват това твое потекло. Как никога досега не съм видяла този разрив в

сърцето му? Как не съм осъзнала, че освен всичките му силни страни, в него има и болка,

и рани?

Кейлъб ми каза, че според майка ни във всеки един от нас има зло и първата стъпка,

която правим, за да обикнем някого, е да си признаем, че носим същото зло в себе си и

да му простим.

Как съм могла да развявам отчаянието му като обвинение в лицето му? Нима аз съм

по-добра? Нима не съм позволявала лошото в мен да ме заслепява?

– Здрасти – казвам и прибирам листа на Кейлъб в задния си джоб.

Той се обръща. Лицето му е строго, изопнато, каквото беше през първите седмици от

познанството ни. Като човек, който охранява мислите си от посегателство.

– Виж – започвам. – Мислех, че ми е нужно време да реша дали мога да ти простя, или

не. Но сега знам, че не си ми направил нещо, за което да трябва да ти прощавам, освен

може би, че ме обвини в ревност от Нита...

Той понечва да ме прекъсне, но аз слагам длан на устните му, за да го спра.

– Ако останем заедно, ще се налага да ти прощавам отново и отново. Ако искаш това,

ще трябва и ти да ми прощаваш отново и отново, защото ще правим грешки. Така че не

прошката е въпросът. Това, което наистина се опитвах да си изясня, е дали сме

подходящи един за друг.

През целия път на връщане от покрайнините обмислях думите на Амар, че при всяка

връзка се получават проблеми. Спомних си за родителите си – та те се караха повече от

всяко друго семейство Аскети, което познавах, но въпреки това бяха един до друг всеки

Божи ден и умряха заедно.

После помислих колко силна съм станала и колко добре се чувствам в собствената си

кожа, как през цялото време Тобиас ми повтаря, че съм силна, че ме уважава, че ме

обича, че заслужавам да бъда обичана.

– И? – Гласът му, ръцете му, очите му, всичко в него издава несигурност.

– И... – продължавам. – И все още мисля, че ти си единственият човек, достатъчно

силен, за да ме направи и мен по-силна.

– Така е – казва някак грубо.

И го целувам.

Ръцете му ме обгръщат и ме притискат, повдигат ме на пръсти. Заравям лице в

гърдите му и затварям очи. Просто вдишвам чистия аромат на вятър, аромата на Тобиас.

Преди си мислех, че когато хората се влюбят, те се приземяват на някакво място и

нямат избор, освен да останат там. Може би е така, но само в началото. Не и сега, след

толкова време.

Да, аз се влюбих в него, но останах с него не защото се очакваше да го направя, или

защото не си намерих някой друг. Останах с него, защото избрах да го направя. Избирам

го всеки ден, когато отворя очи, всеки ден, когато се караме или не си казваме истината,

или се разочароваме един друг. Избирам го отново и отново. И той избира мен.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÑÅÄÌÀ

Òðèñ

Пристигам в офиса на Дейвид за първото си събрание на консултантите. Точно

десет часът е и Дейвид влиза в инвалидната си количка. Изглежда по-блед от предишния

път, когато го видях, под очите му има черни кръгове, подобни на синини.

– Здравей, Трис – казва. – Нямаш търпение, нали? Съвсем навреме си дошла.

Все още усещам в тялото си тежестта от серума на истината, който Кейлъб, Кара и

Матю тестваха върху мен рано сутринта. Опитваме се да разработим по-силна негова

версия, за да може да влияе и на генетично чисти хора. Потискам чувството за тежест и

изричам:

– Разбира се, че нямам търпение! Това е първото ми събрание. Искаш ли да ти

помогна? Изглеждаш изморен.

– Добре, добре – съгласява се той.

Минавам зад стола, хващам дръжките му и започвам да го избутвам напред.

– Май наистина съм изморен – въздъхва Дейвид. – Цяла нощ не съм лягал, за да се

занимавам с поредната криза.

– Каква криза? – питам.

– Скоро ще разбереш. Да не избързваме.

Казва да завия вдясно и тръгваме по слабо осветения коридор на терминал 5 – така

пише на табелката. Дейвид ми обяснява, че надписът е останал от времената, когато

това място е било летище. Няма никакви прозорци, никакъв намек за външния свят.

Почти усещам как стените ме затискат, сякаш самият терминал се бои от чужди очи. О,

само ако знаеха моите очи какво търсят…

Докато бутам инвалидния стол, поглеждам ръцете на Дейвид, впити в облегалките.

Кожата около ноктите му е зачервена, сякаш цяла нощ я е гризал със зъби, а самите му

нокти са нащърбени. Спомням си как моите собствени ръце изглеждаха по същия начин,

когато виденията от симулациите на страха по време на инициацията ми в кастата на

Безстрашните завладяваха всеки мой сън. Може би Дейвид се тормози по същия начин

от спомена за симулационната атака?

„Не, няма да го съжалявам – мисля си. – Направил го е веднъж, ще го направи

отново.“

– Тук сме – обажда се той и аз избутвам количката през двойната врата. Изглежда,

консултантите са дошли по-рано. Пият кафе и от време на време разбъркват захарта с

пластмасови бъркалки. Повечето са мъже и жени на възрастта на Дейвид. Има и някои

по-млади – Зоуи също е тук и ми се усмихва леко напрегнато, но учтиво, както винаги.

– Хайде да се организираме и да започваме – казва Дейвид и наглася количката си зад

централното място на масата. Сядам на един от столовете до стената, а Зоуи се

настанява до мен. Очевидно не е разрешено на младите да сядат край масата до

големите клечки. И така е добре, ще мога да подремна, ако стане много скучно. Макар че

новата криза на Дейвид очевидно е доста сериозна, щом го е държала буден цяла нощ.

– Снощи ми се обадиха от контролната зала и ми съобщиха, че Чикаго е на ръба на нов

конфликт. Бивши членове на кастите са се обединили в групата на Преданите и са

решили да въстанат срещу контрола на безкастовите. Атакували са складовете за

оръжие на Евелин Джонсън. Това, което не знаят, е, че Евелин е открила ново оръжие –

цял склад със серума на смъртта, скрит в централата на Ерудитите. Както знаем,

серумът действа на всички, дори на Дивергентите. Ако Преданите нападнат безкастовите

и Евелин Джонсън им се противопостави, жертвите ще бъдат ужасно много. Това ще

бъде катастрофа.

Забивам поглед в земята, а всички в стаята започват да говорят едновременно.

– Тишина! – нарежда Дейвид. – Както знаем, градовете вече са застрашени от

затваряне, ако не успеем да убедим висшестоящите, че сме способни да ги

контролираме. Поредната революция в Чикаго само ще затвърди мнението на

правителството, че експериментите и усилията ни в тази насока са се изчерпали и вече са

излишни. Не можем да си позволим това, ако искаме да продължим борбата си срещу

генетичните увреждания.

Някъде иззад умората и напрежението му усещам решителност. Вярвам му, знам, че

няма да позволи това да се случи.

– Време е да използваме серума на паметта върху всички в експеримента и да го

рестартираме – казва той. – Мисля, че серумът на паметта трябва да се приложи във

всичките четири експериментални града.

– Да ги рестартирате? – ахвам, не мога да се стърпя. Всички погледи се насочват към

мен. Май са забравили, че сред тях има доскорошен участник в експериментите.

– Рестартиране означава, че ще бъде изтрита паметта на всички в градовете –

пояснява Дейвид. – Правим това, когато нещата са застрашени от провал. Направихме го

в началото, по време на създаването на експериментите с модифициране на

поведението. Последният път беше в Чикаго, няколко поколения преди теб – казва и ми

се усмихва доста странно. – Защо според теб има толкова много разрушения в сектора

на безкастовите? Имаше въстание и се наложи да го потушим колкото е възможно по-

тихо.

Седя вцепенена. Представям си разрушените шосета, изпочупените прозорци,

изпопадалите стълбове в сектора на безкастовите. Такива разрушения няма никъде

другаде, дори и на север от моста, където сградите пустеят, но като че ли са били

изпразнени доброволно. Винаги съм си мислила, че разрушените сектори в Чикаго са

доказателство какво се случва, когато хората живеят без общност. Бях ги приела като

логичен резултат какво се получава, когато нямаш собствена каста. Никога не ми е

минавало през ума, че са следа от бунт, последван и от... рестартиране.

Повдига ми се от гняв. Искат да спрат революцията, не за да спасят животи, а за да

запазят жалкия си експеримент. Как така? Защо вярват, че имат право да посягат върху

паметта на хората? Върху самосъзнанието им? С лека ръка, само защото така им

изнася?

Разбира се, знам защо го правят. За тях хората в града са само контейнери за

генетичен материал – генетично увредени, ценни заради коригираните си гени, а не заради

умовете и сърцата си.

– Кога? – пита единият от консултантите.

– След четиридесет и осем часа – отговаря Дейвид.

Всички кимват, сякаш това е най-разумното нещо.

Спомням си какво ми каза в кабинета си: „Ако ще печелим битката срещу генетичните

увреждания, ако заедно ще се борим да не затворят експерименталните градове, ще се

наложи да правим жертви. Разбираш това, нали?“.

Тогава, още тогава трябваше да се досетя, че този човек е в състояние да жертва

хиляди спомени на генетично увредени хора, хиляди животи, само и само да запази

контрола си над експериментите. Дори няма да се замисли за някаква алтернатива,

изобщо не му минава през ума, че си струва да си направи труда да ги спасява.

В крайна сметка, те са просто увредени.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÎÑÌÀ

Òîáèàñ

Вдигам крак на рамката на леглото на Трис и си завързвам обувката. Поглеждам

през прозореца. Слабата следобедна светлина се отразява в корпусите на самолетите и

сякаш ми намига. Генетично увредени хора в зелени униформи се суетят около

самолетите и им правят последна проверка.

– Как вървят нещата с проекта на Матю? – питам Кара, която е седнала две легла

през моето. – Трис пожела да пробват новия си серум върху нея рано сутринта, но не

съм я виждал от тогава.

Кара реши косата си с четка. Преди да ми отговори, се оглежда, за да се увери, че в

стаята няма никой.

– Не съвсем добре. Оказа се, че Трис има имунитет и към новата версия на серума.

Нямаше никакъв ефект. Странно как гените на човек могат да го направят толкова

устойчив на манипулации от всякакъв вид.

– Може би не опира до гени, а до някакъв свръхчовешки инат – казвам и се навеждам

да вържа другата си обувка.

– О, нима сме минали към онази част от скъсването, когато започваме да сипем обиди

по другия? – казва тя. – Имам голям опит в това, натрупах го след смъртта на Уил.

Тогава можех да кажа доста неща по неин адрес, най-вече за носа ѝ.

– Не скъсахме – усмихвам се. – Но е хубаво да знам, че имаш такива топли чувства

към приятелката ми.

– Извиняй. Не знам защо реших, че сте се разделили – изчервява се Кара. – Чувствата

ми към приятелката ти са доста смесени, но като цяло я уважавам с цялото си сърце.

– Знам, само се пошегувах. Човек рядко може да те види объркана и е приятно.

Кара ме стрелва с гневен поглед.

– Освен това – продължавам, – не разбирам какво ѝ е на носа?

Вратата на стаята се отваря и Трис влиза. Очите

са обезумели, а косата

е

рошава, сякаш я е скубала. Не обичам да я виждам такава. Когато е гневна, имам

чувството, че земята под мен изчезва и нямам на какво да стъпя. Приближавам се до нея

и погалвам косата ѝ, за да я приведа в някакъв вид.

– Какво стана? – питам и слагам ръка на рамото ѝ.

– Събранието на консултантите – казва Трис и бавно тръгва към леглото. Сяда и

ръцете ѝ увисват покрай тялото като прикачени с конец.

– Мразя да повтарям чужди реплики, но... какво стана? – пита и Кара.

– Съветът прие план – отговаря Трис и тръсва глава, сякаш за да махне от косата си

невидим прах. – Голям план.

И ни разказва. Докато говори, преминава от състояние на краен гняв до наивно

удивление. Подскача, после отново се отпуска и когато приключва, остава седнала с

ръце под себе си, докато китките ѝ не почервеняват.

Сядам до нея, прегръщам я и се заглеждам през прозореца. Суматохата около

самолетите продължава. Накацали като птици, готови за излитане всеки миг. След два

дни тези самолети ще пуснат серума на паметта под формата на вирус върху целия град.

– Какво мислиш да правиш? – пита Кара.

– Не знам. Не знам кое е правилно и кое е грешно.

Колко си приличат. Кара и Трис. Две момичета, изострени от загубата. Разликата

между тях е, че загубата на Кара я е направила уверена, а Трис е запазила несигурността

си, брани я, въпреки всичко, което е преживяла. Все още подхожда към нещата с въпрос,

вместо с отговор. Ето това ми харесва в нея.

Няколко секунди всички мълчим, докато не решавам да изрека мислите си на глас.

– Не могат да го направят – казвам. – Не могат да изтрият всички. Не би трябвало да

притежават такава сила и такава власт. Щеше да е много по-лесно, ако си имахме работа

със съвсем различни хора, които са способни да се вслушват. Може би тогава щяхме да

намерим баланса между запазването на експеримента и убеждаването им в някакви нови

възможности.

– Може би ни трябва нова група учени – въздъхва Кара. – И да уволним тези.

Лицето на Трис се изопва, тя разтърква челото си, сякаш иска да изтрие главоболието

си.

– Не – казва. – Няма нужда да правим това.

Тя ме поглежда и светналите ѝ очи ме заковават на място.

– Серумът на паметта – продължава. – Алън и Матю са разработили нов начин на

действие на серума, разпространява се като вирус. Така че да могат да го пуснат във

въздуха и да заразят всички, без да се налага да инжектират никого. Така мислят да го

направят. Но ние можем да приложим същото върху тях. – Колкото повече идеята се

оформя в съзнанието , толкова по-бързо говори. Вълнението е като зараза, започва да

бълбука и в мен, сякаш идеята е моя, а не нейна. Но все ми се струва, че Трис не

предлага решение на проблема, а нещо, което ще ни доведе до нов проблем. – Да

рестартираме всички в Бюрото и да ги препрограмираме, но без омразата им към

генетично увредените. Да махнем елемента на пропаганда. Никога повече няма да

подложат на риск живота и съзнанието на хората в експеримента. Страховете и

опасността ще си отидат завинаги.

Кара я поглежда учудено.

– Но ако изтрием паметта им, няма ли да изтрием и познанието им? Няма ли да станат

напълно безполезни?

– Не знам. Мисля, че има начин да се програмира кое и до каква степен да бъде

изтрито. Зависи в коя част на мозъка се съхранява определено знание и умение. Как

иначе първите безкастови са знаели как да си връзват обувките и как да говорят? – Трис

скача на крака. – Трябва да питаме Матю, той знае как работи серумът.

Ставам и я спирам. Слънчевите лъчи падат косо върху крилете на самолетите и ме

ослепяват, не виждам лицето ѝ.

– Трис, чакай. Наистина ли искаш да изтриеш паметта на всички хора тук против волята

им? Това не е ли същото, което те планират да направят с нашите роднини и приятели?

Прикривам очите си от ослепителната светлина, за да посрещна студения поглед –

зная, че ще видя точно това изражение. Сега изглежда някак състарена, сурова и

решителна, но и уморена от бремето на малкото си, но трудни години. Аз самият се

чувствам по същия начин.

– Тези хора нямат никакво уважение към човешкия живот – казва тя. – Искат да

изтрият паметта на всички наши близки, приятели и съседи. Те са отговорни за смъртта

на почти цялата ни бивша каста! – Трис прави крачка встрани, минава покрай мен и

тръгва към вратата. – Имат късмет, че няма да ги избия.

ÃËÀÂÀ

ÒÐÈÄÅÑÅÒ È ÄÅÂÅÒÀ

Òðèñ

Матю слага ръце зад гърба си.

– Не, не, серумът не изтрива цялото познание на човека. Мислиш ли, че ще създадем

нещо, което да превръща хората в бебета, които не знаят как да ходят, да говорят, да се

хранят? Серумът атакува определени данни – как се казваш, къде си израснал, как се е

казвала първата ти учителка, – но не влияе на останалото познание. Как да ходиш, как да

караш колело, кола. Тази информация остава непокътната.

– Много интересно – обажда се Кара. – Наистина ли работи така селективно?

С Тобиас се споглеждаме. Няма нищо по-интересно от разговор между Ерудит и човек,

който при други обстоятелства също би станал Ерудит. Стоят един до друг, говорят

разпалено и в един момент и двамата ръкомахат и си обясняват едни и същи неща.

– Няма начин да не бъдат засегнати важни спомени – казва Матю. – Но ако знаем

какви са били познанията на човека, ако знаем каква е била историята му, можем да го

научим на тези неща отново в периода, когато е напълно объркан след рестарта. Точно

тогава хората се поддават лесно и възприемат всичко много бързо, така че доста знания

могат да се възстановят.

Облягам се на стената.

– Чакай малко – казвам. – Ако Бюрото натовари серума на тези самолети, ще остане

ли серум, който да се приложи на някои хора тук?

– Ще трябва първи да го вземем – отоваря Матю. – И то много бързо. Имаме по-малко

от четиридесет и осем часа.

Кара, изглежда, изобщо не е чула думите ми, защото пита:

– След като изтриете паметта им, нали трябва да ги програмирате наново, да им

вложите нови спомени. Как става това?

– Трябва да ги обучим наново. Както вече казах, хората са доста неориентирани

първите няколко дни, което означава, че се контролират по-лесно – Матю сяда на стола и

се завърта веднъж. – Можем да им направим един съвсем различен час по история. Да

им разкрием фактите, а не да им показваме пропагандата.

– Можем да използваме слайдовете със снимките от покрайнините и това да е първият

им урок по история – предлагам. – А също и снимките от някогашните войни между

генетично чисти хора.

– Страхотно! – кимва Матю. – Но имаме сериозен проблем. Серумът на паметта е в

лабораторията за оръжия, където Нита се опита и не успя да проникне.

– Аз и Кристина трябваше да говорим с Реги – обажда се Тобиас. – При тези

обстоятелства обаче, мисля, че трябва да се говори с Нита.

– Прав си – казвам. – Да вървим да видим къде е сбъркала.

Когато пристигнах за първи път тук, тази сграда ми се стори необятна и имах

чувството, че никога няма да мога да се ориентирам в нея. Сега няма нужда да следвам

знаците, за да стигна до болницата. Тобиас също познава всеки коридор. Странно е как с

времето местата сякаш се свиват и стават съвсем обикновени.

Вървим рамо до рамо и мълчим, но усещам, че иска да ми каже нещо. Най-сетне

решавам да го попитам:

– Какво има? Не каза почти нищо по време на срещата.

– Аз просто... не съм сигурен, че това е най-правилното нещо, което можем да

направим. Те искат да изтрият паметта на нашите приятели, а ние решаваме да изтрием

тяхната?

Обръщам се към него и леко докосвам раменете му.

– Тобиас, имаме четиридесет и осем часа да ги спрем. Ако се сещаш за друг начин, по

който да спасим града си, кажи ми го. Ще го чуя с удоволствие.

– Не се сещам. – Тъмносините му очи са тъжни. – Но действаме отчаяно, за да спасим

нещо, което е важно за нас. Точно като Бюрото. Каква е разликата между нас и тях

тогава?

– Разликата е в това кое е правилно – казвам твърдо. – Хората в града като цяло са

невинни. А хората, които дадоха серума на Джанийн, са виновни.

Той се смръщва, явно продължава да не е съгласен. Въздъхвам.

– Виж, ситуацията е крайно неприятна. Но когато трябва да избираш между два лоши

варианта, обикновено избираш този, който би спасил хората, които обичаш. Просто го

правиш. Нали?

Той протяга силната си топла ръка, хваща моята и казва:

– Да.

– Трис! – Кристина излита през двойната врата на болницата. Питър тича след нея, а

косата му е гладко сресана настрани.

В първата секунда решавам, че е развълнувана и надеждата изпълва всяка празнина

в тялото и съзнанието ми. Може би Юрая се е събудил?

Но колкото повече се приближава към нас, толкова по-ясно става, че не е

развълнувана. Бясна е. Питър застава зад нея и скръства ръце.

– Току-що говорих с лекаря. Каза, че Юрая няма да се събуди. Никога. Каза, че нямал

никаква мозъчна дейност.

Раменете ми се огъват, сякаш някой е хвърлил огромен товар върху тях. Разбира се,

знаех, че може и да не се събуди, но таях надежда. Сега тъгата надвива надеждата,

поглъща я с всяка следваща дума на Кристина.

– Искаха да го изключат от поддържащите системи, но ги молих едва ли не на колене

да не го правят. – Тя избърсва сълзите от лицето си. – Най-накрая докторът ми каза, че

ще ми даде четири дни, за да успея да кажа на семейството му.

Семейството му. Зийк е в града, а също и Безстрашната им майка. Не се бях

замисляла, че не знаят за случилото се, а ние така и не сме си направили труда да им

кажем. Бяхме прекалено заети с...

– След четиридесет и осем часа ще изтрият паметта на всички в града – изричам и се

вкопчвам в ръката на Тобиас. Той изглежда като попарен. – Ако не ги спрем, Зийк и майка

му ще го забравят.

Ще да го забравят, преди да имат възможност да си кажат последно сбогом. Ще бъде

сякаш никога не е съществувал.

– Моля? – ококорва се Кристина. – Моето семейство е там! Не може да направят това

с всички! Не е възможно, нали?

– Възможно е и могат да го направят много лесно – обажда се Питър. Бях забравила

за него.

– А ти пък какво правиш тук? – сопвам му се.

– Дойдох да видя Юрая. Или си издала закон срещу това?

– Та на теб никога не ти е пукало за него! С какво право идваш?

– Трис! – прекъсва ме Кристина. – Не сега!

Тобиас се колебае с отворена уста, като че ли думите се съпротивляват:

– Трябва да влезем в града. Матю каза, че има начин хората да се ваксинират срещу

серума на паметта, нали? Ще влезем, ще ваксинираме семейството на Юрая просто за

всеки случай и ще ги доведем тук, за да се сбогуват с него. Трябва да го направим утре,

преди да е станало твърде късно. Можем да ваксинираме и твоето семейство, Кристина.

А аз ще кажа на Зийк и на майка му Хана какво се е случило.

Кристина кимва, а аз стискам ръката ѝ, за да я уверя, че всичко ще е наред.

– И аз тръгвам с Тобиас – казва Питър. – А ако се възпротивиш на решението ми, ще

кажа на Дейвид какви си ги намислила.

Всички млъкваме и го зяпваме. Не зная защо Питър иска да се върне в града, но едва

ли от това ще излезе нещо добро. Само че не можем да си позволим Дейвид да научи за

плановете ни. Не и сега, когато нямаме никакво време.

– Добре – кимва Тобиас. – Но ако се опиташ да направиш някаква поразия, лично аз

ще те пребия и ще те заключа в някоя изоставена сграда, където никой да не може да те

намери.

Питър завърта очи с досада.

– Как ще стигнем до града? – пита Кристина. – Тук не раздават ей така коли и камиони.

– Обзалагам се, че можем да убедим Амар да ви закара – казвам. – Днес ми сподели,

че винаги е доброволец за патрулите. Сигурна съм, че няма да откаже да помогне на

Юрая и на семейството му.

– Май е редно аз да го помоля – предлага Тобиас. – Освен това, някой трябва да

остане при Юрая, за да следи докторите да не го изключат. Не им пречи, въпреки че са

обещали. Но не Питър, Кристина да остане. – Тобиас потърква татуировката си на

Безстрашен на врата си, сякаш иска да я изтрие, да я махне от тялото си. – А аз трябва

да помисля как да съобщя на семейството му, че е загинал... след като обещах да се

грижа за него.

– Тобиас... – понечвам да го успокоя, но той вдига ръка да ме спре, обръща се и си

тръгва. После спира, поглежда ме и казва:

– Вероятно няма да ме пуснат при Нита.

Понякога е много трудно да прецениш как да се погрижиш за всички. Докато гледам как

Тобиас и Питър се отдалечават по коридора, старателно спазвайки разстояние един от

друг, си мисля, че може би Тобиас има нужда от някой, който да изтича след него. Защото

хората винаги го оставят да си тръгне сам, да се оттегли – през целия му живот. Но е

прав. Той трябва да направи това заради Зийк, а аз трябва да отида да говоря с Нита.

– Хайде – обажда се Кристина. – Времето за посещения почти свършва, затова се

връщам при Юрая.

Преди да тръгна към стаята на Нита, която се познава по охраната отпред, спирам

пред прозореца на Юрая. Кристина влиза и сяда на стола до него. Беше седяла толкова

дълго на този стол, че е запазил формата на тялото ѝ.

Отдавна не съм говорила с нея като приятелка. И от колко време не сме се смели!

Изгубих се в мъглата на Бюрото, изгубих се в измамната идея, че принадлежа на това

място.

Влизам и заставам до нея. Юрая дори не изглежда ранен – няколко синини, няколко

драскотини, – нищо, от което се умира. Нищо видимо. Накланям глава, за да видя

татуираната зад ухото му змия, сякаш за да се уверя, че това наистина е той. Знам, че

човекът в леглото е Юрая, но не изглежда като него, не и без ослепителната му усмивка

и блесналите му тъмни очи.

– Не бяхме чак толкова близки – проговаря Кристина. – Само... накрая. Преди самия

край. Защото беше загубил човек, когото обича, а аз също...

– Знам – казвам. – Ти много му помогна.

Придърпвам един стол и сядам до нея. Тя хваща ръката му, а пръстите му са все така

отпуснати и безжизнени.

– Понякога си мисля, че съм загубила всичките си приятели – казва тя.

– Не си загубила Кара. Нито пък Тобиас. Не си загубила мен. Никога няма да ме

загубиш.

Тя се обръща и се прегръщаме в непрогледната мъгла на мъката. По същия отчаян

начин, както когато тя ми каза, че ми прощава за убийството на Уил. Пак така се

държахме за единственото, което имахме – отчаянието. Нашето приятелство не се огъна

под онази огромна тежест – та аз убих човека, когото тя обичаше толкова много.

Устояхме на толкова много загуби. Всяка друга връзка би се разрушила под такъв товар.

Но по някаква необяснима причина нашата устоя.

Оставаме така вкопчени една в друга, докато отчаянието намалее.

– Благодаря – казва накрая тя. – И ти няма да ме загубиш. Никога.

– Ако някога е съществувала вероятност да те загубя, то тя остана далеч зад нас –

усмихвам се. – Слушай, трябва да ти кажа последните неща, които се случват тук.

И

разказвам за плана да спрем Бюрото да рестартира града. Докато говоря, си

мисля за хората, която тя би загубила – сестра си, майка си, баща си. Всички тези

неразрушими връзки ще бъдат заличени, изтрити, изхвърлени в кофата за боклук. В

името на генетичната чистота.

– Съжалявам – казвам. – Знам, че искаш да помогнеш, но…

– Няма защо да съжаляваш – прекъсва ме тя и поглежда към Юрая. – Радвам се, че

ще си ида в града. – Кимва няколко пъти. – Ти ще ги спреш, няма да рестартират

експеримента. Знам, че ще ги спреш.

Дано да е права!

Остават само десет минути, докато затворят болницата за посетители. Тръгвам към

стаята на Нита. Охранителят вдига очи от книгата си и ме поглежда въпросително.

– Мога ли да вляза? – питам.

– Не, никой не може да влиза при нея.

– Аз я прострелях. Това нищо ли не ти говори?

– Е – вдига рамене след известно чудене, – ако обещаеш да не я прострелваш пак. И

след десет минути да си навън.

– Става.

Кара ме да си сваля якето, за да ме провери за оръжие, и чак след това ме пуска.

Нита поглежда към вратата, доколкото това е възможно. Половината тяло е в гипс.

Едната ръка е закопчана с белезници за рамката на леглото. Като че ли може да избяга

в този гипс и с тази рана! Косата ѝ е разрошена и на възли, но е все така хубава.

– Какво правиш тук? – пита.

Не отговарям. Оглеждам ъглите на стаята за камери и виждам една точно срещу

леглото ѝ.

– Нямат микрофони – казва тя. – Тези работи не ги правят тук, само в града.

– Това е добре. – Придърпвам един стол и сядам срещу нея. – Дойдох, защото ми е

нужна информация и само ти можеш да ми я дадеш.

– Вече им казах всичко, което считам, че трябва да знаят – поглежда ме гневно. –

Нямам какво повече да казвам. Особено на тази, която ме простреля.

– Ако не те бях простреляла, нямаше да съм любимката на Дейвид и нямаше да знам

всичко, което знам сега. – Хвърлям поглед към вратата. Параноята ме притиска, но едва

ли някой ще седи да подслушва. – Имаме нов план. Аз и Матю. И Тобиас. Но трябва да

влезем в лабораторията за оръжия.

– И си решила, че мога да ти помогна? – Нита клати глава. – Самата аз не успях да

вляза, помниш, нали?

– Искам да знам повече за охранителната система. Само Дейвид ли знае паролата?

– Не само той. Това би било глупаво. Шефовете му също я знаят, но тук, в Бюрото, е

единственият човек, да.

– Какво става, ако взривиш входа?

Тя свива устни толкова силно, че те почти изчезват от лицето

, и се заглежда в

гипсираното си тяло.

– Активира се серумът на смъртта. В аерозол е и нищо не може да го спре. Дори и да

си облечен със специално облекло, в крайна сметка си намира начин да се добере до

кожата ти. Само че с предпазно облекло отнема малко повече време. Така пише в

описанието му.

– Значи автоматично убиват всеки, който се опита да влезе без паролата?

– И това те изненадва?

– Май не – казвам и облягам лакти на коленете си. – И няма никакъв друг вариант да

се влезе, освен с кода на Дейвид?

– Който, както сама видя, той няма никакво желание да споделя – казва тя.

– Има ли някакъв шанс генетично чист да се пребори със серума на смъртта?

– Не, никакъв.

– Повечето генетично чисти не могат да устоят на серума на истината, но аз мога –

казвам.

– Ако искаш да си играеш със смъртта – давай. Аз приключих с това – отвръща

уморено и отпуска глава на възглавницата си.

– Последен въпрос. Ако, да речем, реша да си поиграя със смъртта, откъде мога да

намеря експлозив?

– И си си въобразила, че ще ти кажа...

– Не мисля, че ме разбираш добре. Ако планът ни успее, няма да гниеш в затвора,

докато умреш. Ще се оправиш и ще си напълно свободна. Така че е в твой интерес да ми

помогнеш.

Тя ме гледа, сякаш се опитва да разбере колко тежа и колко съм висока. Ръката

опъва белезниците и металът се впива в китката ѝ.

– Реги има експлозиви – отговаря. – Може да ти обясни как да ги използваш, но не е

много сръчен, когато трябва да се действа, затова, за Бога, не го вземай със себе си,

освен ако не искаш да си детегледачка.

– Разбрах.

– Кажи му, че за да разбиеш тези врати, ти трябва двойно количество експлозив. Не са

като другите, изключително устойчиви са.

Кимвам. Поглеждам часовника си – времето изтече. Ставам и връщам стола на

мястото му в ъгъла.

– Благодаря за помощта – казвам.

– Какъв е планът? – пита тя. – Ако нямаш нищо против да ми споделиш.

Спирам и се поколебавам как да се изразя най-точно.

– Да речем, че изразът „генетично увреден“ ще бъде заличен от речника на всички.

Охранителят отваря вратата, вероятно за да ми се разкрещи, че се бавя, но аз вече

вървя към него, така че си замълчава. Поглеждам през рамо. На лицето на Нита се е

появила съвсем плаха усмивка.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÒÀ

Òîáèàñ

Амар се съгласи да ни вкара в града. Не се наложи да го убеждавам, защото е

жаден за приключения, както и предполагах. Решаваме да се съберем след вечеря с

Кристина, Питър и Джордж, който трябва да намери камион.

След това се връщам в хотелската стая, лягам на леглото и захлупвам лицето си с

възглавницата. Какво да кажа на Зийк? „Много съжалявам, просто направих нещо, което

мислех за правилно, но се оказа грешка, и понеже всички останали се грижеха за Юрая,

аз не мислех, че...“

Минавам през всякакви сценарии. Хората влизат и излизат от стаята, отоплението ту

се включва, ту се изключва, а аз лежа и се мъча да измисля какво да кажа. Решавам да

не се оправдавам, няма смисъл. После започвам да планирам с какъв тон, с какви

жестове, как... Накрая се вбесявам, хвърлям възглавницата в стената и сядам. Кара,

която точно изглажда с длан несъществуващите гънки на съвсем чистата си риза,

подскача от уплаха.

– Мислех, че спиш – казва.

– Извинявай.

Тя приглажда косата си, за да се увери, че всеки кичур е добре прибран. Движенията

са толкова бавни и премерени, че ми напомня как със същото внимание музикантите на

Миротворците опъват струните на банджото.

– Искам да те питам нещо – казвам. – Лично е.

– Добре – съгласява се тя и сяда срещу мен на леглото на Трис. – Питай.

– Как намери сили да простиш на Трис, след като уби брат ти? Ако си

простила,

разбира се.

– Хм... – Кара скръства ръце пред тялото си. – Понякога си мисля, че съм

простила... друг път не съм сигурна. Не знам как. Все едно да попиташ някой как

продължава да живее, след като е загубил близък човек. Просто го правиш, прощаваш.

На другия ден се събуждаш и пак прощаваш, и продължаваш да живееш. Всеки ден.

– А има ли нещо, което тя направи, за да не те боли толкова?

– Защо питаш? – Кара слага ръка на коляното ми. – Заради Юрая ли?

– Да – казвам твърдо и размърдвам крака си, за да отместя ръката . Нямам нужда

да ме потупват и да ме успокояват. Не искам да ме гледа с нежните си състрадателни

очи, с разбиращо извитите си вежди, не ми трябва мекият

нежен глас. Не искам да

задушава емоция, която предпочитам да запазя.

– Добре – казва тя, става и отново зазвучава делово. – Мисля, че най-важното нещо,

което тя направи, бе че призна, без да се оправдава. Има разлика между това да си

признаеш и да се оправдаеш. При оправданието неминуемо се опитваш да смекчиш

нещата, да търсиш извинение за нещо, което не може да се бъде извинено. А

признанието е да кажеш жестоката истина за престъплението, което си извършил. Точно

от това имах нужда. И след като признаеш истината пред Зийк, няма да е зле да го

оставиш сам толкова дълго, колкото му е необходимо. Това е всичко, което можеш да

направиш.

Кимвам.

– Но... Фор – добавя тя. – Не ти уби Юрая, не ти сложи експлозивите, които го

раниха. Не ти измисли този план.

– Но аз участвах в него.

– О, я стига! Млъкни вече! – казва го с усмивка. – Случи се. Беше ужасно. Ти не си

съвършеното човешко същество. Никой не е. Не бъркай тъгата си с вина!

Оставаме погълнати от самотата на тишината в празната стая. Опитвам се да пусна

думите ѝ в съзнанието си.

Вечерям с Амар, Джордж, Кристина и Питър. Седнали сме между шалтера с храната и

няколко кофи за отпадъци. Супата в чинията ми изстива, преди да я изям.

Амар ни казва къде и кога да се срещнем. След това отиваме в коридора близо до

кухнята, за да не ни гледат, и той изважда малка черна кутийка със спринцовки. Дава по

една на Кристина, на Питър и на мен, заедно с антибактериални кърпички. Само Амар би

се сетил да се погрижи за кърпички!

– Какво е това? – пита Кристина. – Няма да си го бия, преди да знам какво е.

– Добре – казва Амар и вдига ръце в знак, че се предава. – Има вероятност да сме

все още в града, когато пуснат серума на паметта. Трябва да се ваксинираме с това

нещо, освен ако не държите да забравите всичко, което знаете сега. Със същото ще

инжектирате и семействата си, не се тревожете.

Кристина изпъва ръка и започва да си търси вена, а аз по навик забивам иглата във

врата си, където десетки пъти съм си бил серума на страха. По едно време го правех по

няколко пъти седмично. Амар забива спринцовката във врата си като мен. Забелязвам,

че Питър само се преструва, че си бие ваксината. Когато натиска буталото, течността

потича по врата му и той най-безцеремонно я избърсва с ръкава си.

Какво ли е да искаш да забравиш всичко?

След вечеря Кристина идва при мен и ми казва:

– Трябва да поговорим.

Тръгваме надолу по безкрайните стълби, които водят към подземията на генетично

увредените. Когато стигаме долу, тя скръства ръце. Лилава светлина пада върху устата

и носа ѝ.

– Амар не знае, че опитваме да спрем рестартирането?

– Не – казвам. – Той е лоялен на Бюрото и не искам да го забърквам.

– Наясно си, че градът е все още на ръба на война. – Сега лицето е обагрено в

синьо. – Мотивът на Бюрото да предприеме такава стъпка е, че искат да предотвратят

масовите убийства. Ако спрем... рестарта, Преданите ще атакуват Евелин, тя ще пусне

серума на смъртта и ще загинат много хора... вероятно всички. Все още съм ти ядосана,

но знам, че не искаш това. Знам, че не искаш и родителите ти да загинат.

– Ако трябва да ти отговоря честно, не ми пука за тях – заявявам.

– Не говориш сериозно – смръщва се тя. – Те са ти родители.

– О, съвсем сериозен съм. Искам да отида и да кажа на Зийк и на майка му какво не

направих за Юрая. Като оставим това настрана, не ме е грижа какво ще стане с Евелин и

Маркъс.

– Добре, може би не ти пука за напълно разрушеното ти семейство, но не може да не

ти пука от факта, че всички ще умрат! – казва тя, хваща ме здраво за рамото и ме

принуждава да я погледна в очите. – Фор, малката ми сестра е там. Ако Преданите и

Евелин започнат война, тя ще пострада, а аз няма да съм в града, за да я спася.

Видях семейството на Кристина, когато дойдоха в деня за свиждане. Тогава за мен

Кристина все още бе приказлива и шумна като всеки трансфер от Прямите. Гледах как

майка оправя якичката на ризата с горда усмивка. Ако пуснат серума на паметта,

този спомен ще бъде да изличен от съзнанието на майка . Ако ли не, семейството ще

се окаже в капана на поредната битка за надмощие.

– Какво предлагаш да направим? – питам.

Кристина ме пуска.

– Трябва да има начин да предотвратим сблъсъка, но без всички да се събудят без

спомени.

– Може би има – съгласявам се. Досега не се бях замислял за това, защото не ми се

струваше необходимо. А всъщност е много необходимо. – Имаш ли някакви идеи?

– Ако погледнеш на нещата реалистично, в случая става дума за сблъсък между

родителите ти. Майка ти срещу баща ти – казва тя. – Не можеш ли да говориш с тях, да

им кажеш нещо, което да ги спре да се избиват, повличайки покрай себе си невинни хора?

– Да говоря с тях? Да им кажа нещо? Ти имаш странно чувство за хумор. Те не

слушат никого. Няма да направят нищо, ако то не им носи лична облага.

– Значи не можеш да го направиш, така ли? Ще оставиш града да се разкъса на

парчета?

Свеждам поглед към яркозелената светлина, която пада върху обувките ми. Замислям

се. Ако имах други родители – разумни родители, които не се ръководят от болката,

гнева и жаждата за отмъщение, – можеше и да стане. Може би биха се вслушали в сина

си. За съжаление, нямам други родители, а разполагам само с тези.

Разбира се, мога да направя нещо, ако искам да си ги върна. Малко серум на паметта

в сутрешното кафе или във водата на нощното шкафче и ще са нови хора с нов живот,

без никакви спомени за чудовищните си постъпки. Тогава ще трябва да им съобщи, че

имат син. Някой ще трябва да им каже името ми.

Това е същата техника, с която мислим да излекуваме Бюрото. Защо да не го направя

и с тях?

Вдигам очи към Кристина.

– Намери ми малко серум на паметта – казвам. – Докато ти, Питър и Амар търсите

семействата си, аз ще се погрижа за тях. Може би няма да имам време да намеря и

двамата, но и единият стига.

– Как ще тръгнеш сам? Какво ще кажем на другите?

– Трябва ми... Не знам. Трябва да предизвикаме някакво усложнение, някаква

ситуация, при която да се наложи да се разделим.

– Спукана гума? – предлага тя. – Нали ще пътуваме през нощта. Мога да кажа на

Амар, че искам да спрем, за да ида до тоалетна. И тогава да срежа гумата. После ще се

наложи някой, тоест ти да тръгнеш да търсиш друг камион.

Замислям се. Мога да кажа на Амар истината какво всъщност искаме да направим, но

това означава да се захвана да разплитам възел по възел всичките лъжи, които Бюрото

му е набило в главата. А нямаме време.

Ще е много по-бързо да го излъжа. Амар знае, че баща ми ме е научил как да паля

двигателя на кола само с жиците, без ключ. Бях още малко момче, когато се сдобих с

това умение. Няма да се усъмни, ако предложа да намеря кола.

– Мисля, че ще стане – съгласявам се.

– Добре. – Кристина обляга глава назад. – Значи наистина ще изтриеш паметта на един

от родителите си?

– Как се постъпва, когато родителите ти са зли? Набавяш си нови. Ако поне единият от

тях се освободи от целия товар на миналото, може би ще могат да постигнат съгласие и

да върнат мира.

Тя ме гледа намръщено няколко секунди, като че ли иска да ми каже нещо, но накрая

просто кимва.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÏÚÐÂÀ

Òðèñ

Острата миризма на белина опарва ноздрите ми. Стоя опряна на стената до

парцала за миене на под в едно складово помещение в мазето. Едва сега започвам да

осъзнавам това, което току-що съобщих на всички – че който влезе в лабораторията за

оръжия, се нагърбва със самоубийствена мисия. Серумът на смъртта не може да бъде

спрян.

– Въпросът е – обажда се Матю – дали си заслужава да се жертва човешки живот за

това.

Намираме се в помещението, където Матю, Кейлъб и Кара работиха по новия серум,

преди планът ни да се промени. На масата пред Матю са разхвърляни колби, стъкленици,

листчета с надраскани набързо записки. Връвта, която съм свикнала да виждам на врата

му, сега е в устата му и той я дъвче разсеяно.

Тобиас се обляга на вратата със скръстени ръце. Помня, че стоеше по същия начин по

време на инициацията, докато ни гледаше как се бием. Висок, силен, мъжествен. Тогава

не бях и мечтала, че някога ще ме погледне втори път, освен може би от любопитство.

– Не е просто за отмъщение – казвам. – Не е само заради това, което причиниха на

Аскетите. А е за да бъдат спрени, преди да причинят още зло на всички хора в града, а и

в другите експериментални градове. Трябва да им бъде отнета властта да контролират

хиляди човешки животи.

– Струва си – казва и Кара. – Да се жертва един човешки живот, за да бъдат спасени

хиляди от ужасна съдба? Да се отреже клонът, на който седи Бюрото? Нима изобщо се

колебаем?

Зная какво прави Кара. Сложила е на везните един човешки живот срещу много

спомени и житейски пътеки и заключението

е изцяло базирано на резултата. Така

работи мозъкът на всеки Ерудит, а също и мозъкът на всеки Аскет. Но не съм убедена,

че имаме нужда от начина на мислене точно на тези две касти. Да се жертва един живот,

за да се спасят хиляди – разбира се, отговорът е лесен. Но трябва ли да е един от нас?

Ние ли трябва да бъдем спасителите?

Зная своя отговор на този въпрос, затова минавам директно на следващия. Кой от

нас?

Погледът ми тръгва от Матю, минава през Кара, Тобиас и Кристина, която се е

облегнала на някаква метла, и се спира на Кейлъб.

Той.

След секунда започва да ми се гади от мен.

– О, хайде, кажи го – обажда се Кейлъб и вдига очи към мен. – Просто си кажи, че

искаш аз да го направя. Всички вие го искате.

– Никой не е казал такова нещо – обажда се Матю и изплюва връвта.

– Всички ме гледате. Не си мислете, че не ми е ясно. Аз съм този, който избра да

работи за лошите, за Джанийн Матюс. Аз съм единственият, за когото не ви е грижа.

Значи аз трябва да умра.

– Защо според теб Тобиас те изведе от града, преди да те екзекутират? – Гласът ми е

тих и студен. Миризмата на белина започва да ме задушава. – Може би защото не ми

пука дали си жив, или мъртъв? Защото изобщо не ми пука за теб? А?

„Той трябва да умре“ – мисли си част от мен.

„Не, не искам да го загубя“ – настоява друга част.

Не зная коя да послушам, на коя да се доверя.

– Защо си мислиш, че не разбирам, когато ме гледат с омраза? – клати глава

Кейлъб. – Виждам презрението ти всеки път, когато благоволиш да ме погледнеш,

колкото и рядко да го правиш.

Очите му лъщят от сълзите. За първи път от моята несъстояла се екзекуция го

виждам да се разкайва. Не се оправдава, не бълва хилядите си извинения. За първи път

оттогава виждам своя брат, а не страхливеца, който ме продаде на Джанийн Матюс.

Опитвам се да преглътна, но гърлото ми е свито.

– Ако го направя... – започва той.

Аз поклащам глава отрицателно, но той вдига ръка и ме спира.

– Млъкни! – казва. – Беатрис, ако го направя, мислиш ли, че ще намериш сили да ми

простиш?

Когато някой направи грешка спрямо теб, и двамата носите поравно теглото на тази

грешка – болката ви тежи поравно. В такъв случай прошката означава само едно – да

избереш да носиш цялата тежест сам, а не да обременяваш другия. Предателството на

Кейлъб е нещо, което и двамата носим, и откакто го извърши, всичко, което исках да

стори, е да поеме своя дял от теглото. Не мисля, че съм способна да нося вината му

съвсем сама – че съм достатъчно силна или достатъчно добра.

Но го гледам как върви напред към участта си и разбирам, че трябва да бъда

достатъчно силна и достатъчно добра, ако той ще се жертва за всички ни.

– Да – отговарям задавено. – Но това не е основателна причина да правиш такова

нещо.

– Имам изобилие от причини – казва той. – Ще го направя. Разбира се, ще го направя.

Отказвам да проумея какво се е случило току-що.

Матю и Кейлъб изостават, за да пробват защитния костюм, който ще предпази брат ми

достатъчно дълго, за да влезе и да пусне серума на паметта. Изчаквам другите да се

разотидат и си тръгвам насаме с мислите си.

Преди няколко седмици бих била първата доброволка за тази мисия. И наистина тогава

отидох в централата на Ерудитите с пълното съзнание, че там ме чака само смърт. Но не

защото бях самоотвержена или смела, не. Причината да отида бе, че се чувствах ужасно

виновна и исках да се отърва от мъката и болката. Това ли е мотивът на Кейлъб?

Наистина ли трябва да му позволявам да умре, за да изплати дълга си към мен?

Вървя по коридора под дъгата от светлини. Дори не мога да си мисля за някаква

алтернатива. По-лесно ли ще ми е да загубя Кара, Кристина или Матю? Не. Истината е,

че не мога да си позволя да загубя никого от тях, защото са ми добри приятели, а

Кейлъб... не е. Дори преди да ме предаде, той ме изостави заради Ерудитите, без да

поглежда назад. Аз бях тази, която заряза инициацията си, за да отиде да го види, а той

през цялото време се чудеше какво правя там.

Колкото до мен – вече не искам да умирам. Готова съм да нося бремето на вината и

скръбта, да понеса всички трудности, които животът ще ми поднесе. Някои дни са по-

трудни от други, но съм готова да ги посрещна всичките. Този път не мога да се жертвам.

Ако трябва да съм напълно честна пред себе си, изпитах облекчение, когато Кейлъб

предложи да се жертва.

Изведнъж мисълта за това става непоносима. Стигам до хотела и се насочвам към

спалнята ни с желанието просто да се строполя на леглото и да заспя, но Тобиас ме чака

в коридора.

– Добре ли си? – пита той.

– Да, но това не е редно – казвам и докосвам челото си. – Чувствам се сякаш вече

оплаквам смъртта му. Сякаш умря още когато го видях в централата на Ерудитите,

докато бях затворена там.

Скоро след това бях признала на Тобиас, че съм изгубила цялото си семейство. И

тогава ми бе казал, че той ще бъде моето семейство.

Всичко между нас е свързано – приятелство, любов, семейство. Вече не мога да

направя разлика кое какво е.

– Аскетите имат едно учение за това, нали знаеш – казва той, – кога да позволиш на

някого да се жертва за теб, дори да е егоистично. Те казват, че ако саможертвата е

единственият начин на този човек да ти покаже, че те обича, не трябва да го спираш, а да

я приемеш. Учат, че това е най-големият дар, с който можеш да го наградиш. Така, както

майка ти и баща ти загинаха за теб.

– Не съм сигурна, че мотивът му е точно любов – казвам и затварям очи. – Струва ми

се, че по-скоро е чувството за вина.

– Може би – съгласява се Тобиас. – Но защо би се чувствал виновен за

предателството си, ако не те обичаше?

Кимвам. Знам, че Кейлъб ме обича, че винаги ме е обичал, дори когато ме е

наранявал. Но въпреки това всичко ми се струва много неправилно.

И все пак, мога да се успокоя временно с мисълта, че ако бяха живи, родителите ми

биха одобрили.

– Знам, че моментът не е много подходящ – започва Тобиас, – но искам да ти кажа

нещо.

Сковавам се от ужас. Дали няма да започне да човърка някое мое прегрешение, или

пък се кани да признае за нещо, което не му дава мира? Лицето му е безизразно.

– Исках да ти благодаря – казва тихо. – Учените тук ти казаха, че гените ми са

увредени и че нещо не ми е наред. И го доказаха с резултатите от теста. И дори аз им

повярвах.

Той докосва лицето ми, пръстите му галят бузата ми, очите му са приковани в моите,

настоятелни и напрегнати.

– Но ти никога не им повярва – продължава. – Дори и за секунда. Не престана да

настояваш, че съм... цялостен.

Слагам ръка върху неговата.

– Ами, такъв си.

– Никой не ми е казвал такова нещо досега – поглежда ме нежно.

– Заслужаваш да го чуваш по-често – заявявам решително, а очите ми се замъгляват

от напиращите сълзи. – Ти си цялостен, ти си истински човек, който заслужава да бъде

обичан, и си най-добрият човек, когото познавам.

Той навежда глава към лицето ми и ме целува.

Целувам го толкова силно и отчаяно, че чак ме боли. Пръстите ми се плъзват под

ризата му, избутвам го надолу по коридора към друга врата – на частично обзаведена

стая, в която никой никога не стъпва. Отварям вратата с лакът, вкарвам Тобиас вътре и

я затръшвам с крак.

Както аз винаги му казвам, че е ценен човек, така той винаги ми повтаря, че съм по-

силна, отколкото си мисля. И знам, без някой да ми го е обяснявал, че точно така действа

любовта, когато е истинска и чиста. Прави те нещо повече от това, което си бил, повече,

отколкото си си мислел, че някога ще бъдеш.

Това е.

Пръстите му се усукват около косата ми. Ръцете ми треперят, но не ми пука дали ще

забележи. Не се страхувам, че ще види колко неконтролируема съм. Хващам ризата му и

го придърпвам към себе си. Устните ми шептят името му.

Забравям, че Тобиас е отделен човек – вместо това имам чувството, че е част от мен,

толкова важна, колкото очите и сърцето ми. Издърпвам ризата през главата му и

погалвам разголеното му тяло. Сякаш галя своята собствена кожа.

Ръцете му сграбчват блузата ми и аз му помагам да я махне. В този момент си

спомням, че съм дребна и плоска, бледа като болен човек. Опитвам се да се прикрия.

Но той не ме гледа с укор и не иска обяснение, а се взира в мен като че ли съм

единственото нещо, което си заслужава да бъде видяно.

Не откъсвам очи от него и от това само се чувствам все по-зле – той е толкова красив!

Татуировките не загрозяват кожата му, а го превръщат в произведение на изкуството.

Преди миг си мислех, че сме идеални един за друг, но може би... само облечени.

А той продължава да ме гледа по същия начин.

Усмихва се срамежливо и плахо, после обхваща кръста ми с ръце и ме придърпва

плътно до себе си. Пръстите му галят корема ми, той се навежда, целува кожата ми и

шепне: „красива“.

И аз започвам да му вярвам.

Изправя се и притиска устните си към моите, ръцете му галят ханша ми, плъзгат се под

колана на джинсите. Докосвам гърдите му, облягам глава на тях и усещам въздишката му

в косите си.

– Обичам те – казвам. – Знаеш, нали?

– Знам.

После се навежда, подлага ръка под краката ми и ме мята на рамото си. Разсмивам се

на глас, наполовина от радост, наполовина от неувереност. Тобиас прекосява стаята и

безцеремонно ме пуска на дивана. После ляга до мен, а аз погалвам пламъците на

ребрата му. Той е силен, жилав и уверен.

И мой.

Устните ни се сливат.

Страхувах се, че ако останем заедно, ще продължим да се сблъскваме и накрая тези

сблъсъци ще ме прекършат. Но сега знам, че аз съм острието, а той – точиларският

камък.

Прекалено съм силна, за да се пречупя толкова лесно. И ставам все по-силна и по-

остра всеки път, когато го докосна.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÂÒÎÐÀ

Òîáèàñ

Първото нещо, което виждам, когато отварям очи, са летящите птици на

ключицата . През нощта се беше завила с ризата си, защото е студено, но сега ризата е

паднала настрани и лежи под тялото ѝ.

Не за първи път спим един до друг, но тази нощ е различна. Всеки предишен път сме

били близо, за да се утешаваме, да се пазим, да си вдъхваме кураж, а сега – просто

защото го искаме. И защото заспахме, преди да успеем да се доберем до общата стая.

Протягам ръка и много внимателно докосвам татуировките . Тя отваря очи, прегръща

ме и се придърпва към мен, топла, мека и крехка.

– Добро утро – казвам.

– Тихо – прошепва. – Ако не му обърнем внимание, може да си иде.

Притискам я към себе си, ръката ми е върху бедрото . Очите са широко отворени и

концентрирани, макар че се е събудила само преди секунди. Целувам бузата

,

брадичката, после устните ми се задържат върху шията. Тя ме притиска, чувам

въздишката ѝ в ухото си.

Самоконтролът ми ще изчезне напълно след пет, четири, три...

– Тобиас – прошепва тя. – Никак не искам да го казвам, не и в този миг, но... май днес

трябва да свършим няколко неща.

– Могат да почакат – казвам и целувам бавно татуировката на рамото ѝ.

– Не могат.

Отпускам се на възглавницата и телата ни се разделят. Усещам свиреп студ без

меката ѝ топлина плътно до мен.

– Да, относно това... Мислех си, че брат ти няма да е зле да се поупражнява да

стреля.

– Добра идея – казва тихо тя. – Стрелял е с пистолет... колко, веднъж? Или най-много

два пъти.

– Мога да го науча – предлагам. – Ако съм добър в нещо, то това е да се прицелвам.

И може би ще се почувства по-добре, ако се занимава с нещо.

– Благодаря ти – казва тя, изправя се и сресва косата си с пръсти. На утринната

светлина изглежда още по-светла, сякаш някой е вплел златни нишки в нея. – Знам, че не

го харесваш, но...

– Но ако искаш да забравиш какво ти причини – стискам ръката в моята, – и аз ще се

постарая да направя същото.

Тя се усмихва и ме целува.

Обирам с длан водата от косата си – така и не остана време да я изсуша. С Трис,

Кейлъб и Кристина сме на стрелбището в подземието на генетично увредените.

Помещението е студено, няма почти никаква светлина, и е пълно с какво ли не – оръжия,

наушници, каски, мишени, – всичко, от което се нуждаем. Избирам тренировъчен пистолет

с дължината и теглото на истински и го подавам на Кейлъб.

Пръстите на Трис се вплитат в моите. Всичко е толкова леко тази сутрин. Всяка

усмивка, всеки смях, всяко движение, всяка дума.

Ако успеем, след ден Чикаго ще бъде в безопасност, Бюрото ще е променено завинаги

и с Трис ще започнем живота си заедно и свободни, където и да е. Може би дори на

място, където да продам пушките и ножовете за по-полезни неща – отвертки, пирони,

мотики. Тази сутрин осъзнавам, че мога да имам всичко.

– Патроните не са истински – обяснявам. – Но са ги направили така, че максимално да

приличат на такива. Усещането ще е като от пистолета, който ще имаш.

Кейлъб подхваща оръжието с върха на пръстите си, сякаш се страхува, че ще се

разпадне в ръцете му. Засмивам се.

– Урок номер едно – не се страхувай от оръжието. Хвани го здраво. И преди си

държал такова нещо. Помниш ли като ни изкара от сградата на Миротворците с един

изстрел?

– Това не беше стреляне, а случайност – казва Кейлъб и започва да оглежда

пистолета от всички страни. Езикът му се плъзва по вътрешната страна на бузата му и я

издува, като че обмисля сериозен научен проблем. – Не на умение.

– По-добре щастлива случайност, отколкото нещастна – кимвам. – Сега можем да

поработим и върху уменията ти.

Поглеждам към Трис, тя ми се усмихва, обръща се и прошепва нещо в ухото на

Кристина.

– Вие двечките защо сте тук? Да помагате или какво, Дървената? – изричам с онзи

глас, с който им говорех като инструктор, само че сега е на шега. – Можеш да си

поупражняваш малко дясната ръка, ако си спомням правилно. И ти, Кристина!

Те са нацупват, но покорно отиват да си вземат пистолети.

– Добре, сега се обърни към мишената и махни предпазителя – казвам. Тя е в дъното

на помещението и е доста по-модерна от дървените мишени на Безстрашните. Има три

кръга – зелен, жълт и червен, така че е по-лесно да се разбира къде е попаднал

куршумът. – Искам да видя как стреляш без указания.

Той вдига пистолета, разкрачва леко крака, изпъва рамене, сякаш се кани да вдига

някаква тежест, и стреля. Оръжието рипва назад и нагоре и куршумът се забива в

тавана. Слагам ръка върху устата си, за да прикрия усмивката си.

– Няма нужда да се кикотиш – изсумтява Кейлъб, очевидно раздразнен.

– Не всичко се научава от книгите, нали? – обажда се Кристина. – Трябва да хванеш с

две ръце. Няма да изглеждаш суперпечен така, но пък и няма да стреляш по тавана.

– Изобщо не мисля дали ще изглеждам... печен!

Кристина се прицелва и стреля. Куршумът удря рамката на мишената, отскача и пада

на земята. На мястото, където е ударил, се появява светлинен индикатор. Де да имах

такава технология, когато се учех да стрелям!

– О, чудесно – казвам на глас. – Уцели въздуха около тялото на врага. Наистина

полезно!

– Малко съм позагубила тренинг – признава си Кристина, но без да се усмихне.

– Мисля, че най-лесният начин да се научиш е да гледаш как го правя аз и да

повтаряш след мен – обяснявам на Кейлъб. И заставам както винаги при стрелба –

спокойно и естествено, с две опънати напред ръце, хващам пистолета с едната и

използвам другата под нея за опора.

Кейлъб се опитва да направи същото, като започва с краката и продължава с

останалата част на тялото си. Колкото и Кристина да бърза да се майтапи с него, Кейлъб

има аналитичен ум и това му помага. Гледам как сменя ъгъла и дистанцията, как се

отпуска и ме наблюдава все по-внимателно. Наистина се старае да го направи правилно.

– Добре – казвам. – Сега остава само да се прицелиш и готово!

Поглеждам в центъра на мишената, сякаш очаквам да ме погълне. Разстоянието не ме

притеснява – куршумът ще лети право напред, също както ще го направи и ако съм по-

близо. Поемам си дъх, концентрирам се, издишам и стрелям. Куршумът се забива точно

там, където искам – в червената точка в центъра на мишената.

Правя крачка назад, за да гледам как стреля Кейлъб. Стойката и начинът, по който

държи пистолета, са правилни, но изглежда като статуя с оръжие. Поема рязко дъх,

задържа го и стреля. Този път откатът не го изплашва и куршумът попада в горния ъгъл

на мишената.

– Много добре – казвам. – Трябва просто да се отпуснеш. Много си напрегнат.

– Има защо. Можеш ли да ме виниш? – пита той. Гласът му потреперва в края на

всяка дума. Има вид на човек, който се опитва да обуздае собствения си ужас. Обучил

съм две групи послушници на Безстрашните, но на нито един мой ученик не му

предстоеше доброволно избрана смърт.

– Разбира се, че не – отговарям много тихо. – Но трябва да разбереш, че ако не

успееш да се освободиш от напрежението тази вечер, може и да не стигнеш до

лабораторията. И тогава всички губим.

Той въздъхва.

– Физическата подготовка е важна – казвам. – Но умът е още по-важен, което е добре

за теб, защото твоят е трениран. Не се упражняваш само в стрелба, но и в концентрация.

А когато си в ситуация, в която трябва да се бориш за живота си, концентрацията ще е

вече част от теб и ще си дойде съвсем естествено.

– Не знаех, че Безстрашните се учат да тренират и мозъка си – казва Кейлъб. – Трис,

може ли да ми покажеш как стреляш? Май никога не съм те виждал да го правиш, без

преди това да са те ранили.

Трис се усмихва и застава с лице към мишената. Когато за пръв път я видях да

стреля, изглеждаше много странно. Но слабото

крехко тяло вече е станало силно и

мускулесто и държи пистолета с лекота. Присвива око, премества теглото си върху

единия крак и стреля. Куршумът се забива на сантиметър от средата на мишената.

Кейлъб вдига вежди.

– Няма защо да си толкова изненадан! – казва Трис.

– Извинявай. Просто... когато беше малка, беше толкова непохватна, помниш ли? Не

знам как не съм забелязал колко си се променила.

Трис свива рамене, поглежда встрани и бузите

порозовяват. Изглежда доволна.

Кристина стреля пак и този път уцелва мишената близо до средата.

Отстъпвам назад, за да наблюдавам Кейлъб, но очите ми са приковани в Трис, която

продължава да стреля – в сигурните движения, в линията на тялото , в стабилните

ръце. Приближавам се, докосвам рамото ѝ и навеждам устни към ухото ѝ.

– Помниш ли онзи път, когато пистолетът едва не те удари в лицето?

Тя кимва и се ухилва.

– А помниш ли онзи път, когато по време на тренировка направих това? – Обвивам

тялото ѝ с ръце и притискам длан към стомаха ѝ. Тя си поема дълбоко дъх.

– Не мисля, че някога ще го забравя – казва тихо, обръща се, прокарва пръсти по

брадичката ми и ме целува. Чувам, че Кристина коментира нещо, но не

обръщам

никакво внимание. За първи път не ми пука от никого и от нищо.

След тренировката ни остава само да чакаме. Трис и Кристина вземат експлозивите от

Реги и научават Кейлъб как да борави с тях. Матю и Кара разглеждат някакви карти и се

опитват да изберат най-краткия и безопасен път до лабораториите. Аз, Кристина, Питър,

Амар и Джордж се събираме да обсъдим всички подробности около пътуването. Трис е

повикана на спешно събрание на консултантите. Матю ваксинира всички, които още не е,

срещу серума на паметта – Кара, Кейлъб, Трис, Нита, Реги и себе си.

Няма време да мислим с какво отговорно нещо сме се захванали. Да спрем войната в

града, да спасим експеримента и да променим Бюрото завинаги.

Докато Трис я няма, отивам в болницата да видя Юрая за последен път, преди да

доведа семейството му.

Когато стигам пред вратата, не намирам сили да вляза. През прозореца мога да си

въобразявам, че само спи. Лесно е да се залъгвам, че ако го докосна, той ще отвори очи,

ще се усмихне и ще каже някоя шега. Вътре ще видя колко е безжизнен и как ударната

вълна му е отнела това, което е – Юрая.

Свивам ръце в юмруци, за да спрат да треперят.

Виждам Матю в края на коридора, върви към мен с ръце в джобовете на синята си

униформа. Крачи спокойно, но стъпките му кънтят тежко.

– Здрасти.

– Здрасти – казвам.

– Току-що ваксинирах Нита. Днес е в хубаво настроение.

– Това е добре.

– Значи ще доведеш семейството му? Така поне ми каза Трис.

– Майка му и брат му.

Познавам майката на Зийк и Юрая – дребна жилава жена, която е от малкото

Безстрашни, имащи ценната дарба да се справят с нещата тихо и без много да се

церемонят. Харесвам я и се страхувам от нея.

– Нямат ли баща? – пита Матю.

– Починал е, когато са били много малки. Нищо необичайно при Безстрашните.

– Да, прав си.

Постояваме мълчаливо и съм благодарен, че не съм сам. Присъствието на Матю ми

помага да не грохна под тежестта на вината и скръбта. Зная, че Кара е права. Не аз го

убих, но все още не ме напуска усещането, че съм виновен. Вероятно ще живея с тази

вина до края на дните си.

– Все се каня да те питам – казвам след известно време – защо ни помагаш? Рискът

за теб е много голям, а и не си лично засегнат.

– Всъщност съм – отвръща той. – Дълга история.

Скръства ръце, а после опипва връвта около врата си.

– Имаше едно момиче... – казва ми. – Беше генетично увредена и не ми беше

позволено да се виждам с нея, нали? Тук ни карат да се събираме с хора, които са

генетично чисти, намират ни оптималния вариант, за да дадем здраво и генетично чисто

поколение. Е, на мен не ми харесваше тази работа, а и забраненият плод е сладък...

Започнахме да излизаме. Не очаквах, че ще се получи нещо сериозно, но...

– Но стана сериозно – довършвам вместо него и той кимва.

– Да. Не друг, а точно тя ме убеди, че позицията на Бюрото за генетичните увреждания

е неправилна. Тя беше по-добър човек, отколкото аз някога ще бъда. И после я

нападнаха. Няколко чисти я пребиха. Винаги говореше каквото мисли, без да се

съобразява пред кого. Може би затова я пребиха, или пък просто ей така, без причина.

Поглеждам към връвта на врата му. Странно, винаги съм си мислел, че е черна, но

сега виждам, че всъщност е тъмнозелена. Като цвета на униформите на генетично

увредените.

– Както и да е. Тя пострада много лошо. Но едно от момчетата, които я пребиха, е син

на консултант. Той излъга, че са действали при самозащита, и ги пуснаха. Наказаха ги с

малко общественополезен труд. Но аз знаех истината. Освободиха ги, защото я смятаха

за много по-нищожна от тях. Все едно бяха пребили някакво животно.

Темето, вратът и гръбнакът ми се сковават и после изтръпват до безчувственост.

– Какво...

– Какво стана с нея ли? – Матю ме поглежда и продължава: – Почина една година по-

късно по време на операция, която уж трябваше да

помогне. Каква случайност!

Инфекция! – Ръцете му се отпускат безпомощно до тялото. – В деня, в който издъхна,

започнах да помагам на Нита. Последният план не ми хареса, затова отказах. Но пък

и не се опитах да я спра.

Започвам да прехвърлям през съзнанието си нещата, които би трябвало да кажа, но в

този момент съчувствените думи ми се струват излишни. Вместо това просто оставям

тишината да се разстеле между нас. Това е единственият адекватен отговор на всичко,

което ми сподели, единственото нещо, което не умаловажава трагедията.

– Знам, че не ми личи, но аз мразя тези хора – казва Матю.

Мускулите на лицето му са изопнати. Никога не съм виждал топлина в него, но не бях

виждал и хлад. Това се е случило – изградил е ледени стени около себе си, очите и дъхът

му също са от лед.

– И аз бих предложил да отида вместо Кейлъб, ако толкова много не ми се искаше да

ги видя как се гънат като червеи и се мотаят под въздействието на серума на паметта,

без да имат представа кои са. Защото точно това се случи с мен, когато тя почина.

– Заслужено наказание – казвам.

– По-добро от това да ги убиеш – кимва Матю. – А и аз не съм убиец.

Чувствам се неловко. Не всеки ден можеш да надникнеш зад добродушната маска на

човек и да зърнеш най-тъмните му страни. Не е приятно, когато ти се случи.

– Много съжалявам за Юрая – казва Матю. – Ще те оставя насаме с него.

После отново прибира ръце в джобовете си и тръгва по коридора, подсвирквайки си с

уста.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÒÐÅÒÀ

Òðèñ

Спешното заседание е същото като предишното: потвърждават, че ще

разпръснат серума над градовете тази вечер, обсъждат кои самолети ще се използват и

в колко часа ще тръгнат. С Дейвид си разменяме няколко любезни думи и когато

свършваме, се изнизвам, докато другите седят и пият кафе.

Тобиас ме завежда в цветната градина. Говорим си, целуваме се, разглеждаме

странните растения. Може би това правят нормалните хора, когато излизат на среща –

бъбрят си за незначителни неща, смеят се. Имали сме толкова малко такива моменти.

През повечето време бягаме от една опасност към друга. Но някъде напред, недалеч от

хоризонта виждам времето, когато ще можем да спрем. Ще изтрием паметта на хората

тук и заедно ще изградим наново това място. Може би тогава ще разберем дали

спокойните мигове ни харесват повече от напрежението.

С какво нетърпение чакам да дойде това време!

Най-накрая Тобиас и другите трябва да тръгнат. Аз заставам на по-високото стъпало в

градината, а той остава на по-долното, та очите ни да са на едно ниво.

– Не ми харесва, че няма да съм с теб тази вечер – казва той. – И не ми се струва

правилно да те оставям сама тук с такава огромна задача.

– Мислиш, че няма да се справя ли? – казвам леко отбранително.

– Не, не е това. – Той докосва лицето ми и опира чело в моето. – Просто не искам

всичко да се струпва на твоите плещи.

– А аз не искам сам да се изправяш пред семейството на Юрая – отвръщам нежно. –

Но май се налага да свършим тези неща поотделно. Радвам се, че ще мога да остана за

малко с Кейлъб преди... знаеш. Щеше да е хубаво да не се притеснявам за теб през

цялото време.

– Да. – Той затваря очи. – Не знам как ще дочакам до утре. Тогава ще съм тук, ще сме

свършили с всичко и ще можем да решим спокойно какво следва.

– О, предвидила съм много неща за бъдещето – казвам и притискам устни към

неговите.

Ръцете му бавно слизат от лицето към раменете ми и после се плъзват внимателно по

гърба. Пръстите му се промушват под блузата ми топли и настоятелни.

Усещам всичко наведнъж – устните му върху моите, вкусът на целувката ни, ръцете му

върху кожата ми, оранжевата светлина над затворените ми клепачи, ароматът на

зеленина – жива и дишаща. Когато се отдръпвам, той отваря очи и виждам тъмносиния

цвят, който ме кара да се чувствам в безопасност, сякаш сънувам.

– Обичам те – казвам.

– Обичам те – отвръща той. – Ще се видим съвсем скоро.

Целува ме отново, нежно и меко, и тръгва. Оставам в сиянието на залеза, докато

слънцето не изчезва съвсем.

Време е да отида при брат си.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ×ÅÒÂÚÐÒÀ

Òîáèàñ

Проверявам мониторите в контролната зала, преди да тръгна за срещата с Амар и

Джордж. Евелин се е скрила в централата на Ерудитите с безкастовите си помощници и

заедно изучават картата на града. Маркъс и Йохана са в сграда на Мичиган Авеню,

малко на север от небостъргача Ханкок. Имат събрание.

Надявам се да останат на тези места през следващите няколко часа, докато реша кой

от двамата си родители да залича. Амар ни дава малко повече от час да намерим

семейството на Юрая и да се върнем обратно незабелязани. Така че ще имам време

само за единия.

Снегът трупа навън, танцува с вятъра. Джордж ми подава пистолет.

– В града сега е опасно – казва ми. – Заради цялата история с Преданите.

Вземам пистолета, без дори да го погледна.

– Всички ли са запознати с плана? – пита Джордж. – Ще наблюдавам какво става с вас

от мониторите на малката контролна зала. Ще видим колко ще съм ви полезен, не съм

сигурен, че с този сняг ще имам добра видимост.

– Къде ще са останалите охранители?

– Сигурно ще пият – отвръща Джордж. – Казах им да си вземат една почивна вечер.

Никой няма да забележи, че камионът липсва. Всичко ще е наред, обещавам.

Амар му се усмихва и казва:

– Добре, да тръгваме.

Джордж стиска ръката на Амар и после ни маха. Докато всички се отдалечават към

камиона, аз забавям крачка, хващам Джордж и му казвам:

– Не ми задавай никакви въпроси, защото, така или иначе, няма да ти отговоря, но

веднага си инжектирай ваксината срещу серума на паметта. Разбираш ли ме? Веднага.

Отиди при Матю, той ще ти помогне.

Той ме поглежда намръщено.

– Просто го направи – казвам и тръгвам към камиона.

Снежинките кацат по косата ми, виждам дъха си с всяко издишване. Вие се като дим от

комин. Кристина се приближава до мен и уж случайно се удря в рамото ми. Пуска нещо в

джоба ми. Ампула.

Виждам, че Питър ни гледа много внимателно, докато сядам на предната седалка.

Несигурен защо иска да дойде с нас, но знам, че трябва да го държа под око.

В камиона е топло. Скоро снегът по дрехите и косите ни се превръща в капки вода.

– Късметлия си – казва Амар и ми подава екран с осветени линии, оплетени като вени.

Когато се заглеждам по-отблизо, разбирам, че това са улици, а светлите линии показват

пътя, по който трябва да минем. – Ти ще ни ориентираш по картата.

– За какво ти е карта? – питам учудено. – Не ти ли мина през ума просто да се насочиш

към големите сгради?

– Няма да караме направо към града – казва недоволно той. – Ще минем по

заобиколен маршрут.

Поглеждам картата и виждам синя точка. Това сме ние. Амар натиска газта и камионът

тръгва през снега, който вали толкова силно, че едва виждаме на няколко метра пред

себе си.

Сградите, покрай които минаваме, изглеждат като тъмни фигури, надзъртащи иззад

бяло снежно платно. Амар кара бързо, като разчита, че камионът е достатъчно тежък, за

да не се подхлъзне. След малко измежду снежинките виждам светлините на града. Бях

забравил колко близо сме всъщност, защото всичко отвъд стената е напълно различно.

– Не мога да повярвам, че се връщаме – обажда се Питър тихо, но по тона му личи, че

не очаква някой да му отговори.

– И аз – казвам. И това е самата истина.

Бюрото е запазило прилична дистанция от останалия свят и така намеренията им

изглеждат още по-зловещи. Имали са възможността да ни помогнат да продължим да си

живеем в кастите, както сме свикнали, но вместо това ни оставиха да се разпаднем. Да

умираме. Да се избиваме помежду си. Едва сега, когато ценният им генетичен материал е

по-застрашен от приемливото за тях ниво, решават да се намесят. И то как!

Камионът подскача по релсите, а Амар се стреми да кара близо до високата стена в

наше дясно.

Поглеждам Кристина в огледалото за обратно виждане. Дясното

коляно подскача

трескаво.

Все още не знам чия памет ще изтрия – на Евелин или на Маркъс?

Обикновено бих потърсил по-безкористния вариант, но в случая всяко решение е

егоистично. Ако изтрия паметта на Маркъс, ще залича човека, от когото все още се

страхувам. Това би означавало да се освободя от влиянието му.

Ако пък изтрия паметта на Евелин, ще имам нова майка, която никога няма да ме

изостави, няма да действа заслепена от желание за мъст и няма да контролира всички,

за да не ѝ се налага да им се доверява.

Когото и да избера, ще е добре за мен. Но кое ще помогне повече на града?

Вече не знам.

Протягам ръце към топлия вентилатор на таблото на колата, за да ги сгрея. Минаваме

покрай изоставения влак, който видяхме на идване. Светлините на фаровете се

отразяват в металния му корпус. Стигаме мястото, което бележи края на външния свят и

слага началото на експеримента – някой е начертал линия на земята.

Амар минава през линията, сякаш тя не съществува. Предполагам, че с времето е

избледняла за него и той е започнал да свиква все повече с новия си живот. А за мен е

като пътуване от истината обратно в лъжата, като връщане назад към детството ми.

Гледам как пътната настилка, стъклото и металът отстъпват и пусти полета заемат

мястото им. Снегът пада по-меко и почти виждам града на хоризонта пред нас – сградите

са просто сенки, по-тъмни от облаците в нощното небе.

– Къде ще търсим Зийк? – пита Амар.

– Зийк и майка му са към групата на бунтовниците – казвам. – Предполагам, че ще ги

намерим там, където има най-много Предани.

– Колегите от контролната зала казаха, че повечето от тях са се преместили на север

от реката, близо до небостъргача Ханкок – кимва Амар. – Спуска ли ти се по стоманеното

въже?

– Категорично не.

Амар се разсмива.

Отнема ни още час да стигнем и когато виждам Ханкок, започвам да се изнервям

въпреки разстоянието.

– Хм... Амар... – обажда се Кристина от задната седалка. – Много се извинявам, знам,

че не бива да спираме, но наистина ми се налага да сляза. И... сещаш се... пишка ми се.

– Баш сега ли? – пита Амар. – Не можеш ли да почакаш?

– Сега, да. Просто...

Амар въздъхва и спира камиона.

– Никой да не излиза и никой да не гледа – казва тя и скача навън.

Виждам как се скрива зад камиона и започвам да чакам. Когато разрязва гумата,

усещам само леко трепване на камиона, но ако не го очаквах, нямаше да разбера нищо.

Когато се връща, дрехите и косата са покрити със снежинки, а на лицето има лека

усмивка.

Понякога, за да бъдат спасени много хора от ужасна съдба или смърт, е нужно само да

се намери един човек, който да се навие да направи нещо по въпроса. Дори и това нещо

е инсценирано ходене до тоалетната.

Амар подкарва и в началото не усеща нищо, но след няколко минути камионът започва

да си тресе, все едно се движим по шосе, осеяно с дупки.

– Мамка му! – изкрещява Амар и поглежда стрелката за скоростта. – Не е за вярване!

– Гума? – питам.

– Да – въздъхва той и натиска спирачките.

– Ще сляза да видя – казвам, скоквам от камиона и минавам отзад да огледам.

Задните гуми са съвсем спаднали, след като Кристина ги е разрязала с ножа си.

Надниквам през задното стъкло, за да се уверя, че има само една резервна гума, и се

връщам да им съобщя новината.

– И двете задни са спукани, имаме само една резервна. Трябва да намерим друг

камион – заявявам.

– Мамка му! Мамка му! – Амар удря яростно по волана. – Нямаме време за такива

работи. Трябва да стигнем при семейството на Юрая и да ги ваксинираме, преди да

пуснат серума, иначе всичко се обезсмисля.

– Само спокойно! – казвам. – Знам къде можем да намерим камион. Вие тръгнете

пеша, докато аз открия нещо.

Амар видимо се ободрява.

– Идеята е добра.

Преди да изоставим камиона, проверявам дали в пистолета ми има патрони, макар че

едва ли ще да ми потрябват. Всички слизат, Амар трепери от студ и подскача на пръсти.

Поглеждам часовника си.

– С колко време разполагаме, преди да пуснат серума? – питам.

– Според Джордж има един час преди да рестартираме града – отговаря Амар и също

поглежда часовника си. – Ако искаш да спестим мъката на семейството му, ще те

разбера. Аз бих постъпил точно така.

– Не, не е редно – поклащам глава. – Да, няма да ги боли, но няма и да е истината.

– Както винаги съм казвал – Аскетът си остава Аскет – усмихва се Амар.

– Мога ли да ви помоля... да не им казвате, преди да стигна при вас. Само ги

ваксинирайте. Искам аз да им кажа.

– Разбира се – съгласява се Амар, но усмивката му се стопява.

Обувките ми подгизнаха още когато слязох да проверя гумите. А сега вече не усещам

пръстите си, само силна ледена болка при всяка стъпка. Точно тръгвам, когато Питър се

обажда:

– Идвам с теб.

– Какво? Защо?

– Може да имаш нужда от помощ. Градът е голям – казва той.

Поглеждам към Амар, но той само свива рамене:

– Има право.

Питър се доближава и прошепва, така че само аз да чуя:

– Ако не искаш да му кажа какво планираш, не се опъвай.

Очите му се насочват към джоба на якето ми, където е серумът.

– Добре, но ще правиш каквото ти казвам – въздъхвам.

Амар и Кристина се отдалечават от нас и вървят към небостъргача Ханкок. Когато

вече не могат да ни чуят, аз пъхвам ръка в джоба си и стискам серума.

– Няма да ходя за камион – казвам. – Добре е да го знаеш отсега. Ще ми помогнеш ли

да свърша работа, или трябва да те застрелям?

– Зависи какво мислиш да правиш.

Много е трудно да отговориш на такъв въпрос, когато самият ти не знаеш. Заставам с

лице към Ханкок. От дясната ми страна са безкастовите, Евелин и нейните запаси от

серум на смъртта. Отляво са Маркъс, Преданите и планът им за въстание.

Къде имам по-голямо влияние? На кого бих могъл да въздействам повече? Това

трябваше да се запитам, а не да се чудя кого от двамата си родители по-отчаяно искам

да видя унищожен.

– Отивам да спирам революции – заявявам, завивам надясно и Питър тръгва след

мен.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÏÅÒÀ

Òðèñ

Брат ми гледа през микроскопа. Лампата хвърля странна светлина върху лицето му

и го състарява.

– Да, това е, няма спор – казва той. – Серумът за симулационни атаки, имам предвид.

Същият.

– Винаги е добре да потърсиш и второ мнение, преди да си сигурен в каквото и да е –

казва Матю.

Остават часове до смъртта на брат ми, а той седнал да разглежда серуми! Това е

толкова глупаво.

Но знам защо Кейлъб искаше да дойде тук – за да се увери със собствените си очи, че

има добра причина да жертва живота си. Разбирам го. Ако след като умреш, се окаже, че

не си е струвало, никой не ти дава възможност да се върнеш назад и да поправиш

грешката.

– Кажи ми пак кода за активиране – казва Матю.

Кодът трябва да задейства оръдието със серума на паметта, а със зеления бутон той

ще се разпръсне за секунди. Матю кара Кейлъб да повтаря кода през две минути.

– Не е проблем да запомня няколко цифри – отговаря Кейлъб.

– Изобщо не се съмнявам, но не знаем в какво състояние ще бъде умът ти, когато

серумът на смъртта започне да действа. Затова трябва да ги набиеш дълбоко в

съзнанието си.

При думите „серумът на смъртта“, Кейлъб леко подскача и лицето му се изкривява от

болка.

– 080712 – казва. – И след това натискам зеленото копче.

Точно сега Кара трябва да е в контролната зала, за да си приказва с хората и да слага

серума на Миротворците в напитките им. Когато се замаят достатъчно, за да не

забелязват какво става, ще изгаси осветлението в сградата, точно както сториха Тобиас

и Нита преди няколко дни. Тогава хукваме към лабораторията за оръжия. Камерите няма

да ни засекат в тъмното.

На масата в лабораторията са наредени експлозивите, които Реги ни даде. Изглеждат

толкова обикновени – черни кутии, с дръжки като хищнически нокти. Имат дистанционен

детонатор. Ноктите служат за закрепване на кутиите към вътрешните двойни врати на

лабораторията. Предните двойни врати все още не са поправени след атаката на Нита и

хората ѝ.

– Май това е всичко – казва Матю. – Сега остава да изчакаме.

– Матю, мога ли да те помоля да ни оставиш за мъничко – помолвам го аз.

– Разбира се – отвръща ми с усмивка. – Ще се върна, когато му дойде времето.

Той затваря вратата зад себе си. Кейлъб прокарва ръце по защитното облекло, после

по експлозивите и по раницата, където трябва да ги приберем. Подрежда ги внимателно в

права редица.

– Напоследък все си спомням като бяхме малки и играехме на Прями – казва. –

Помниш ли – слагах те на един стол в хола и ти задавах въпроси?

– Да. Винаги ми мереше пулса на китката и ми казваше, че ще познаеш, ако лъжа,

защото Прямите винаги разбират, когато някой лъже. Не беше честно.

Кейлъб се смее.

– А помниш ли как призна, че си откраднала книга от библиотеката, точно когато мама

влизаше?

– И трябваше да ида в библиотеката и да се извиня. – И аз се смея. – Онази

библиотекарка беше много гадна. Винаги казваше на момичетата „млада госпожице“, а на

момчетата – „млади господине“.

– Обаче мен ме обичаше. Когато постъпих като доброволец в библиотеката, трябваше

да подреждам книги в обедната почивка, но аз само стоях до рафтовете и четях. Тя ме

хвана няколко пъти, но не каза нищо.

– Наистина ли? – Болка прорязва сърцето ми. – Не знаех.

– Май много неща не разбрахме един за друг. – Той почуква с пръсти по масата. – Ще

ми се да бяхме имали смелостта да сме по-искрени.

– И на мен.

– А сега е късно, нали? – казва и вдига очи.

– Не е късно за всичко. – Издърпвам един стол и сядам. – Да играем на Прями. Първо

ти питаш, аз отговарям, после аз питам, ти отговаряш. Ама честно!

Не му се иска особено, но решава да играе.

– Добре. Как счупи онези стъклени чаши, когато каза, че само си ги изнесла да ги

изчистиш от петната?

– И това е въпросът, на който искаш да чуеш честен отговор? – завъртам очи. –

Хайде, Кейлъб.

– Добре. – Той прочиства гърлото си и зелените му очи ме гледат сериозно. – Наистина

ли си ми простила, или го казваш само защото ще умра?

Поглеждам ръцете си. Те лежат отпуснати в скута ми. През последните часове успях

да се държа мило с него, защото всеки път, когато помислех за всичко, което се случи в

централата на Ерудитите, съумявах да потисна спомените. Но това не може да е

прошка – ако съм му простила, щях да се сещам за онези дни без дълбока омраза към

него.

А може би прошката е да избереш да се бориш с омразата и да потискаш горчивия

спомен, докато времето притъпи болката и гнева, и забравиш лошото.

Заради Кейлъб избирам да повярвам във второто.

– Да, простила съм ти – казвам и правя пауза. – Или поне отчаяно искам да ти простя,

което може би е едно и също.

Мускулите на лицето му се отпускат облекчено. Ставам и му отстъпвам мястото си на

стола. Знам какво искам да го попитам още от мига, когато предложи да се жертва за

нас.

– Коя е най-голямата ти причина да се жертваш?

– Не ме питай това, Беатрис.

– Не е капан. Няма да ти се разсърдя, вече съм ти простила. Просто трябва да знам.

Между нас лежат грижовно подредени експлозиви, раница, предпазен костюм.

Металната маса лъщи. Ще тръгне с всичко това и няма да се върне.

– Мисля, че това е единственият начин да се спася от чувството за вина, да избягам от

цялото зло, което направих – казва. – Никога не съм искал нищо повече от това да се

освободя от този товар.

Думите му ми носят болка. Страхувах се, че ще каже точно това. През цялото време

знаех, че ще каже точно тези думи, и ето – каза ги.

През интеркома чуваме глас:

– Внимание, служители! Аварийно заключване на системите. Внимание! Всички да се

подготвят за аварийно заключване на системите. Процедурата ще продължи до пет часа

сутринта. Повтарям: всички да се подготвят за аварийно заключване на системите.

Процедурата ще продължи до пет часа сутринта!

С Кейлъб се споглеждаме тревожно. Матю блъска вратата и влиза.

– Мамка им! – започва да псува. И после по-силно: – Мамка им!

– Какво е това аварийно заключване на системите? Като при тренировката за действие

при нападение ли? – питам с прегракнал глас.

– В общи линии. Това означава, че трябва да тръгнем веднага, за да използваме хаоса

из коридорите. След няколко минути охраната ще е много повече – казва Матю.

– Защо го правят? – пита Кейлъб.

– Може би просто искат да увеличат охраната, преди да пуснат вируса – отвръща

Матю. – Или са се досетили, че кроим нещо. Но ако беше така, вече щяха да са ни

арестували.

Поглеждам Кейлъб. Минутите, които бях заделила за него, падат като мъртви листа,

изтръгнати от клоните на есенно дърво.

Прекосявам стаята и вземам пистолетите. В ума ми изплуват думите на Тобиас вчера –

че според Аскетите можеш да допуснеш някой да се жертва за теб, само ако това е

единственият начин за него да ти покаже, че те обича.

Но това не е мотивът на Кейлъб.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ØÅÑÒÀ

Òîáèàñ

Обувките ми се плъзгат по заснежения тротоар.

– Не се ваксинира вчера – казвам на Питър.

– Не.

– Защо?

– Защо да ти казвам?

Пръстът ми неволно опипва ампулата със серума в джоба ми.

– Дойде с мен, само защото знаеш, че имам серума на паметта, нали? Ако искаш да ти

го дам, няма да е зле да ми дадеш причина.

Той отново поглеждна към джоба ми. Вече съм сигурен, че е видял, когато Кристина ми

го даде.

– Предпочитам просто да го взема от теб – казва.

– Моля ти се. – Поглеждам нагоре, за да видя как снегът се трупа по сградите. Тъмно

е, но луната осветява пътя ни. – Вероятно си вярваш, че умееш да се биеш добре, но

сам знаеш, че не можеш да победиш мен.

Без никакво предупреждение той ме удря силно, аз се подхлъзвам и падам. Изпускам

пистолета си и снегът почти го покрива. „Ето ти един добър урок да не се перчиш толкова

много“ – си казвам и скачам на крака. Питър ме хваща за яката и ме удря отново. Пак се

подхлъзвам, но този път запазвам равновесие и стоварвам лакътя си с все сила в

стомаха му. Той ме изритва в крака толкова силно, че целият изтръпвам. После се

вкопчва в якето ми и ме придърпва към себе си.

Ръката му опипва джоба и търси серума. Опитвам се да го избутам, но е стъпил

здраво и уверено, а кракът ми продължава да е безчувствен. Изревавам гневно,

замахвам със свободната си ръка и забивам лакът в устата му. Ръката зверски ме

заболява – не е лесно да удариш някого в зъбите, – но пък си струва. Питър изкрещява и

пада в средата на улицата, притиснал лице с ръцете си.

– Знаеш ли защо печелеше битките по време на инициацията? – питам. Не чакам да ми

отговори. – Защото си жесток. Защото обичаш да нараняваш хората. Защото си мислиш,

че си специален и че всички около теб са мижитурки, които не могат да вземат трудни

решения, за разлика от теб.

Започва да се изправя, ритвам го и той пак се свлича на земята. Стъпвам върху

гърдите му, точно под гърлото, и натискам с все сила. Погледът ми среща неговия и

виждам две големи невинни очи. Нямат нищо общо с това, което е отвътре.

– Не си специален – продължавам. – И аз обичам да наранявам хора. И аз мога да

вземам най-жестоки решения. Разликата между мен и теб е, че аз го правя само

понякога, а ти – винаги. И затова си зъл.

Прекрачвам го и тръгвам надолу по Мичиган Авеню. Не съм минал и няколко метра,

когато го чувам:

– Ето защо искам серума. – Гласът му трепери.

Спирам, но не се обръщам. Не искам да виждам лицето му точно в този момент.

– Искам серума, защото ми се гади от мен самия. Писна ми да върша зло, да се

наслаждавам на това и да се чудя какво не ми е наред. Искам това да приключи. Искам

да започна отначало.

– И не мислиш, че само един страхливец би направил такъв избор? – питам през рамо.

– Мисля, че не ме интересува дали съм страхливец, или не.

Усещам как гневът ми спада като спукан балон и въртя ампулата между пръстите си в

джоба си. Чувам го как се изправя и изтупва снега от себе си.

– Не се опитвай да си играеш повече с мен – казвам – и обещавам, че ще ти позволя

да започнеш отначало, когато всичко това свърши. Нямам причина да не го направя.

Той кимва и продължаваме да крачим през девствения сняг към сградата, в която

видях майка си за последен път.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÑÅÄÌÀ

Òðèñ

В коридора е настанала изнервяща тишина, въпреки че е пълно с хора. Някаква

жена ме удря с рамо и после се извинява. Вървя близо до Кейлъб, за да не го изгубя от

поглед. Понякога ми се иска да съм малко по-висока, за да не виждам от света само

плътна група тела.

Вървим бързо, но не тичаме. Колкото повече охрана срещаме, толкова по-нервна

ставам. Раницата с предпазния костюм и експлозивите подскача на гърба на Кейлъб.

Хората се движат във всички посоки, но скоро ще стигнем до коридора, в който никой

няма причина да бъде.

– Май нещо е станало с Кара – казва Матю. – Осветлението вече трябваше да е

изключено.

Кимвам. Усещам как пистолетът опира в хълбока ми, прикрит от широката ми риза.

Надявах се да не ми се наложи да го използвам, но по всичко личи, че няма да ми се

размине. И дори и с негова помощ има вероятност да не успеем да стигнем до

лабораторията.

Правя знак на Кейлъб и Матю и тримата спираме в центъра на коридора.

– Имам идея – казвам. – Разделяме се. Аз и Кейлъб тичаме към лабораторията, а ти

трябва да им отклониш вниманието.

– Как да им отклоня вниманието?

– Нали имаш пистолет? Стреляй във въздуха.

Той се колебае.

– Направи го – казвам през стиснати зъби.

Матю вади пистолета, аз хващам Кейлъб за лакътя и го бутам напред по коридора.

Преди да завием, се обръщам и виждам как Матю стреля във въздуха и чупи единия от

прозорците на тавана. Хуквам и влача Кейлъб със себе си. Въздухът се изпълва с

писъци и трошащо се стъкло, а ние тичаме в обратната на жилищните помещения посока,

там където никой не бива да стъпва.

Всичко, което съм научила при Безстрашните, си идва на мястото. Дишането ми става

по-дълбоко, докато вървим по маршрута, който определихме сутринта. Умът ми се

прочиства и поглеждам към Кейлъб, с надеждата да видя, че и с него се случва същото.

Но цялата кръв се е оттеглила от бялото му лице и той едва диша. Хващам го по-здраво,

за да усети подкрепата ми.

Завиваме, обувките ни скърцат по плочките. Озоваваме се в празния коридор с

огледален таван. Усещам триумф – познавам това място и не сме далеч. Ще успеем.

– Спрете! – изкрещява някой зад нас.

Охраната. Намерили са ни.

– Спрете или ще стреляме! – викат пак.

Кейлъб потреперва и вдига ръце. Аз също вдигам ръце и го поглеждам.

Усещам как всичко в мен се забавя – мислите ми, ритъмът на сърцето ми.

Поглеждам Кейлъб. Вече не виждам страхливеца, който ме предаде на Джанийн

Матюс, и не чувам последвалите му извинения.

Докато го гледам, виждам момчето, което държи ръката ми в болницата, когато мама

си счупи китката, момчето, което ми каза, че всичко ще бъде наред. Виждам брата, който

в нощта преди Изборната церемония ме насърчи да направя избора за себе си, а не

заради семейството си. Виждам всичко онова, което е – умен, ентусиазиран,

наблюдателен, тих, внимателен.

Той е част от мен и винаги ще бъде. И аз съм част от него. Не принадлежа на Аскетите,

не принадлежа на Безстрашните, нито дори на Дивергентите. Не принадлежа на Бюрото,

нито на експеримента им, нито на хората в покрайнините. Принадлежа на хората, които

обичам, и те ми принадлежат. Те, любовта и предаността ми към тях ме правят това,

което съм, и ме определят много повече, отколкото всяка дума или група би могла.

Обичам брат си. Обичам го, а той се тресе от страх от смъртта. Обичам го и

единственото, за което мисля, са думите, които му казах преди няколко дни: „Никога не

бих те завела на собствената ти екзекуция“.

– Кейлъб, дай ми раницата!

– Моля?

Плъзвам ръка под ризата си и вадя пистолета. Насочвам го към него:

– Дай ми раницата!

– Трис, не! – тръсва глава той. – Няма да ти позволя да го направиш!

– Свали оръжието! – вика охранителят. – Свали оръжието или ще стрелям!

– Има вероятност да устоя на серума на смъртта – казвам. – Добра съм в

преборването на серуми. Има шанс да оцелея. Но ти нямаш. Дай ми раницата или ще те

прострелям в крака и пак ще я взема!

След което повишавам глас, така че хората от охраната да ме чуят:

– Той ми е заложник. Ако се доближите, ще го застрелям!

В този момент ми напомня на баща ни. Очите му са тъжни, уморени. Брадата му е леко

набола. Ръцете му треперят, докато сваля раницата и ми я подава.

Вземам я и я мятам през рамо. Пистолетът ми е насочен към него.

– Кейлъб – казвам, – обичам те!

В очите му проблясват сълзи.

– И аз те обичам, Беатрис!

– Легни на пода! – крещя му заради охраната.

Той бавно коленичи.

– Ако не оживея, кажи на Тобиас, че не съм искала да го напускам.

Отстъпвам назад и се прицелвам над рамото на Кейлъб в единия от охранителите.

Вдишвам и се концентрирам върху ръката си. Издишвам и стрелям. Чувам писък и

хуквам в обратната посока, съпроводена от звука на стрелба. Бягам на зиг-заг, за да им

е по-трудно да ме уцелят. Куршум се забива в стената до мен и образува дупка.

Тичешком завъртам раницата пред тялото си и отварям ципа. Вадя експлозивите и

детонатора. Чувам викове и стъпки зад себе си. Нямам време. Нямам време!

Тичам още по-бързо, много по-бързо, отколкото съм си мислела, че мога. Всяка стъпка

кънти в тялото ми. Завивам и виждам двама охранители при вратите, които Нита и

хората разбиха. Притискам детонатора и експлозивите към гърдите си и прострелвам

единия в крака, а другия – в гърдите.

Този, когото раних в крака, посяга към пистолета си. Прицелвам се, затварям очи и

стрелям отново. Не помръдва повече.

Минавам през счупените врати и закрепвам кутията с експлозива върху металната

летва, която свързва двете вътрешни врати. Отдалечавам се, свивам се на топка,

натискам копчето на детонатора и слагам ръце на ушите си.

Ужасяващият звук от гръмналата бомба ме разтърсва до мозъка на костите, ударната

вълна ме блъсва настрани и пистолетът ми се хлъзва по пода. Парчета метал и стъкло

летят из въздуха и се сипят на пода около мен, а аз ги гледам удивено. Махам длани от

ушите си, но продължавам да чувам звънтене и да се олюлявам.

Охранителите ме настигат в края на коридора, стрелят по мен и един куршум се забива

в ръката ми. Изпищявам, покривам инстинктивно раната с другата си ръка, зрението ми

се замъглява, но успявам с препъване да се метна зад ъгъла и да стигна до

експлодиралата врата.

В дъното зад нея има малко преддверие и няколко затворени врати без ключалки.

През прозорците им виждам лабораторията за оръжия – подредената техника, черните

съоръжения и ампулите със серум, изложени като за продан. Чувам звук като от спрей и

разбирам, че серумът на смъртта е вече във въздуха около мен, но охраната е по петите

ми и нямам време да сложа костюма, който да забави действието му.

Но знам, убедена съм, че мога да преборя серума. Ще оживея.

Влизам в преддверието.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÎÑÌÀ

Òîáèàñ

Централата на безкастовите за мен винаги ще си остане централата на

Ерудитите, независимо какво се случи тази вечер. Сградата е притихнала сред снега и

само няколкото светещи прозореца показват, че вътре има живи хора. Спирам пред

вратите и изръмжавам недоволно.

– Какво? – пита Питър.

– Мразя това място! – казвам.

Той отметва мократа коса от очите си.

– Какво ще правим, ще чупим прозорци? Или ще търсим задна врата?

– Не, просто ще вляза. Аз съм ѝ син.

– Но също така я предаде и напусна града, след като тя забрани на всички да излизат.

Тя изпрати хора след теб. Хора с пистолети.

– Можеш да останеш тук, ако искаш – казвам.

– Не, където е серумът, там съм и аз. Ако те застрелят, вземам го и бягам.

– Не съм и очаквал да постъпиш другояче.

Странен човек!

Влизам във фоайето, където някой е поправил портрета на Джанийн Матюс само с

една цел – да нарисува с червена боя хиксове върху очите и да напише „кастов боклук“

върху лицето ѝ.

Няколко души се приближават към нас с насочени пистолети. Някои лица са ми познати

от времето, когато преговаряхме край лагерните им огньове, а и от по-късно, когато бях

дясната ръка на Евелин. Сещам се, че безкастовите са много повече, отколкото бяхме

предполагали.

Вдигам ръце и ги заговарям:

– Тук съм, за да се видя с Евелин.

– Сигурно. Ние затова седим тук, за да пускаме всеки, който поиска да я види.

– Имам съобщение за нея от хората отвъд оградата. И съм сигурен, че ще иска да го

чуе.

– Тобиас? – ахва една от жените. Разпознавам я, но не е от безкастовите. Беше Аскет,

наша съседка... Грейс. Точно така, казва се Грейс.

– Здравей, Грейс. Искам да говоря с майка си.

Тя започва да хапе бузата си от вътрешната страна и да мисли. Пръстът се маха от

спусъка.

– Не ни е позволено да пускаме никого – казва тя.

– За Бога, иди ѝ кажи, че сме тук и нека тя прецени! Ще изчакаме.

Грейс минава през насъбралата се тълпа, снижава пистолета и хуква по един от

коридорите.

Оставаме там да чакаме дълго и раменете ме заболяват от стоенето с вдигнати ръце.

В един момент я виждам как тича към нас и ни маха. Свалям ръцете си, а безкастовите

прибират оръжията. Тълпата ни прави тясна пътечка, по която да минем – като конец

през иглено ухо. Грейс ни повежда към единия от асансьорите.

– Как така си се захванала с тези неща, Грейс? И то с оръжие! – питам. – Никога не бях

виждал Аскет да държи оръжие.

– Обичаите на кастите вече не съществуват – заявява тя. – Сега трябва да се пазя.

Да имам чувство за самосъхранение.

– Добре – казвам и наистина го мисля. Аскетите бяха точно толкова сбъркани, колкото

и останалите касти, просто злото при тях, прикрито зад булото на себеотрицанието, не

беше толкова видимо. Да изискваш от човека да изчезне, да се заличи сред тълпата, е

не по-малко престъпление от това да го насърчаваш да се бие с ближния си.

Спираме на етажа, където беше кабинетът на Джанийн, но Грейс ни повежда в друга

посока. Тръгваме към голяма заседателна зала с маси, дивани и кресла, подредени в

перфектни квадрати. Огромни прозорци пропускат лунната светлина. Евелин седи на

масата вдясно и гледа навън, към нощта.

– Свободна си, Грейс – казва тя. – Имал си съобщение за мен, Тобиас?

Не ме поглежда. Гъстата коса е прибрана в стегнат кок. Облякла е сива риза с лента

със знака на безкастовите. Изглежда крайно изтощена.

– Искаш ли да изчакаш отпред? – питам Питър и за моя голяма изненада той не

възразява. Просто излиза и затваря вратата след себе си.

Майка ми и аз сме сами.

– Хората навън нямат съобщение за нас – казвам. – Те просто ще изтрият паметта на

всички в този град. Считат, че това е единственият начин да се справят. Че няма смисъл

да преговарят и да търсят доброто в нас. Решиха, че е по-добре да ни заличат.

– Може би са прави – казва тя и най-сетне се обръща към мен. Обляга глава на

ръцете си и виждам татуировката на пръста – празно кръгче. Като годежен пръстен. –

Защо си дошъл тогава?

Поколебавам се, пръстите ми опипват ампулата. Поглеждам я и виждам как я е

опърпало времето – като избеляло парче стар плат с оголени нишки. Виждам и жената,

която познавах като дете – устните, които понякога се усмихваха, а очите грейваха от

щастие. Но колкото повече я гледам, толкова повече се убеждавам, че онази щастлива и

усмихната жена никога не е съществувала. Тази тук е едно бледо копие на моята

истинска майка, онази, която съм виждал през детските си очи.

Сядам срещу нея и поставям ампулата на масата между нас.

– Дойдох да те накарам да изпиеш това – казвам.

Тя поглежда ампулата. Струва ми се, че виждам сълзи в очите , но може би са просто

проблясъци от светлината.

– Мислех, че това е единственият начин да предотвратя тоталното унищожение в този

град. – казвам. – Знам, че Маркъс, Йохана и хората им ще нападнат и ти ще направиш

всичко възможно, за да ги спреш. Ще използваш серума на смъртта, който за жалост

притежаваш, и това ти дава голяма преднина. Прав ли съм?

– Да – отвръща тя. – Кастите са зло. Не бива да бъдат възстановявани. По-добре да

видя как всички загиваме, отколкото да позволя да се върнат.

Ръката ѝ стиска ръба на масата, кокалчетата ѝ побеляват.

– Причината да са зло беше защото нямаше изход от тях, нали? – казвам. – Даваха ни

илюзията, че правим избор, а такъв нямаше. Но ти правиш абсолютно същото, като ги

забраняваш. Казваш на хората: „Избирайте, но ако изберете кастите, ще ви смеля в

месомелачката“.

– Ако си мислел така, защо не ми каза? – пита тя. Гласът е висок, а очите отбягват

моите. – Защо не ми каза, вместо да ме предадеш?

– Защото се страхувам от теб. – Думите излизат преди да успея да ги спра, но така е

по-добре, защото искам да съм честен с нея, преди да я помоля да изпие серума. – Ти...

ти си като него.

– Не смей да говориш така! – Ръцете се свиват в юмруци и тя едва не ме наплюва. –

Как смееш!

– Не ме интересува дали искаш да го чуеш, или не – казвам и се изправям. – Той беше

тиранин в дома ни, а сега ти си тиранин в града ни. И дори не осъзнаваш, че е същото!

– Ето защо си донесъл това – казва, взема ампулата и започва да я разглежда. –

Мислиш, че е единственият начин да се поправят нещата.

– Аз... – Искам да

кажа, че това е най-лесният, най-добрият начин. Може би

единственият начин да мога да ѝ вярвам отново.

Ако изтрия паметта ѝ, мога да си направя нова майка, но...

Но тя е повече от моя майка. Тя е човек със свое собствено право на избор и не ми

принадлежи.

Не мога просто така да реша каква да бъде, просто защото съм неспособен да я

приема такава, каквото е.

– Не, не съм го донесъл за това. Донесох го, за да ти дам избор.

Изведнъж ме обзема истински ужас, ръцете ми изтръпват, сърцето ми ускорява

ритъма си.

– Мислех да отида да се видя с Маркъс, но не го направих – едва преглъщам. –

Дойдох при теб, избрах теб, защото мисля... че има надежда да оправим нещата помежду

си. Не сега, не скоро, но някой ден. А с Маркъс няма никаква надежда, няма възможност

за никакво помирение.

Тя ме поглежда. Очите ѝ са гневни и от тях потичат сълзи.

– Не е честно да те поставям пред подобен избор, но се налага – продължавам. –

Можеш да ръководиш безкастовите, можеш да воюваш с Преданите, но ще го правиш

без мен, завинаги. Или можеш да изоставиш всичко това и... да си върнеш сина.

Наясно съм, че е слаба оферта, и затова се страхувам. Страхувам се, че ще откаже

да избира по този начин и ще предпочете властта над мен, ще ме нарече „глупаво дете“ и

ще е права. Аз съм висок два метра и я питам колко ме обича.

Очите на Евелин, черни като мокра пръст, гледат дълго в моите.

И тогава тя се пресяга, издърпва ме към себе си и ме хваща в изненадващо силна

прегръдка.

– Да вземат града, да вземат всичко – казва тя с лице в косата ми.

Не мога да мръдна, не мога да проговоря. Тя избра мен. Тя избра мен.

ÃËÀÂÀ

×ÅÒÈÐÈÄÅÑÅÒ È ÄÅÂÅÒÀ

Òðèñ

Серумът на смъртта мирише на сладникав дим и дробовете ми го отхвърлят още

с първото вдишване. Кашлям и се давя. Поглъща ме мрак.

Падам на колене. Имам чувството, че някой е подменил кръвта във вените ми с

меласа, а костите ми – с олово. Невидима ръка ме бута в обятията на съня, но аз искам

да съм будна. Представям си как това желание гори като пламък в гърдите ми.

Невидимата нишка ме тегли все повече и аз подсилвам пламъка с имена. Тобиас.

Кейлъб. Кристина. Матю. Кара. Зийк. Юрая.

Но не мога да се държа под тежестта на серума. Тялото ми пада настрани, студената

земя притиска ранената ми ръка. Отплувам...

„Колко е хубаво да отплуваш – казва глас в съзнанието ми. – Да видиш къде ще

отидеш.“

Но пламъкът, пламъкът.

Желанието да живея.

Не, не съм се свършила още. Не съм.

Имам чувството, че копая тунел през собственото си съзнание. Трудно е да си спомня

защо дойдох тук и защо искам да се освободя от това прекрасно чувство. Но драскащите

ми ръце го намират – спомена за лицето на майка ми, за странно изкривените

безжизнени ръце, за шурналата от тялото на баща ми кръв.

„Но те са мъртви – казва гласът. – Можеш да си идеш при тях.“

„Те умряха заради мен“ – отговарям. И сега трябва да им се отплатя. Трябва да

помогна на други хора да не загубят всичко. Трябва да спася града и хората, които майка

ми и баща ми обичаха.

Ако ще отида при родителите си, трябва да имам много сериозна причина. А не да се

въргалям глупаво по пода.

Пламъкът, пламъкът в гърдите ми. Разраства се в буен огън, в цял ад, подхранван от

тялото ми. Чувствам го как препуска през мен и разяжда тежестта. Вече нищо не може да

ме убие. Аз съм силна, непобедима и вечна.

Усещам, че серумът е полепнал по кожата ми като олио, но мракът се оттегля.

Подпирам се с натежала ръка на пода и започвам да се повдигам.

Приведена бутам двойните врати, те се разтварят със скърцане. Поемам чист въздух и

се изправям. Тук съм. Влязох.

Но не съм сама.

– Не мърдай! – казва Дейвид и насочва пистолета си към мен. – Здравей, Трис!

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒÀ

Òðèñ

– Как успя да се ваксинираш срещу серума на смъртта? – пита Дейвид. Седи в

инвалидния си стол, но не е нужно да можеш да ходиш, за да стреляш с пистолет.

Премигвам срещу него, все още замаяна.

– Не съм се ваксинирала – казвам.

– Не се прави на глупачка. Нямаше да си жива без ваксина, а аз съм единственият

човек тук, който притежава такава.

Гледам го и не знам какво да му кажа. Не съм се ваксинирала. Фактът, че стоя пред

него, е невъзможен. Нямам какво да добавя.

– Предполагам, че това вече няма значение – казва Дейвид. – Ето ни и двамата.

– Какво правиш тук? – измънквам. Устните ми са странно подути и не мога да говоря.

Продължавам да усещам тежестта по кожата си като полепнала по мен смърт, но знам,

че съм я победила.

Някъде в съзнанието ми се покрадва мисълта, че оставих пистолета си в коридора,

защото си мислех, че няма да ми е необходим, ако стигна до тук.

– Подозирах, че става нещо – отвръща Дейвид. – Цяла седмица си с онези генетично

увредени хора, Трис, нима мислеше, че няма да забележим? И приятелката ти Кара беше

заловена, докато се опитваше да изключи осветлението. Беше много умно от нейна

страна да изпие онзи серум и да припадне, преди да успее да ни каже нещо. Затова

дойдох просто за всеки случай. Много ми е тъжно да го кажа, но не съм изненадан да те

видя тук.

– И си дошъл сам? Много глупаво! – казвам.

Той присвива очи.

– Е, както виждаш, аз съм имунизиран срещу серума на смъртта и съм въоръжен с

пистолет. Нямаш никакъв шанс срещу мен. Няма как да откраднеш четирите контейнера с

вируса, докато те държа на мушка. Страхувам се, че напразно дойде чак до тук, и то на

цената на живота си. Серумът на смъртта не те уби, но аз ще те убия. Сигурен съм, че

разбираш – смъртното наказание официално не ни е разрешено, но няма начин да те

оставя жива след това.

Той си мисли, че съм дошла да открадна оръжията, които ще рестартират

експериментите му. Не подозира, че съм тук, за да задействам едно от тях в Бюрото.

Разбира се, че така ще реши!

Опитвам се да контролирам лицето си, но все още е прекалено отпуснато. Очите ми

бавно оглеждат стаята за устройство, което ще разпръсне вируса в сградата. Бях там,

когато Матю обясняваше на Кейлъб с най-големи подробности: черна кутия със сребърна

клавиатура. На нея трябва да има синя лента с номера на модела. Виждам я. На левия

плот, само на няколко метра зад мен. Но не мога да мръдна, защото Дейвид ще ме

застреля.

Трябва да изчакам подходящия момент и да го направя много бързо.

– Знам какво си направил – казвам и правя крачка назад. Надявам се обвиненията ми

да го разсеят. – Знам, че ти си предизвикал симулационната атака. Знам, че си виновен

за смъртта на родителите ми. За смъртта на майка ми. Знам.

– Не съм виновен за смъртта ! – крещи той, думите му са твърде резки и високи. –

Казах

какво предстои, предупредих я преди атаката. Имаше време да заведе

любимите си хора на сигурно място. Ако ме беше послушала и се беше скрила, щеше да

е жива. Но тя беше глупава жена, която не разбираше какво означава да правиш жертви

в името на нещо по-голямо. И това я уби.

Намръщвам се. Има нещо в реакцията му, в прозрачните му стъклени очи, нещо в

мънкането, когато Нита му би серума на страха.

– Обичаше ли я? – питам. – През всичките години, когато ти е писала... Затова не си

искал тя да остане там и си отказал да четеш писмата , след като се е омъжила за

баща ми.

Дейвид застива като каменна статуя.

– Обичах я – казва. – Но това е минало.

Ето защо ме извика сред доверените си хора и ми даде толкова много възможности!

Защото аз съм част от нея, имам нейната коса, говоря с нейния глас. Защото е пропилял

целия си живот да я обича и не е получил нищо в замяна.

Чувам стъпки в коридора. Охранителите идват. Идеално – трябват ми тук. Ще

предадат вируса по-бързо на останалите хора в сградата. Надявам се да изчакат

въздухът да се изчисти от серума на смъртта, преди да дойдат.

– Майка ми не беше глупачка. Тя просто разбра нещо, което ти не си. Че когато

жертваш нечий друг живот, това не е жертва. Има друга дума за подобно деяние. Зло.

Правя още една крачка назад.

– Тя ме научи какво е истинската саможертва – продължавам да говоря. – Това е

нещо, което се прави от любов, а не от отвращение към нечии гени. Трябва да се прави

само при крайна необходимост, само когато всички останали възможности са изчерпани.

Трябва да се прави за хората, които се нуждаят от силата ти, защото някой е отнел

тяхната. Ето защо трябва да те спра да „жертваш“ всички онези хора и спомените им.

Трябва да освободя света от теб веднъж завинаги.

Поклащам глава.

– Не съм тук, за да крада каквото и да е, Дейвид.

Обръщам се и се хвърлям към кутията. Пистолетът стреля и болката разкъсва тялото

ми. Дори не разбирам къде точно ме е пронизал куршумът.

Продължавам да чувам гласа на Кейлъб, докато повтаря кода на Матю. С трепереща

ръка набирам цифрите на клавиатурата.

Пистолетът стреля пак.

Още болка и настъпваща чернота. Но отново чувам гласа на Кейлъб. Зеленият

бутон.

Толкова много болка.

Но как, след като тялото ми е вцепенено?

Започвам да се свличам надолу, но успявам да ударя клавиатурата, падайки. Бутонът

светва. В зелено.

Чувам бипване и леко свистене.

Срутвам се на пода. Усещам нещо топло по врата си и под бузата. Червено. Кръвта

има странен цвят. Тъмна е.

С крайчеца на окото си виждам как Дейвид се свлича от стола си.

И виждам майка си. Появява се иззад него.

Облечена е в същите дрехи, в които я видях за последно. Аскетско сиво, оцветено в

кръвта

, голи ръце, разкриващи татуировките. По ризата

все още има дупки от

куршуми. Виждам през тях ранената кожа. Червена е, но вече не кърви. Сякаш някой я

е замразил във времето. Русата коса е вързана на кок, но няколко кичура се спускат

около лицето ѝ и го обрамчват в злато.

Знам, че не е жива и не разбирам защо я виждам. Дали бълнувам от загубата на кръв,

или е някаква вторична реакция от серума на смъртта? Или тя наистина по някакъв начин

е дошла тук?

– Здравей, Беатрис – казва майка и ми се усмихва.

– Това ли е краят? – питам, но не знам дали наистина го изричам на глас, или само

съзнанието ми говори с нея.

– Да – казва и очите ѝ плувват в сълзи. – Мило дете, ти се справи блестящо.

– А другите? – Задушавам се от ридание при мисълта за Тобиас, колко тъмни и

сериозни бяха очите му, колко силни и топли бяха ръцете му, когато се срещнахме за

първи път. – Тобиас? Кейлъб? Приятелите ми?

– Те ще се погрижат един за друг – казва тя. – Така правят хората.

Усмихвам се и затварям очи.

Отново усещам как онази нишка ме тегли, но сега знам, че не някакъв чудовищен

серум ме носи към смъртта.

Този път е ръката на майка ми, която ме привлича към прегръдката си.

И аз щастливо се отпускам в нея.

Ще бъда ли опростена за всичко, което направих, за да стигна дотук?

Искам да бъда.

Мога да бъда.

Вярвам.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒ È ÏÚÐÂÀ

Òîáèàñ

Евелин избърсва сълзите си. Стоим рамо до рамо до прозореца и гледаме

снежната виелица. Снежинките се трупат на перваза.

Отново усещам ръцете си. Докато гледам света навън и посипалия се по него сняг,

имам чувството, че всичко е започнало отначало и този път ще бъде по-добре.

– Мисля, че мога да се свържа с Маркъс по радиото и да се опитаме да преговаряме

за мирно разрешение – казва Евелин. – Ще ме чуе. Би бил голям глупак, ако откаже да

ме изслуша.

– Преди да направиш това, имам едно обещание, което трябва да изпълня – казвам и

докосвам рамото ѝ. Очаквах напрежение в усмивката ѝ, но не виждам такова.

Жегва ме вина. Не бях дошъл да я моля да се отказва от всичко, което е постигнала,

само за да си върне мен. Но пък и не бях тръгнал с идеята изобщо да предлагам избор.

Мисля, че Трис е права – когато трябва да избираш между два лоши варианта, избираш

този, който би спасил хората, които обичаш. С този серум нямаше да спася Евелин, щях

да я унищожа.

Питър се е облегнал на стената и чака. Вдига глава към мен, когато го доближавам, а

тъмната му и мокра от снега коса е залепнала за челото.

– Даде ли ѝ серума? – пита.

– Не.

– Не вярвах, че ще имаш смелостта да го направиш.

– Не става дума за смелост. Знаеш ли... Няма значение. – Тръсвам глава и вадя

серума на паметта. – Все още ли не си променил решението си?

Той кимва.

– Но ти можеш и сам да свършиш тази работа – казвам. – Да се научиш как да вземаш

правилни решения, как да направиш живота си по-добър. Не ти е нужно това.

– Да, мога, но и двамата знаем, че няма да го направя.

Да, знам. Знам, че промяната е нещо много трудно, става бавно и отнема много дни да

се отдалечиш от миналото си. Той се страхува, че няма да има упоритостта, просто ще

пропилее тези дни и накрая ще стане по-лош и отсега. Познавам и разбирам това

чувство – страха от себе си.

Карам го да седне и го питам какво иска да му разкажа за самия него, след като

спомените му изчезнат като дим. Той просто поклаща глава отрицателно. Нищо. Не иска

да съхрани нищо.

Взема ампулата с трепереща ръка и я разчупва решително. Течността се разклаща,

блъска се по ръба, сякаш иска да избяга. Той я вдига до носа си и помирисва.

– Колко да изпия? – пита. Струва ми се, че чувам как зъбите му тракат.

– Мисля, че няма никакво значение.

– Добре. Ами... хайде тогава. – И вдига шишенцето с блещукащата течност, сякаш за

да ми каже „Наздраве!“.

Когато я опиря до устните си, му казвам:

– Бъди смел.

Той преглъща.

И след това гледам как Питър изчезва.

Въздухът навън мирише на лед.

– Ей, Питър! – викам след него. Виждам дъха си.

Питър стои до входа на централата на Ерудитите и се оглежда напълно объркан. При

звука на името си, което му казах поне десет пъти, откакто изпи серума, той вдига вежди

и сочи към себе си. Матю ни беше предупредил, че след като изпият серума, хората

губят ориентация за известно време, но не беше споменавал, че оглупяват.

– Да, ти си Питър! – въздъхвам. – За единайсети път! Хайде, трябва да тръгваме!

Мислех си, че дори и след като изпие серума, ще виждам в него момчето, което извади

окото на Едуард и което едва не уби приятелката ми. Че ще си спомням всички злини,

които бе извършил, откакто го познавам. Но осъзнавам по-лесно, отколкото очаквах, че

той вече няма никаква идея кой е. Очите му отново имат онзи учуден и невинен вид, но

този път им вярвам.

С Евелин вървим един до друг, а Питър се мотае зад нас. Снегът вече не вали, но е

натрупал достатъчно, за да скърца под обувките ни.

Вървим към парка Милениум, където статуята на мамута грее окъпана в лунна

светлина. После се спускаме по стълбите надолу и докато слизаме, Евелин ме хваща под

ръка, за да не падне. Споглеждаме се. Дали е така изплашена да се изправи лице в лице

с баща ми, както аз? Дали е така изплашена всеки път?

Долу има пристройка с два стъклени блока, всеки от които е поне три пъти по-висок от

мен. С Маркъс и Йохана сме се разбрали да се видим тук въоръжени.

Вече са пристигнали. Йохана не държи пистолет, но за сметка на това Маркъс е

насочил своя право към Евелин. Аз вдигам пистолета, който тя ми даде, и също го

насочвам към него. За всеки случай. Гледам кривия му нос и очертанията на черепа му

под късо подстриганата коса.

– Тобиас! – възкликва Йохана. Облечена е в цветовете на Миротворците и

червеното ѝ сако е посипано с бели снежинки. – Какво правиш тук?

– Опитвам се да ви спра да се изпоизбиете – казвам. – Учудвам се, че имаш пистолет

в себе си – отбелязвам и посочвам с глава към джоба , където виждам контурите на

оръжието.

– Понякога се налага да вземеш трудни решения, за да запазиш мира. Мисля, че няма

да възразиш срещу този принцип – казва тя.

– Не сме дошли да си бъбрим – обажда се Маркъс. – Искала си да говорим за мирен

договор – обръща се към Евелин.

Последните няколко седмици са му отнели нещо. Личи си по огънатите надолу ъгли на

устата му, по синьочерните кръгове под очите му. Виждам собствените си очи на лицето

му и се сещам за момента в моята зона на страха, когато от огледалото ме гледаше той.

Спомням си колко уплашен бях, докато наблюдавах как кожата му се плъзга по тялото ми

като обрив. Все още се страхувам, че мога да стана като него, дори сега, когато майка ми

стои до мен и сме се изправили заедно срещу заплахата, както винаги съм си мечтал,

още откакто бях дете.

– Да – казва Евелин. – Трябва да се споразумеем по няколко въпроса. Мисля, че

предложението ми е разумно. Ако се съгласиш с условията ми, ще отстъпя и ще ви

предам всички оръжия, освен тези, които хората ми използват за самозащита. Ще

напусна града и няма да се върна.

Маркъс се разсмива. Не съм сигурен дали е присмех, или недоверие, защото той е и

арогантен, и крайно подозрителен.

– Остави я да довърши – казва Йохана тихо и пъха ръце в ръкавите си.

– В замяна – продължава Евелин, – няма да нападате и няма да настоявате да

контролирате града сами. Ще позволите на тези, които искат да излязат от града и да

търсят живот другаде, да си идат. Ще позволите на тези, които искат да останат, да

гласуват за нови лидери и за нова социална система. И най-важното ми условие е ти,

Маркъс, да не си сред кандидатите за лидери.

Последното условие за мир е единственото, продиктувано от лични мотиви. Тя ми каза,

че няма да може да понесе мисълта, че Маркъс ще подлъже хората да го следват, и аз

не ѝ възразих.

Йохана вдига вежди. Забелязвам, че е прибрала косата си плътно назад и белегът,

който разсича половината лице, е открит. Така изглежда много по-добре – силна, готова

да покаже коя е и каква е, а не да се крие зад перде от коса.

– Не става – казва Маркъс. – Аз съм водачът на тези хора.

– Маркъс! – опитва се да го прекъсне Йохана.

– Не си ти тази, която ще решава дали имам право да ги ръководя – продължава той и

напълно пренебрегва Йохана, – или не, защото ми имаш зъб, Евелин.

– Моля? – повишава глас Йохана. – Това, което ни се предлага, е толкова хубаво, че

чак не ми се вярва. Постигаме всичко, за което се борим, без насилие! Как можеш

изобщо да се колебаеш?

– Мога, защото аз съм истинският водач на тези хора – заявява Маркъс. – Аз съм

лидерът на Преданите, аз съм...

– Не, не си – прекъсва го Йохана съвсем спокойно. – Аз съм лидерът на Преданите. И

ти ще се съгласиш с тези условия, защото в противен случай ще кажа на хората, че си

имал шанса да разрешиш проблемите без кръвопролития, но си отказал, защото не си

пожелал да преглътнеш гордостта си.

Маската му пада и разкрива зловещото му лице. Но дори той не може да спори с

Йохана, чието спокойствие и премерено поднесена заплаха го нокаутират. Тръсва глава и

прекратява съпротивата.

– Приемам условията – казва Йохана, пристъпва напред с протегната ръка и снегът

изскърцва под краката ѝ.

Евелин сваля ръкавицата си, пръст по пръст, протяга ръка към Йохана и двете

скрепяват мира.

– Утре сутринта ще съберем хората и ще им кажем новия план. Можеш ли да ни

гарантираш, че никой няма да ни нападне? – пита Йохана.

– Ще направя всичко по силите си – обещава Евелин.

Поглеждам часовника си. Минал е час, откакто се разделихме с Амар и Кристина.

Вероятно Амар се е досетил, че серумът на паметта не е бил пуснат. Или пък не се е

досетил. Каквото е да е станало с тях, трябва да свърша това, за което дойдох – да

намеря Зийк и майка му и да им кажа за Юрая.

– Трябва да тръгвам – обръщам се към Евелин. – Трябва да се погрижа за още нещо.

Утре следобед ще те взема от стената.

– Звучи добре – отговаря тя и потърква ръката ми, сякаш да ме сгрее, така, както

правеше, когато бях дете и ми станеше студено.

– Ти няма да се върнеш, така ли? – пита Йохана. – Открил си живот за себе си навън?

– Да. Късмет тук. Хората навън... се опитват да затворят града. Трябва да сте готови

да ги посрещнете и да не им се давате.

– Убедена съм, че можем да преговаряме с тях – усмихва се тя.

Подава ми ръка и се сбогуваме. Чувствам очите на Маркъс върху тялото си като

непосилна тежест, която заплашва да ме смачка. Насилвам се да го погледна.

– Сбогом – казвам. От сърце.

Хана, майката на Зийк, е толкова дребничка, че когато седи на стола, краката едва

докосват пода. Облечена е в опърпан черен халат и е по пантофи, но изражението ,

скръстените ръце и вдигнатите вежди

придават такова достойнство, че имам

чувството, че седя пред световен лидер. Поглеждам Зийк, който разтрива очи с юмруци,

за да се разбуди.

Амар и Кристина ги бяха намерили не сред останалите бунтовници около небостъргача

Ханкок, а в дома им, над централата на Безстрашните. Открих ги само защото Кристина

се беше сетила да ми остави бележка на камиона със спуканите гуми. Питър ме чакаше в

новия камион, който Евелин ни даде, за да се приберем до Бюрото.

– Много съжалявам – казвам. – Не знам откъде да започна.

– Може да започнеш с най-лошото – отговаря Хана. – Като например да ми кажеш

какво точно се случи със сина ми.

– Беше ранен по време на атака. Имаше експлозия и той се оказа прекалено близо.

– Господи! – Зийк започва да се клати напред-назад, сякаш иска да избяга от

реалността.

Но Хана само свежда глава и скрива лицето си от мен.

В хола мирише на лук и чесън – вероятно са готвили за вечеря. Облягам рамо на

бялата стена до вратата. До главата ми е закачена снимка на семейството – Зийк е едва

проходил, Юрая е още бебе и двамата седят в скута на майка си. Баща им има пиърсинг

на носа, на устната и на ухото, но широката му заразителна усмивка и тъмната му кожа са

ми познати, защото ги е предал и на двамата си синове.

– Оттогава е в кома – продължавам. – И...

– И няма да се събуди – довършва Хана с неестествен глас. Като опънат ластик. –

Това дойде да ни кажеш, нали?

– Да, дойдох да ви взема. Трябва да ви закарам, за да решите от негово име.

– Да решим? – пита Зийк. – Искаш да кажеш да решим дали да го изключим от

системите, или не?

– Зийк – прекъсва го майка му и тръсва глава. Той се свлича обратно на дивана и

потъва във възглавниците.

– Разбира се, че не искаме да го поддържаме жив по този начин – казва Хана. – Той би

пожелал да продължи напред. Но искаме да го видим.

– Разбира се – кимвам. – Но имам да ви казвам и още нещо. Онази атака... беше нещо

като бунт. Участваха хора от мястото, където сме сега. Аз също се включих.

Свеждам глава и забивам поглед в пукнатината точно пред обувките ми. Подът е

натрупал слоеве прах. Чакам някаква реакция, но те посрещат думите ми с гробовна

тишина.

– Не направих това, за което ме помоли – обръщам се към Зийк. – Не се грижих

достатъчно за него, не и така, както трябваше да го направя. Съжалявам.

Престрашавам се да го погледна, а той седи неподвижно, вперил очи в празната ваза

на масичката за кафе. Нарисуваните по нея рози са избелели.

– Ще ни трябва време да проумеем това, което ни съобщи – казва Хана. Прочиства

гърлото си, но гласът ѝ продължава да трепери.

– Много искам да ви дам това време, но трябва да тръгваме обратно, и то веднага –

казвам.

– Добре – кимва тя. – Почакай отвън, ще сме готови след пет минути.

Пътят обратно към Бюрото е бавен и тъмен. Луната ту се скрива, ту изплува иззад

облаците, а камионът подскача по неравния път. Когато напускаме пределите на града,

пак завалява сняг. Големи, ярки снежинки танцуват пред фаровете. Питам се дали Трис в

момента ги гледа как се трупат на преспи около неизлетелите самолети. Дали светът е

по-хубав от този, който току-що загърбих, сред хора, които вече не си спомнят какво

означава „чисти гени“.

Кристина се навежда и прошепва в ухото ми:

– Значи го направи все пак? Стана ли, както бе решил?

Кимвам. Поглеждам я в огледалото за обратно виждане – заравя усмихнатото си лице

в ръцете си. Зная как се чувства – в безопасност. Всички сме в безопасност.

– Успя ли да ваксинираш семейството си? – питам.

– Да. Намерихме ги при Преданите в Ханкок. Но времето, което бяха определили за

рестартирането, мина. Значи Трис и Кейлъб са успели да ги спрат.

Хана и Зийк си говорят тихо и се дивят на ужасния, мъртъв свят, през който ги

прекарваме. Амар им обяснява основните неща и вместо в пътя, гледа в огледалото за

обратно виждане, по-често отколкото ми харесва. Старая се да пренебрегна вълните на

паника всеки път, когато той едва не ни забива в улични стълбове и бариери. Опитвам се

да се съсредоточа върху снега.

Винаги съм мразел празнотата, която зимата носи, голия пейзаж, скелетоподобния вид

на дърветата, рязката разлика между земя и небе. И градът винаги прилича на гробница.

Може би тази зима няма да е такава.

Минаваме през загражденията и спираме пред централния вход, където вече няма

нито един охранител. Скачаме от камиона, а Зийк хваща майка си за ръка, за да я

поддържа през снега. Когато влизаме в сградата на Бюрото, вече съм напълно сигурен,

че Кейлъб е успял, защото наоколо няма никого. Това означава, че паметта на всички е

изтрита и спомените им са променени.

– Къде са хората? – пита Амар.

Минаваме през изоставения пункт за проверка, без да спираме. Тогава виждам Кара.

Лицето е насинено и някой е превързал главата, но не това ме притеснява. Очите .

..

– Какво има? – питам.

Кара мълчи.

– Къде е Трис? – питам по-настоятелно.

– Съжалявам, Тобиас.

– За какво съжаляваш? – изкрещява Кристина. – Кажи ни какво е станало!

– Трис влезе в лабораторията за оръжия вместо Кейлъб. Успя да се пребори със

серума на смъртта и да разпространи серума на паметта, но... беше разстреляна. И не

оцеля. Съжалявам.

През повечето време успявам да разбера, когато хората лъжат. И това е лъжа, Трис е

жива, очите греят, бузите са розови, а мъничкото тяло е пълно с енергия и сила.

Чака под меката светлина в градината. Трис е жива, никога не би ме оставила сам, не би

отишла в лабораторията за оръжия вместо Кейлъб.

– Не, не – чувам Кристина, която клати глава. – Няма начин. Трябва да е станала

някаква грешка.

От очите на Кара потичат сълзи.

И тогава започвам да осъзнавам – разбира се, че би отишла в лабораторията вместо

Кейлъб.

Разбира се, би го направила.

Кристина крещи нещо, но гласът достига до мен притъпен, сякаш съм потопен под

вода. Лицето на Кара също става трудно видимо, цветовете на целия свят избледняват.

Способен съм единствено да стоя неподвижно. Да, ако не мърдам, мога да накарам

истината да си иде, да си представя, че всичко е наред. Кристина полита напред под

тежестта на болката, Кара я улавя и притиска в прегръдката си,

а аз само стоя неподвижно.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒ È ÂÒÎÐÀ

Òîáèàñ

Когато тялото падна в мрежата, видях само някакво сиво петно пред очите си.

Издърпах я. Ръката

беше мъничка, но много топла. И после застана пред мен,

дребничка, слаба, обикновена. Напълно незабележителна във всяко едно отношение,

освен че скочи първа. Момичето от Дървените, което скочи първо.

Дори аз не се осмелих да го направя.

Очите ѝ бяха толкова сериозни, толкова решителни.

Красиви.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒ È ÒÐÅÒÀ

Òîáèàñ

Но това не беше първия път, когато я видях. Бях я срещал в коридорите в

училище, на фалшивото погребение на майка ми, по улиците на сектора на Аскетите.

Виждах я, но не я забелязвах. Забелязах я чак когато скочи.

Може би огън, който гори така ярко, не може да гори безкрай.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒ È ×ÅÒÂÚÐÒÀ

Òîáèàñ

Отивам да видя тялото ѝ. Не знам колко време е минало, откакто Кара ни каза какво

се е случило. Вървя рамо до рамо с Кристина, а Кара е пред нас. Не помня как съм

стигнал от входа до моргата, може и да съм видял и чул нещо, но бариерата в мозъка ми

не пропуска нищо.

Тя лежи на масата и за момент си мисля, че спи. Ако я пипна, ще отвори очи, ще се

усмихне и ще притисне устни към моите. Но когато я докосвам, е леденостудена.

Тялото ѝ е вдървено.

Кристина проплаква. Стискам ръката на Трис и се моля така да върна живота в нея,

бузите ѝ да поруменеят и да се събуди.

Не знам колко време ми е необходимо да разбера, че това няма да се случи. Че я

няма. Но когато го осъзнавам, усещам как цялата сила ме напуска, падам на колене до

масата и си мисля, че крещя, или поне ми се иска да го направя. Всичко в мен крещи за

още поне една целувка, една дума, за един поглед.

Един.

Поне един.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒ È ÏÅÒÀ

През следващите дни движението ми помага да понеса болката, затова обикалям

коридорите и не лягам да спя. Гледам как хората започват да се съвземат от завинаги

променилия ги серум на паметта.

Замаяните от него биват събирани в групички и им се казва истината – че човешката

природа е нещо сложно, че всички имаме различни гени и те не са нито чисти, нито

увредени. Казва им се и една лъжа: че паметта им е била изтрита заради глупав инцидент

и че в момента подготвят голямо лоби в парламента за равноправие на всички хора,

независимо от гените им.

През цялото време хората ме задушават, а остана ли сам, ме притиска самота.

Постоянно се страхувам, без да знам от какво, защото, така или иначе, вече съм изгубил

всичко. Когато спирам пред мониторите в контролната зала, ръцете ми треперят. На

едната камера виждам Йохана. Организира транспорт за хората, които напускат. Искат да

излязат и да научат истината. Не знам какво ще стане с тези, които останат в Чикаго, но

не мисля, че ме е грижа.

Пъхам ръце в джобовете си, гледам няколко минути и си тръгвам. Опитвам се да

вървя с ритъма на сърцето си, както и да заобикалям начупените плочки. Когато излизам,

виждам около голямата скулптура малка група, сред които и една жена в инвалидна

количка – Нита.

Минавам през непотребната бариера, заставам на разстояние от тях и ги наблюдавам.

Реги се покатерва на каменния блок и развърта клапата под водния контейнер. Капките

се превръщат в поток вода, заливат камъка, а панталоните на Реги подгизват.

– Тобиас?

Потръпвам. Кейлъб. Загърбвам гласа и се заоглеждам накъде да избягам.

– Моля те, чакай! – казва той.

Не искам да го виждам, да преценявам дали и колко тъгува за нея. Не искам да си

припомням как тя умря вместо този нещастен страхливец. Нима животът

струваше

толкова малко?

Но се обръщам, защото се чудя дали нещо в лицето му ще ми напомни на нея.

Продължавам да я жадувам, въпреки че вече я няма.

Косата му е мръсна, рошава, зелените му очи са в кръвоизливи, а устата му е

изкривена.

Не прилича на нея.

– Не исках да те притеснявам точно сега, но трябва да ти кажа нещо. Нещо, което...

тя ми поръча да ти предам, преди...

– Давай, казвай по-бързо – прекъсвам го.

– Помоли ме, ако не оцелее, да ти кажа... – Той се задавя, очите му се пълнят със

сълзи, но успява да се овладее. – Каза, че не иска да те напуска.

Трябва да изпитам нещо, когато чувам последните думи, нали? Но не изпитвам нищо.

Чувствам се още по-отдалечен от всичко и от всички.

– Така ли? – отвръщам грубо. – И защо го направи? Защо не те остави да умреш?

– Мислиш ли, че не си задавам същия въпрос? – отвръща Кейлъб. – Тя ме обичаше.

Достатъчно, за да ме държи на мушка, за да умре за мен. Нямам идея защо, просто така

стана.

Той си тръгва, без да ми даде възможност да отговоря, и така може би е най-добре,

защото не знам как да облека гнева си в думи. Прогонвам с мигане сълзите си и сядам на

пода, точно в центъра на фоайето.

Знам защо е казала, че не иска да ме напуска. Искала да знам, че това не е някаква си

централа на Ерудитите, не е лъжа, която да ме приспи, докато тя отива да умира, не е

поредна битка и пореден акт на излишна саможертва. Просто е било наложително.

Притискам длани към очите си, като че да набутам проклетите сълзи в черепа си. „Без

ревове“ – ядосвам се на себе си. Ако си позволя да изпусна и малко емоция, всичко ще

изригне и никога няма да спре.

По едно време чувам гласове – Кара и Питър.

– Тази скулптура беше символ на промяната – обяснява му тя, – на бавната и

постепенна промяна. Но сега я махат.

– О, така ли? – Питър звучи удивен. – Защо?

– Ами... ще ти обяснявам по-нататък, става ли? – казва Кара. – Помниш ли как да

стигнеш до хотелската стая?

– Да.

– Тогава отивай там, скоро ще се погрижим за теб.

Кара тръгва към мен и аз се свивам в очакване на гласа . Но тя само сяда до мен с

изправен гръб, отпуска ръце в скута си. Реги продължава да стои и да гледа изливащата

се вода.

– Няма нужда да седиш тук – казвам.

– Нямам къде да отида. А тук има тишина. Тишината е красива.

Оставаме един до друг и гледаме шуртящата вода в красивата тишина на Кара.

– Ето къде сте били – казва тичащата към нас Кристина. Лицето е подпухнало, а

гласът ѝ прилича на тежка въздишка. – Хайде, ще го изключват.

Изтръпвам от думите и скачам на крака. Хана и Зийк не са се отделяли от леглото на

Юрая от мига, в който пристигнахме. Стискат ръцете му, търсят живот в очите му. Но

такъв няма – само ритмичното движение на апаратурата, която поддържа сърцето.

На влизане в болницата Кара върви зад мен и Кристина. Не съм спал от дни, но не

изпитвам умора, не и по обичайния начин, въпреки че тялото ми ме боли, докато ходя.

Мълчим, но знам, че Кристина мисли за същото – за последния дъх на Юрая.

Успяваме да се доберем до прозореца пред вратата на Юрая и срещаме Евелин.

Амар я прибра от града вместо мен преди няколко дни. Тя се опитва да докосне рамото

ми, но аз отблъсквам ръката ѝ. Не искам никой да ме успокоява.

Зийк и Хана са застанали от двете страни на Юрая. Хана държи едната му ръка, а

Зийк – другата. Лекар стои до монитора, показващ ударите на сърцето му, но подава

документите за изключване на системите не на Хана или на Зийк, а на Дейвид. Той си

седи в стола прегърбен и замаян като всички останали.

– Този какво прави тук? – провиквам се. Усещам как мускулите, костите и нервите ми

пламват.

– Технически той все още е лидер на Бюрото, докато не го заменят – казва Кара. –

Тобиас, той не помни абсолютно нищо. Човекът, когото познаваш, вече не съществува,

като мъртъв е. Дори не помни, че е уб...

– Млъквай! – срязвам я. Дейвид подписва документа и започва да се придвижва към

вратата. А когато я отваря, вече не мога да се сдържа – скачам към него и само

жилавата хватка на Евелин ме удържа да не го удуша. Той ме поглежда странно, а аз

притискам тяло към ръката на майка си, която ми прилича на решетка.

– Тобиас – казва Евелин. – Успокой се.

– Защо не го хвърлиха в затвора? – настоявам, прекалено замаян, за да видя

очевидната причина.

– Той все още работи за правителството – обяснява ми Кара. – Излязоха със

становище, че е станала злополука, но това не означава, че ще уволнят всички. И

правителството няма да го затвори заради това, че е убил бунтовничка.

– Бунтовничка? – питам. – Такава ли е сега? Просто бунтовничка?

– Беше – поправя ме меко Кара. – И да, такава я вижда правителството.

Искам да отговоря, но Кристина ни прекъсва.

– Хора, започва се.

Зийк и Хана се хващат за ръце над тялото на Юрая. Виждам, че устните на Хана се

движат, но не знам какво изрича – Безстрашните имат ли молитва за загиналите?

Аскетите посрещат смъртта в тишина – има служба, но никой не продумва. Усещам как

гневът ми отстъпва на поредната вълна на скръб, този път не само за Трис, но и за

Юрая, чиято усмивка е запечатана в ума ми. Братът на най-добрия ми приятел, а после и

мой приятел. Но не за достатъчно дълго, за да допусна хумора му в себе си. За нищожно

малко време.

Лекарят прибира документа, който Дейвид подписа, натиска някакво копче, после

друго. Машините спират да дишат вместо дробовете на Юрая. Раменете на Зийк се

тресат, Хана стиска ръката му и кокалчетата ѝ побеляват.

Тогава тя казва нещо, разтваря ръце и отстъпва назад от тялото на Юрая. Пуска го да

си иде.

Отмествам се от прозореца. Първо вървя, после тичам по коридорите ослепял,

оглушал, празен.

ÃËÀÂÀ

ÏÅÒÄÅÑÅÒ È ØÅÑÒÀ

На следващия ден вземам един от камионите на Бюрото. Хората все още се

възстановяват от объркването и никой не ме спира. Минавам по железопътната линия и

потеглям към града. Гледам към хоризонта, но реално не виждам нищо.

Когато стигам до полетата, отделящи града от външния свят, натискам газта и

камионът се понася през умиращата трева и натрупалия сняг. Скоро земята се превръща

в павирания път в сектора на Аскетите, където времето е спряло. Улиците са същите,

краката ми знаят къде да ме заведат, дори и съзнанието ми да не ги направлява. Спирам

пред къщата близо до знака „Стоп“ с напуканата каменна алея пред входната врата.

Моята къща.

Влизам и се качвам на горния етаж. Ушите ми продължават да са глухи за звуците на

света. Хората често говорят за скръбта, но не знам какво искат да кажат с всички онези

думи. За мен скръбта е опустошителната празнота и липса на сетива.

Слагам ръка на панела пред огледалото и го дръпвам настрани. Макар че залезът е

оранжев, светлината се е разляла по пода и осветява лицето ми отдолу, никога не съм

бил по-бял. Никога не съм виждал такива черни сенки под очите си. Последните няколко

дни нито спях, нито бях буден. Сякаш сънят е нещо прекалено екстремно, което не мога

да постигна.

Включвам машинката за подстригване. Няма нужда да сменям накрайника, онзи е,

който винаги бях използвал. Плъзгам го по косата си и внимавам да не си порежа ушите.

Подстриганата коса пада по краката и раменете ми и предизвиква силен сърбеж при

всяко съприкосновение с кожата ми. Прокарвам ръка по главата си, за да проверя за

пропуснати дълги косми, но няма нужда да го правя, защото се научих да се подстригвам

още като малък.

После бавно и старателно почиствам раменете си, измитам косата от пода и я

изхвърлям в кофата за боклук. Когато приключвам, заставам отново пред огледалото и

виждам огнените езици на татуировката си. Пламъкът на Безстрашните.

Изваждам ампулата със серума на паметта. Зная, че ще изтрие по-голямата част от

живота ми, но ще е насочена към спомени, не към умения. Ще знам как да говоря, как да

пиша, как да сглобявам компютър – тези неща са в отделна част на мозъка. Но няма да

си спомням нищо друго.

Експериментът приключи. Йохана успя да убеди правителството – началниците на

Дейвид – да остави бившите членове на кастите да си живеят в града. Условието е да

могат да се изхранват сами, да признават властта на правителството и да позволяват на

други хора да влизат в града и да остават, ако пожелаят. Чикаго ще стане като другите

метрополиси, подобно на Милуоки. Бюрото, което преди се занимаваше с експеримента,

сега трябва само да охранява града.

Чикаго ще бъде единственият град, управляван от хора, които не вярват в мита за

увредените гени. Нещо като рай. Матю ми каза, че се надява хората от покрайнините да

се решат да влязат в града и да намерят по-добър живот от досегашния си.

А аз искам само едно: да бъда някой друг. Така Тобиас Джонсън, синът на Евелин

Джонсън, може би ще живее скучен и празен живот, но поне ще бъде цялостна личност, а

не тази отломка от човек, в която съм се превърнал – прекалено осакатен от болката, за

да има някаква полза от мен.

– Матю ми каза, че си откраднал от серума на паметта и си задигнал и камион – чувам

глас в дъното на коридора. Кристина. – Честно казано, не му повярвах.

Явно не съм я чул, в което няма нищо странно. Дори и сега гласът звучи сякаш съм

под вода, а тя накъде горе, на повърхността. Отнема ми време, докато разбера какво ми

говори. Обръщам се и питам:

– Щом не си му повярвала, какво правиш тук?

– Дойдох за всеки случай – казва, без да откъсва очи от мен. – Освен това ми се иска

да видя града, преди съвсем да се промени. Дай ми тази ампула, Тобиас.

– Не. – Стискам я здраво, готов на всичко, само не и да я дам. – Това е мое решение,

не твое.

Тъмните очи се разширяват, а залезът огрява лицето . От ослепителната оранжева

светлина косата ѝ изглежда като в пламъци.

– Това изобщо не е твое решение. Това е решението на един страхливец. Мога да

кажа много неща за теб, Фор, но не и че си страхливец.

– Може би съм станал такъв – отговарям безразлично. – Хората се променят. И тази

промяна ми харесва.

– Не, не ти харесва.

Толкова съм изтощен, че успявам само да завъртя очи с досада.

– Не можеш да си позволиш да се превърнеш в човек, когото тя би мразила – казва

Кристина съвсем тихо. – А тя би те намразила за това решение.

Гневът се разлива във вените ми горещ и жив, ушите ми се отпушват и започвам да

чувам. Дори тихата улица на Аскетите става шумна. Силата на усещането ме разлюлява.

– Млъкни! – изкрещявам. – Млъкни! Не знаеш какво би намразила и какво не би! Ти не

я познаваше, както я познавах аз! Ти...

– Аз знам достатъчно – отвръща гневно тя. – Знам, че никак не би се харесало да я

изтриеш от спомените си, сякаш е нямала никакво значение за теб!

Хвърлям се напред и я приковавам към стената.

– Ако само още веднъж посмееш да кажеш такова нещо, ще те... Ще те...

– Ще ме удариш? – изкрещява в лицето ми. – Има дума за мъже, които удрят жени. И

тя е страхливци.

Спомням си как виковете на баща ми кънтяха из къщата, как впиваше ръце около

врата и я блъскаше в стените и вратите. Спомням си как гледах от стаята си стиснал

здраво рамката на вратата. Спомням си сподавения

плач и как се заключваше в

спалнята си, та той да не влезе.

Правя крачка назад и удрям стената. Тялото ми се свлича надолу.

– Съжалявам – казвам.

– Знам – отговаря кротко тя.

Няколко секунди стоим неподвижно и се гледаме. Спомням си как я намразих, когато я

видях за първи път, защото беше Пряма и говореше каквото дойде на ума, без да се

съобразява. Но с времето тя ми показа, че е истински приятел, вярна на истината, смела

и винаги готова да действа. Сега не мога да не я харесвам и да не виждам това, което

Трис е видяла в нея.

– Знам какво е да искаш да забравиш всичко – казва тя. – Знам и какво е да убият

човека, когото обичаш, ей така, без причина. Знам какво е да искаш да замениш всичките

си спомени за миг спокойствие.

Тя хваща ръката, в която стискам серума.

– С Уил бяхме заедно за кратко, но той промени живота ми. Промени и мен. А Трис те

промени още повече.

Суровото ѝ изражение се стопява и тя леко докосва рамото ми.

– Това, което си сега, е нейно дело, и то трябва да живее. Ако изпиеш серума, никога

няма да намериш пътеката към човека, който си сега.

Сълзите отново идват като в моргата пред тялото на Трис. Но този път с тях идва и

болка, гореща и остра като нож в гърдите ми. Стискам ампулата в ръката си,

облекчението, което би ми дала от агонията на всеки спомен, дерящ ме отвътре като

нокти на озверяло животно.

Кристина ме прегръща и това прави болката още по-непоносима, защото ми напомня

как Трис ме обгръщаше всеки път с тънките си малки ръце – в началото колебливо, но

после по-силно и уверено. Напомня ми, че никога ничия прегръдка няма да бъде като

нейната, защото нея я няма.

Няма и смисъл да плача, глупаво е, но не съм способен на нищо друго. Кристина ме

държи дълго време и не казва и дума.

По едно време се опитвам да я отблъсна, но ръцете остават на раменете ми, топли,

здрави и мазолести. Може би хората загрубяват от болката така, както го прави кожата

им. Но аз не искам да ставам груб човек.

На този свят има различни хора. Такива като Трис, които след страдание и

предателство могат да намерят в сърцето си достатъчно любов, за да дадат живота си

за брата, който ги е предал. Или като Кара, които могат да простят на човека, който е

застрелял брат им в главата. Или пък като Кристина – хора, които са губили човек след

човек, но въпреки това избират да продължат стоически напред и да изграждат нови

приятелства. Виждам пред себе си нов избор – по-ярък и по-силен от този, който

направих самият аз.

Отварям очи и ѝ подавам ампулата. Тя я взема и прибира в джоба си.

– Знам, че Зийк все още страни от теб – казва тя, прегръщайки ме отново. – Но

междувременно аз мога да ти бъда приятел. Можем даже да си разменим гривнички,

както правят Аскетските момичета.

– Май няма да има нужда от последното.

Спускаме се по стълбите и излизаме навън, рамо до рамо. Слънцето е потънало зад

сградите на Чикаго. Някъде в далечината чувам влак. Но ние си тръгваме от града и от

всичко, което е значело то за нас. И това е добре.

Можеш да бъдеш смел по толкова различни начини. Понякога смелостта е да дадеш

живота си за нещо по-голямо от теб самия или за друг човек. Понякога е да се откажеш

от всичко, което познаваш, и от хората, които си обичал, в името на нещо по-велико.

Но понякога не е нито едното, нито другото.

Понякога смелостта е да стиснеш здраво зъби, да преглътнеш болката, да се бориш

всеки ден и с бавни крачки да се запътиш към по-добър живот.

Точно от тази смелост имам нужда сега.

ÅÏÈËÎÃ

Две години и половина по-късно

Евелин е застанала на линията, която свързва и разделя двата свята. Земята е

покрита от следите на стотиците коли, които преминават всеки ден през нея. Хората от

покрайнините отиват към града, хората от града излизат навън, хората от бившето Бюро

пътуват натам и обратно. Приближавам се и Евелин вдига ръка да ме поздрави.

Когато се качва в камиона, ме целува по бузата и този път не се отдръпвам. Усещам,

че на лицето ми се появява издайническа усмивка, но ѝ позволявам да се позадържи.

– Добре дошла – казвам.

Преди повече от две години се бе споразумяла с Йохана да напусне града и никога да

не се връща. Но Чикаго сега е толкова различен, че няма никакъв проблем да се

прибере. Странно, но за тези две години тя се е подмладила. Лицето

е гладко, а

усмивката ѝ е по-широка.

– Как си? – пита.

– Аз съм... добре. Днес ще разпилеем праха от урната ѝ.

Обръщам се и поглеждам урната на задната седалка, настанена като още един пътник.

Дълго време пазех праха в моргата на Бюрото, защото не знаех какво погребение би

искала и не бях сигурен, че мога да го преживея. Но днес, ако все още имахме касти,

щеше да е денят на Изборната церемония и беше време да се направи крачка напред,

пък било то и малка.

Евелин слага ръка на рамото ми и се заглежда в полетата. Нивите, които преди бяха

само на Миротворците, са се разраснали и продължават да се увеличават и да изпълват

всички зелени места в града. Понякога онова голо поле ми липсва, но, честно казано,

нямам нищо против да карам между безкрайни, грижовно подредени редове царевица и

жито. Виждам хора в нивите. Проверяват състоянието на почвата със специални уреди,

разработени от бившите учени от Бюрото. Носят червени, сини, зелени и лилави дрехи.

– Как е животът без касти? – пита Евелин.

– Съвсем обикновен – усмихвам се. – Ще ти хареса.

Откарвам Евелин в апартамента си на север от реката. На нисък етаж е, но през

прозореца виждам повечето от важните сгради в града. Аз съм един от първите

заселници в новия Чикаго, затова ми разрешиха да си избера къде да се настаня. Зийк,

Шона, Кристина, Амар и Джордж поискаха да живеят на високите етажи на Ханкок,

Кейлъб и Кара се преместиха в апартаментите до парка Милениум, но аз избрах това

място, защото е красиво и е достатъчно далеч от предишните ми домове.

– Имам съсед експерт по история. Дойде от покрайнините – казвам, докато ровя из

джобовете си и търся ключовете. – Нарича Чикаго Четвъртия град, защото преди векове

бил изгорял почти до основи, след като го възстановили, бил отново унищожен по време

на Чистата война и сега хората правят четвърти опит да се заселят тук.

– Четвъртия град... – казва тя, докато отварям вратата. – Харесва ми.

Нямам почти никакви мебели. Само един диван, маса, няколко стола и кухня.

Слънчевата светлина се отразява в прозорците на сградите от отсрещната страна на

мочурливата река. Някои от учените от бившето Бюро се опитват да възстановят реката

и езерото в цялото им предишно величие, но това ще отнеме време. Промяната е като да

лекуваш болката – изисква много време.

Евелин оставя чантата си на дивана.

– Благодаря, че ме прие за малко при теб. Обещавам, че скоро ще си намеря

собствено жилище.

– Няма проблем – казвам, въпреки че се изнервям от присъствието и от това, че ще

рови из малкото ми лични вещи и ще се разхожда по моите коридори. Но не мога да я

държа на разстояние през целия си живот. Особено след като обещах да се опитам да

построя мост между нас.

– Джордж каза, че имал нужда от съдействие за обучението на младите полицаи. Няма

ли да му помогнеш?

– Не – казвам. – Знаеш, че приключих с пистолетите.

– Точно така. Сега използваш думи вместо пистолети – сбърчва нос тя. – Нямам

доверие на политиците, нали знаеш?

– Но можеш да имаш доверие на мен, защото аз съм ти син. И не съм политик, а само

асистент.

– Знаеш ли къде е баща ти?

Вдигам рамене.

– Някой ми каза, че бил напуснал. Така и не попитах къде е отишъл.

Тя опира брадичка на ръцете си и пита:

– И не искаш да му кажеш нищо?

– Не. Искам просто да си остане там, където му е мястото – зад гърба ми – казвам и

завъртам ключовете около пръста си.

Преди повече от две години, когато стояхме лице в лице и ни делеше само сипещият

се сняг, разбрах, че няма никакъв смисъл да му крещя и да го обиждам. Преди това го

бях нападнал пред Безстрашните в Жестоката борса, но това не промени нищо и не

затвори раните от детството ми. Думите и обидите също няма да свършат работа.

Остава само едно нещо – да го забравя.

Евелин ме поглежда странно, после става, прекосява стаята, отваря чантата си и вади

предмет от синьо стъкло. Изглежда като замръзнала вода, течаща към края на времето.

Помня, когато ми го даде. Бях много малък, но веднага разбрах, че е нещо забранено.

В нашата каста такива неща се считаха за безполезни, следователно – за егоистични.

Тогава попитах за какво служи и тя ми каза: „Не служи за нищо очевидно, но може да

докосва тук. – И сложи ръка на сърцето си. – Красивите неща понякога правят така“.

Дълги години тази статуетка беше символ на моето тихо недоволство, на моя отказ да

бъда послушно и изпълнително Аскетско дете. Беше символ и на бунта на майка ми,

макар че тогава я мислех за мъртва. Криех я в леглото си и в деня, в който реших да

избера Безстрашните и да напусна Аскетите, я извадих и я сложих на бюрото си, за да

може баща ми да види моята сила и силата на майка ми.

– Когато замина, само това ми остана от теб – казва тя и притиска стъклената

статуетка към себе си. – Напомняше ми колко си смел. Винаги си бил толкова смел! –

усмихва се. – Помислих си, че може да си го поискаш обратно. Все пак го взех за теб.

Нямам доверие на гласа си, зная, че ще потрепери, затова само се усмихвам и кимвам.

Пролетният вятър е студен, но оставям прозореца на камиона отворен, за да напълня

дробовете си със свежест и хлад. Отиващата си зима сковава пръстите ми. Спирам пред

перона на гарата до Жестоката борса и се обръщам да взема урната от задната седалка.

Обикновена сребърна урна, без никакви надписи. Кристина я избра.

Тръгвам към перона, където вече се събира малка групичка. Кристина чака до Зийк и

Шона. Шона седи в инвалидната си количка, а краката са увити с одеяло. Сегашната

количка е по-хубава – без дръжки отстрани, за да може да я управлява по-лесно. Матю е

застанал на ръба на перона и пръстите на краката му стърчат напред.

– Здрасти! – казвам и заставам до Шона.

Кристина ми се усмихва, а Зийк ме потупва по рамото.

Юрая почина два дни след Трис, но Хана и Зийк си казаха последно сбогом с него

седмици по-късно, когато изсипаха праха му в бездната. Събраха семейството и

приятелите му. Седяхме на ръба на бездната и не спирахме да викахме името му, докато

и последната прашинка от праха му не изчезна с ехото на Ямата, повтарящо „Юрая“.

Знам, че Зийк днес мисли за него, както и всички останали, макар че този последен акт на

смелост на Безстрашните е посветен на Трис.

– Имам да ти показвам нещо – казва Шона и отмята одеялото настрани. Чифт нови

шини обгръщат целите

крака чак до хълбока и стигат до стомаха под формата на

колан. Тя се усмихва широко, пуска крака пред количката и след няколко неуверени

движения се изправя.

Въпреки сериозния ден, се усмихвам.

– Я гледай ти! Бях забравил колко си висока! – казвам.

– Кейлъб и другите момчета от лабораторията ми ги направиха –обяснява тя. – Още се

уча как се ходи с тях, но ми казаха, че един ден ще мога дори да тичам.

– Супер! А къде всъщност е Кейлъб? – питам.

– Ще ни чакат с Амар на другия край на въжето – отвръща тя. – Някой трябва да е

там, за да хване първия от нас.

– Кейлъб продължава да e една теменужка и той, ама карай – усмихва се Зийк. – Но

започвам да свиквам с него.

Не казвам нищо. Истината е, че двамата сме се помирили, но все още не мога да стоя

дълго около него. В жестовете му, интонацията му, маниерите му... съзирам нея. Той е

една много бледа сянка на Трис, почти невидима, но дори това е прекалено много за мен.

Искам да кажа нещо, но виждам, че влакът идва. Плъзга се по лъскавите коловози,

релсите съскат, той намалява и спира пред нас. От локомотива се подава главата на

Кара. Косата ѝ е прибрана в здраво стегната плитка.

– Качвайте се! – вика ни тя.

Шона сяда в количката и се избутва вътре. След нея влизат Матю, Кристина и Зийк.

Качвам се последен и давам урната на Шона. После заставам на вратата и стисвам

дръжката. Влакът потегля и увеличава скоростта си с всяка секунда. Заслушвам се в

свистенето на релсите и усещам как силата на локомотива влиза в мен. Въздухът плющи

по лицето ми, притиска дрехите към тялото ми. Гледам града, проснат пред мен като на

карта, ослепителното отражение на слънцето в прозорците на сградите.

Не е същото като преди, но отдавна преодолях промяната. Всички си намерихме нови

места. Кара и Кейлъб работят в лабораториите на Бюрото, което сега е малка част от

Министерството на селското стопанство на града. То разработва методи за подобряване

на ефективността на селскостопанските технологии, за да се изхранват повече хора.

Матю прави изследвания на психиатричните заболявания някъде в града. Последния път,

когато го попитах, ми обясни, че изучава нещо, свързано с паметта. Кристина работи в

отдела за настанявания – намират жилища за хората от покрайнините. Зийк и Амар са в

полицията, а Джордж обучава младите полицаи – професии като за Безстрашни. А аз съм

асистент на един от представителите на града в правителството – Йохана.

Протягам ръка да се хвана и за другата дръжка на вратата и навеждам тялото си

напред точно на завоя. Имам чувството, че ще опра земята. Усещам как стомахът ми се

свива от вълнение и страх – любимата тръпка на всеки истински Безстрашен.

– Ей, как е майка ти? – пита Кристина. Застанала е до мен, без да я усетя.

– Добре е. Ще видим как ще свикне.

– Ще се спуснеш ли по стоманеното въже?

– Да – казвам. – Мисля, че Трис би искала да опитам поне веднъж.

Всеки път, когато произнасям името

, изпитвам силна болка. Тя ми показва, че

споменът за нея ми е все толкова скъп.

Кристина гледа релсите пред нас, обляга рамо на моето за няколко секунди и отговаря:

– Мисля, че си прав.

Спомените ми за Трис, най-ярките ми спомени въобще, започват да избледняват с

времето и вече не ме изгарят така. Понякога ми е хубаво да ги вадя от чекмеджетата на

съзнанието си, но не прекалено често. Понякога ги разказвам на Кристина, а тя се оказа

много добър слушател, въпреки че има голямата уста на Прямите.

Кара спира влака и аз скачам на перона. Шона става от количката и с бавни и

неуверени движения слиза с помощта на шините. Стъпка по стъпка. С Матю сваляме

празната ѝ количка, която е тежка и неудобна за носене.

– Някакви новини от Питър? – питам Матю.

След като излезе от объркването от серума на паметта, някои от най-неприятните

черти на характера му се завърнаха, но не всичките. След това изгубих контакти с него.

Вече не го мразя, но това не означава и че го харесвам.

– В Милуоки е – казва Матю. – Не знам какви ги върши там.

– Работи в някакъв офис – обажда се Кара. Взела е урната от Шона и я държи като

бебе в скута си. – Мисля, че му се отразява добре.

– Бях убеден, че ще се присъедини към бунтовниците в покрайнините. Което показва

колко малко знам за човешката природа – казва Зийк.

– Той е съвсем различен сега – вдига рамене Кара.

Из покрайнините все още има бунтуващи се генетично увредени. Вярват, че само нова

война може да ни помогне да постигнем промяната, която всички искаме. Но аз съм все

по-склонен да вярвам, че тя е възможна и без насилие. Видял съм кръв и битки, които ми

стигат за цял живот, и все още нося белезите им, не по кожата, а в съзнанието си. Тези

спомени изплуват на повърхността точно когато най-малко ги искам. Първият юмрук на

баща ми в челюстта ми, моят пистолет, насочен към Ерик, труповете на Аскетите по

улиците на стария ми сектор.

Тръгваме към стоманеното въже. Няма касти, но тази част на града е запазила нещо

от Безстрашните. Хората тук имат пиърсинг по лицата и татуировки по кожата, макар че

се обличат по нов начин. Дрехите им са в крещящи, агресивни цветове. По улиците има

хора, но повечето са на работа. От всички в Чикаго, които са способни да работят, се

изисква да го правят.

Небостъргачът Ханкок се изправя пред мен в цялото си величие. Черните метални

греди се гонят нагоре към върха, ту се приближават, ту се отдалечават. От много време

не съм заставал толкова близо до Ханкок.

Влизаме във фоайето с полирания му и лъщящ от чистота под. Ярките графити на

Безстрашните покриват стените и са оставени от живеещите тук хора като някакъв вид

реликва. Това е домът на повечето от бившите Безстрашни. Сигурно защото сградата е

толкова висока, но някъде дълбоко ме гризе и съмнението, че хората избират това място,

тъй като изглежда самотно. А Безстрашните обичат да изпълват всички празни

пространства с шума си. И това е едно от нещата, които най-много харесвам в тях.

Зийк извиква асансьора, качваме се и Кара натиска 99.

Асансьорът тръгва нагоре и затварям очи. Представям си огромната разтваряща се

под нас черна пропаст. Само едно тънко парче метал под краката ми ме дели от

потъването в мрака. Асансьорът спира рязко и се разклаща. Опирам се на стената, за да

не падна.

Зийк докосва рамото ми.

– Не се плаши, човече. Преди го правехме непрекъснато, помниш ли?

Кимвам. Студеният въздух нахлува през отворите на тавана и над мен е само

яркосиньото небе. Тръгвам с другите към стълбата, твърде скован от страх, та да движа

краката си по-бързо.

Хващам стълбата и опитвам да се концентрирам върху стъпалата. Поглеждам нагоре и

виждам Шона, която се катери смело, изтегляйки се нагоре предимно с ръце.

Когато Тори правеше татуировката на гърба ми, я бях попитал дали мисли, че сме

последните останали хора на тази земя. „Може би“ – ми каза тогава. Струва ми се, че

не

харесваше да разсъждава по въпроса. Но тук горе, на покрива на небостъргача

Ханкок, е напълно възможно да повярваш, че сме единствените оцелели хора на целия

свят.

Зийк притичва по покрива към стоманеното въже и прикрепва една примка към него.

Заключва я, за да не се хлъзне надолу, обръща се и ни поглежда с очакване.

– Кристина – казва. – За теб е.

Кристина застава до примката и потупва брадичката си с пръст.

– Как е по-добре? С лице напред или назад?

– Назад – обажда се Матю. – Аз ще съм с лице напред, за да не се напикая от страх,

но не искам никой да ми подражава.

– Ако си с лице напред, само увеличаваш риска да се случи – казва Кристина. –

Затова давай, тамън ще мога да ти казвам Пикльо.

Тя мушка крака, настанява се така, че да вижда как сградата се смалява, и се понася

надолу. Потръпвам.

Не мога да гледам. Затварям очи, докато Кристина се отдалечава. И докато Матю и

после Шона я следват. Възторжените им писъци изпълват небето. Чувам радостните им

викове като песен на волни птици. Вятърът ги поема и разнася над града.

– Твой ред е, Фор – казва Зийк.

Поклащам глава.

– Хайде, по-добре по-бързо да го направиш, за да знаеш, че си приключил с това! –

обажда се Кара.

– Не, ти тръгвай, аз после.

Кара поема дълбоко дъх и ми подава урната, за да я притисна към себе си. Топла е.

Толкова много хора са я грели с ръцете и телата си. Кара се намества в примката,

нестабилна е и Зийк я пристяга. Тя кръстосва ръце пред гърдите си и Зийк я спуска

напред над Лейк Шор Драйв, над целия град. Не чувам никакъв звук от Кара, дори

ахване.

Със Зийк оставаме сами. Гледаме се.

– Не мога да го направя – казвам. Гласът ми е стабилен, но тялото ми се тресе.

– Можеш, как да не можеш! – заявява той. – Ти си Фор, ти си Безстрашен, ти си

легенда. Можеш да се изправиш срещу всичко!

Правя крачка към ръба и макар че е на няколко метра от мен вече имам чувството, че

падам. Клатя глава отново и отново.

– Ей – Зийк слага ръце на раменете ми. – Не го правиш за себе си, помниш ли? А за

нея. Нещо, което би искала да направиш и за което би се гордяла още повече с теб.

Нали?

Точно така, не мога да си позволя да пропусна това. Не мога да се огъна сега.

Спомням си усмивката

, докато се катереше по Виенското колело, и здраво

стиснатите ѝ челюсти, когато се изправяше пред страховете си.

– Как се качваше тя?

– С лицето напред.

– Добре. – Подавам му урната. – Сложи я зад мен и я отвори.

Намъквам се в примката, а ръцете ми треперят. Зийк затяга коланите около гърба и

краката ми, слага урната зад мен и я отваря. Зад мен прахът на Трис ще се разпилее над

града. Поглеждам към Лейк Шор Драйв и ми се повдига. Плъзвам се надолу.

Внезапно отчаяно искам да се върна, но е прекалено късно. Летя към земята и пищя

толкова оглушително, че ми иде да си запуша ушите, за да не се чувам. Усещам писъка

като живо същество в мен, изпълва гръдния кош, гърлото и главата ми.

Вятърът пари очите ми, но ги задържам. В мига на сляпата паника разбирам защо се е

спускала с лице напред – защото се е чувствала сякаш лети като птичка.

Усещам необятното празно пространство под мен и то е като необятното празно

пространство вътре в мен, като уста, която ще ме погълне всеки миг.

Тогава осъзнавам, че съм спрял да се движа. Последните прашинки от урната летят из

въздуха като сиви снежинки, падат и изчезват.

Земята е само на няколко метра под мен, достатъчно близо, за да скоча. Останалите

са се събрали долу, а ръцете им са сплетени една с друга като мрежа, за да ме хванат.

Опирам лице в примката и се разсмивам.

Пускам празната урна и те я улавят. Разкопчавам се и се хвърлям в ръцете на

приятелите си като камък. Хващат ме и костите им се забиват в гърба и краката ми.

После бавно ме спускат на земята.

Настава тишина. Никой не казва нищо, а аз гледам към сградата с удивление. Кейлъб

ми се усмихва плахо.

Кристина преглъща сълзите си и казва сподавено:

– О, ето и Зийк идва!

Зийк се спуска към нас с бясна скорост в черна примка. В началото изглежда като

малка точка, после точката става размазано петно и накрая заприличва на човек в черно.

Той крещи от радост и когато спира, хващам ръката на Амар от едната си страна и

бледата ръка на Кара от другата. Тя ми се усмихва и в усмивката ѝ има тъга.

Раменете на Зийк се удрят в ръцете ни, ухилил се е широко, а ние го обгръщаме като

дете.

– Жестоко! Хайде пак, Фор! – казва той.

– В никакъв случай! – отговарям, без да се замисля.

Тръгваме обратно към влака. Шона върви с новите си шини, а Зийк бута празната

инвалидна количка и си бъбри с Амар. Матю, Кейлъб и Кара говорят оживено за нещо

вълнуващо по техните неща – те са си сродни души. Кристина върви до мен. Прегръща

ме през рамо и казва:

– Честит Ден на Изборната церемония! Ще те питам как си и очаквам да ми отговориш

истината.

Понякога си говорим така – със закани един към друг. Но въпреки това тя вече е сред

най-добрите ми приятели.

– Добре съм – казвам. – Тежко ми е. Винаги ще ми бъде тежко.

– Знам.

Вървим зад групата и минаваме покрай все още изоставените сгради с мрачни

прозорци край моста, пресичащ заблатената река.

– Да, понякога животът е наистина кофти – кимва тя. – Но знаеш ли за какво се

държа?

Поглеждам я въпросително.

– За онези редки мигове на щастие – казва Кристина. – Цялата работа е да се научиш

да ги забелязваш, когато минават край теб.

Усмихваме се и изкачваме стълбите до перона рамо до рамо.

От дете знам, че животът ни уврежда. Всеки един от нас е увреден. Не можем да се

предпазим.

Но сега научавам и друго: повредите в нас могат да се излекуват. Лекуваме се един

друг.

ÁËÀÃÎÄÀÐÍÎÑÒÈ

За мен тази страница е мястото, където да кажа с ръка на сърцето, че успехите ми в

живота и в писането не се дължат само на моите усилия и умения. Тази трилогия

официално има само един автор, но той не би могъл да свърши огромния обем работа

без помощта на всички хора, които ще изброя тук. Благодаря на Бог, че ме благослови с

хората, които ме лекуват.

И ето ги...

Благодаря на съпруга си не само за уникалния начин, по който ме обича, но и за това,

че прочете всички чернови на тези книги. Благодаря му, че успя да се справи с търпение

и обич със синдрома Невротична Писателка и Съпруга у Дома.

Благодаря на Джоана Волп за това, че се справи с всичко като ИСТИНСКИ ШЕФ – с

честност и с доброта. На Катрин Тегън за изключително полезните забележки и за това,

че ми показа състрадателната и мила страна на издателя гадняр . (Обещавам да на

казвам на никого, че има и такава страна... о, чакай, току-що казах на всички!). Благодаря

на Моли О’Нийл, че забеляза „Дивергенти“ сред огромната купчина чакащи романи. На

Кейси Макинтайър за това, че ми показа някои основни правила в рекламата, и за

изключителната ѝ доброта (и за няколкото урока по танци).

Благодаря на Джоуи Типи, както и на Ейми Райън и Барб Фитсаймънс за уникалния

външен вид на тези книги. Всяка. Една. От. Тях. Е. Уникална.

Благодаря на изключителните Брена Франзита, Джош Вайс, Марк Рифкин, Валери Шеа,

Кристин Кокс и Джоан Гуарданела за грижата, която положиха за всяка моя дума. На

Лорън Флауър, Алисън Лисноу, Санди Ростън, Даян Нотън, Колин О’Конъл, Обри Паркс-

Фрийд, Марго Ууд, Пати Росати, Моли Томас, Мегън Сърдж, Онъли Смит и Брет Рахлин

за положените усилия за маркетинга и рекламата на трилогията. На Андреа Папенхаймър,

Кери Мойна, Кейти Фейбър, Лиз Фрю, Хедър Дос, Джени Шеридън, Фран Олсън, Деб

Мърфи, Джесика Абел, Саманта Хагербаумер, Андреа Розен и Дейвид Улфсън –

експерти в продажбите. Благодаря ви за подкрепата и ентусиазма. На Джийн Макгинли,

Алфа Вонг и Шийла Хоули за разпространяването на книгите ми по рафтовете из целия

свят. В тази връзка, и на всичките ми чуждестранни издатели, че повярваха в моята

история. На Шейна Рамос и Руико Токунага, Катлийн Гаринг, Бет Ивс, Карен Джеконски и

Шон Макманъс, които правят фантастични аудиокниги, както и на Ранди Розема и Пам

Мур, които се занимават с финансовите дела – благодаря ви за упоритата работа и

таланта ви. На Кейт Джаксън, Сюзън Кац и Брайън Мъри, които така ловко направляват

кораба на ХАРПЪР КОЛИНС. Имам ентусиазирано и окуражаващо издателство, а това

означава толкова много за мен.

Благодаря на Пуя Шабазян, която забеляза потенциала на „Дивергенти“ да се

превърне във филм. Благодаря за цялата работа и търпение, за приятелството и

всичките лудории.

Благодаря за подкрепата на всички фенсайтове на „Дивергенти“, за невероятния

интернет ентусиазъм, както за ентусиазма извън виртуалното пространство.

Благодаря на всичките си читатели за това, че прочетоха книгата, че се замислиха над

нея, недоволстваха, обсъждаха я, и най-вече ме научиха на безценни неща за писането и

за живота.

Всички хора, които изброих, направиха трилогията такава, каквато е. И това, че ви

познавам, промени живота ми. Аз съм щастливка.

Ще го кажа за последен път: бъдете смели!

Document Outline

Глава ПЪРВА

Глава ВТОРА

Глава ТРЕТА

Глава ЧЕТВЪРТА

Глава ПЕТА

Глава ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵㄶ‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬸〠〠删⽘奚‰‷㤲⁮畬汝ਯ乥硴‵ㄷ‰⁒ਯ偡牥湴‵〹‰⁒ਯ偲敶‵ㄵ‰⁒ਯ呩瑬攠⣾＄ጄ㬄〄㈄　 ℄ᔄᐄᰄဩਾ㸊敮摯扪ਊ㔱㜠〠潢樊㰼ਯ䑥獴⁛㤰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔱㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔱㘠〠刊⽔楴汥
Глава ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵㄸ‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱〲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔱㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔱㜠〠刊⽔楴汥
Глава ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵㄹ‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔱㠠〠刊⽔楴汥
Глава ДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㈲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔱㤠〠刊⽔楴汥
Глава ЕДИНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㌰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲〠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㌴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ТРИНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㐰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㈠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㔰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㌠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㘸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㐠〠刊⽔楴汥
Глава ШЕСТНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㔠〠刊⽔楴汥
Глава СЕДЕМНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㘠〠刊⽔楴汥
Глава ОСЕМНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲〴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㜠〠刊⽔楴汥
Глава ДЕВЕТНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲ㄶ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㠠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㤠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㌰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳〠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㘸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㈠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㌠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㐠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㤶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㔠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳〰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㘠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳〴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㜠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㠠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳ㄶ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㤠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴〠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㐴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㈠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㔸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㌠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㘴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㐠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㔠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㘠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㠲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㜠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㤴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㠠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴〲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㤠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵〠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㈠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㌠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㐠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㔠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㘠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㜠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㠠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㘲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㤠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶〠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㈠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㌠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㐠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㤲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㔠〠刊⽔楴汥
ЕПИЛОГ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬵〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㘠〠刊⽔楴汥
БЛАГОДАРНОСТИ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘸‰⁯扪਼㰠⽌敮杴栱‶ㄷ㔶 䙩汴敲⁛⽆污瑥䑥捯摥崠⽌敮杴栠㌷㌸㠠⽄䰠㘱㜵㘠㸾ੳ瑲敡洊碜豼୼ᓕ뷿㥧晶뎻晷鯝늻ℛșࡉ耐ዥᤰሞȂ䨒ᄅ䖢ꉈ偉굯⭠ᕟ퀒鸆풊庭婭씾粵띠⽚귍ⶽ韚㛿䴀ﭿ糾㮙珎볧ﱾ뿳ﵽ翧鰉숈ℍొ럎䩕਷铿׶밂ꗫ힉￝蓸㞗瞭롮쾥ၒ纂ၷ쎊㔛陿妵瀚䋺ᤈ뮕휬延댋䍍ࣝᶅ囂๳챸ʶ㭡㮸男彷查ぬ潁ꡤ땋ᜓт伄懻駫ᛟ棿㭰뻘뗶虵Ὅ淊쏶圈喎릦쯣糖鱯뀣쳤瀿崞ꅢ컬䛋褉玄⠘軥ࣃ⊴煫⾒罊骴경縭銐㡲膻럐蠳및뼬ℼ㈲䊏狷쌺͹慵㌏∗䈣鿃稆횯૓픨偘㕲騱쏉㼚崑ડ蟑⸔䑧焅稃鵀폑덨ቪ䌏ꈦ;ྱ⢀ꚠࡻᅁ跈蘹﨔嶅竐៨㒊ꉦ沂הּꀮ摅撚꼡浆ᲃ돔ꠞﴘ᷇毰Ⲕ苲咒쁱磲躑Ꮘ蚢⌿ΌҶ鹄忠Ĵᕊ弢⎊ꃍ좄嚡龍ꂚ䁋큳ﰵ亴鷍뉽⎫텸琄ﴆ㝃꤅淠㹑ᵁ毠ꪧ넍鼘㤵ᚣ毠乷ꁻྡྷጤ짔玻醈쉨ʚ褖쏑寐Ꟙ谫ᡩ␲㉹ᳺ⼒✿數碏㢚蘖ꇻ큓₍运᧴㞬섹ﰤ쮇㦰⪨栣錠뷧퀾琌埠੢⌶邖ළ퀜㢶ϭ臧ὂ❱㍮윧찞⹝ꠛ⤙놌ﰑ瑘蛦쌛꿃㏎鰃你ﳌ㫖쎮蝯蜚⹃㽀⟑蟰ế޹－ﴃ韁릍氞餷젗늭硑㖺ȭ䁫텺琓﨡棵෴⛺⬾佔烦߬寜䛮̠騌੧쾂筯ܭᵄ莰簄딴我橑赧밃㾌߱ꟸ厢‾퉍ﻄర뽣ꬸ溤ۮ摅Ṹ渀쵃⭁η膴ᾀ慨连䋯戋໣犨텇烽띤㲙ˋ폤ϲ篦⹦ݻ膻뭰뫰䷡ﱈῢ쇊驀ืꈗ䄊翁噸蜘庅激！濞伎㍺䙠Ɍ躙쓌曚饻頇饷顟뀽渚래⼮忸炤礄娫쉈ǯᕁঔ䗣쁾隃㖭蛷ꔇ湇編纰震큮됗᩺៽۽㯺㍨aᾼ싷쏲ᣞ蝟읯먐㼬兒䗪䠽椤⯈嶰㱈互迈垌魙쩬智懙줜放攑쮲⌥ⱓ맭諷㾕徢糿싐烙烻நⰬ㱸뷰작뤣ᯠ﵃ꠜ◡䶷쉛㸆㚸ޖេ኏ꊟꋷ퇇︗⚘΋럣X䌂둖螛塚냌腥ṞË押ү葥㏮앷簟繈帞薺⿠ꎰ버迃簊羉ﾄﾋ耑ጆ갹䐢⑅퍺퉄嫉閰갠歡㵤㵨犈ᰣἱ昦쒔㎋饮찛첯饿늄䶰⦶隝쮮惯搿怿搿懏獞꺁寉렔姅᳅⫅ꎊﶊ꼔᝸ן옯춏⡃聖潃붏ꃋ缩씇꺄붙鲂癡枺뢭砎䡌䅦㍫飻饟狋䛄鿡㻦婦퍌⏹޳ᛏ▯愿檘帴苷鋏줹횂枓꽱铽Ṿ覬旪襂웕徱ᛶ与난粌櫈♼芼엜짜㧲⪪ዙ폄豎䆫ẁ譾䆮◛텼㛋鵇힂ٹ伤㋦ퟬ仴ԓ⃿跏ĵ纎Ꭓ䅲㗉肸쏘莆瀷༡ি賿ᴏ⊌齧黃㎈ᚴ㕀瑸Ჸ뾟㌾ﱫ䚍㯢ケ犖챡幑鰄ﾂĥ纉㙢ڧ셶왾մ㶴耇䤄キǐ렒⎀ય僄莝㷅ⓐ锨贺졻꠆ឰ챇瞣䩴ᱬ鐦辢孇竱㋀ﴖ쁏舆铂ᩀ䬛볛曰᝖Ⰴ俽ߠￏõ鯱羢鮰࠭課뵬̠匧癘隡໘度穀熄ﬕ櫅㚄墱뀓과矨櫰㧿Ǐ瞢婸뼅㘁漭Ȳ矃ᔿ⡌ֿ⣁ᮾ蜉ᇚ礛㬕郷啐썫셇촀鿸⺺盤ᅔྺ뭲釭棑졓⍗ꄕ棖죳肿ຢ⪴镫❳뤸鬅豽ឿ৾砻哴᧠儈齠櫓병䓮旔읾೘夷狯졯逅܉ⴁ⽺ٝ蟾Ꮴ㚕㦁㊅駤쁈⏓Ԟ멢ᄯ嚣锣欀祟䅻砎낧᝹렽鈤핍鱐㮾♟㶮⪗쵔嚤叉밬ᚍ葃솀稽ꕮ韓憷奋찦ꍠ탫됚땊줫㢖℘┚ʍ鷢䂸玀ഇꙎ⶧얰揱攻㨇䓘헸ۄ仹㓱뭧䩰缹匪鸩崼ጋ戭ꨭ侈ഁ燠ˢ⁞烅簨◐⸎೉맜⾗畐뇁빲訸耻얆臆﬚㪧샭๨퓵臺比瑀궁ꈆ䨃뙀휁沛裥ʱ㗔ᰠ䢩莗ᩰڦ㐌㠂叨ᬌァ蛅쬆食ヅ떗✆烽틀鈁ᒘ㱠裋Ꞡ竹㄃諺Ş續砭괍Ṉ鳨뭷偀䬺斁斋꾚㿀Ɱ꟏テ匆氛쿘⽭싍䷵幾퓅ᗩ晟煠㿪ꍩ笻肄ᨻ﬚࢛枉牗ﯼż᜼傤甪훮驀ϝ펹䨜倅☇囶귪Ӆ㣻ې锛簇鵎졩჻曏࿸۪臶앓䩐ᬎ㤤퇱΂넨혃竃桁ꮻ뱰췅捲䤾鶖骯밨坌」챡䀪슛찏䂝ꩩ牍㗪孚ට솯᷃唃쭀ῗຨﮄ᫘⿐뢐တﯾ虀ﾁꄿ罷쿢턽誐䒋푊⸚᨜Ἣ࿄敥푀퀨볣䑹㭗鹘㽈؂嶂࠙蠏떁気럗ꑀὕ䄉ⶁ趁띅듄甐䦩磻éꑇ二ᶱ첡䝺잎벼㌀發ᣑ裄㊠౟ﰳࡖ珃쪚ŬﵿᲾꙸ뱹嚠力׳얆뻎凙㛏ﻎ囱磵앣ꌥ㰀ȟ恃₩椁ソ⬗첧㯠輋㔆᪮੍ෞ燀㾟熑覸᣹噠뽗嶼㏝颯ꗷ扃૙ﺗෲ䨰恹༖ᬇ蓎꧅둝ﵿ帴㡲陞╧霮ᮭ퍀䷼믛돽鷗폶ㇰ쉬頴콞탗ꟾ캱䘀ꮾ뻆胘硰ꑷ䥀ᐂ緇飹쳼뺮蛎ㇵྎ᳟梼뜝⪱዗钃宧뫡桀였ｬ㥀쀛秲쒱菤➇ᦤ䘎ꖂ笍踓쓠ᡒ撏௟혎ퟎᓎ햶೗ꈺ⠋ᜠꥈﮌ㹣ࠒఞ좜렠燨㲰蔓쾹镕䀜㈍띋懔粺餈쵘ꅗ뤴ꉕᶓᑍ敫嵫ꍫ㍫❯琩㡲褵䭳⦡㝥捒⚒溮輬뇎쩫♴單鯰馨헪엄쩉ㆷ噇쨔詁㱃璗䲜눼鷢燆嶦䣄➚➩吕輢ႇ䇦諃햍ņ㕈㙋᪡ꭕ큔肔ٱ塚樈⭞앏ꆉㇲ펗鯍ꤛ쑷䩦蜷賃띷홺뮼쐻裋◗铚䖎떎춎ᶎ嶎ﶎ휜Ἰ丹ﻢ倻᳓鯡멃뻙௬챳ᴭ䏧㫨徏〼돡騩徶ࣧ蛨⁐⩗慈ᢪᬺ⟧♛ể멕龌漒䙓Ỿ碷⊍㯢燔㭺몱쾢倐쵔嚍댩ᐁ缸⊧륬햸イ㊕噋覂럚샩䛂酐ᗤ彡⦱髃⣀핀႟餷毠﫶箛ᨺ䭂ꅧ꺻斷뻝뷧负齍說宲螿㞸륯쁣贕﴿糂촛﩮겻醹㛄휕嬹ꭹ髫뺻崿杠뿞뻲급笗㓞띢헮䕿磥韽즠诓豿꥗澨꧘レ㣼ා⹞ﷃ䨚쵟ὅ䰹䮊뒓盛魖䙥鱴〪豸阵⡍䧒櫘᪃앫ゖ䄦榼虅٢烘翰谽๶㋜ㆄ캘㥛鸊౷魳喲繾吾䗁뾢寅邩꒢ꚹ櫲訝薽৿踶덎喢꫉吴棅Ǻ皳瀯餏ㄯ菪⒑炽ꗋꨶ獠刄രఢɮ̄믱䦬s쨞䆽ⱕ㷨랃⨸㔄ꦬ㮳쿢魅룡뷳컠뗀ี⠮릑ꓐを䪪즩꒺ᗞꗚ꼢ꪻ뒫㛒筵渕ﳶ얚悔鈦▓錦봡Ꟊ鐄ⴟ䴟力禉安Д䓇༮嘂煑᳤㠋쵴㫧‶䠦锓薥ゑ슝愶沤믵謠볞ుﵮ䀎䟨㣶䁅䝥㬴叨뚅븄綍嗀툌ᰌӽ䆈鶁鈓ԟ犻䩝ḗꌰ蜍⅍뀹裂윚霠꿂뤄韨ꅤ핂⦈씥蓄⑘阠蜚鈸ﰰ䷊곬癳홄跘昵阐ꡯ␼亰짦幥ꓶⰫ鑌뽷츟쐽뽚뷙郯깚ꚃ菱추ⳙ洛溽狒꺷ૻＸ𢡄ឯﾽ膇ᛷ羚麸⇭鬰꯰ϐ쑙聉Ո첊ẑ䨤箧綷ﶴ鵅盉他́⟺䥦袙✁㋮خ쳈攥鐃ꃆ缠ξᙙ意싿◩뇁䁔Ⴙꪔ嫂ꃣ烺㓉ꓗᬤ挮淘注㟬㚰ڇৢ㎣슍ힶࡃ杤㒨ꬵ勳춣뼍巀羋윫⁢쇝ᷦ僆塢뗚Ⲿ銣ʠ讧﯌땗ᕈ枵嗍螜ꇉ依叭↡ဩ귘䡾駨歋䀝ᴽ롑몃띫뭻䋖⹁见掵웸婾᫿ʯ郄藬˥䋛˻櫥㫣㫓༴俪ἳ뿋뵫篇ﺩﭩ洖ମ攝鳋㩬ꕶ幥폘㖥奇鍣魭蟈蓘鰎굃ꅣᲄ匀얷铰昖ꁵꖤ剉◚멞ᕖല᥉⭰츝์솔㢎㌙ნ綇パ稆鈎⧾큪幤幫曍莘韌ቔ쪉䑉饎熷䡄쟋큎畘鉊ᙁ¿駬₯鄏젩ꈤ໯煼Ｅ笾卛듨踖쁦nj멶梸ꎻ뙮렻纆ꊇ갆^⋨殷૜꘷䈫綀覢㡦簹蒊飊ު誰ȁ㻡綕啕붋⺜ق⟮뱾烈፻︽㷽仄䯖챫瑢깰㺄⟣䝟룽뮏ﷴ퟽⭖ﳰ䣡沵偑乑ߚ嘥鹱಩䝎῔퐹홪名䶳鿽䂅掱铭챾逽鷽뮚䝙㱉딹뀱異삩큯鍿᷒乓옆螢儁ඒ㎇亦煺郉ṡ㣁読荸힑利黊阎䎂⸖紙꽄╈䗾䏒뒁葉뼬懐펡ĭ혎仺쭷鞓狘罤ᆿ᧪㹈뺐푒ᛯ캞좒Ⳅ퀓徒첯馉ꅰ䗱쮲Ὺ䞓㏀㈀壢䌽畃ᵃ꙼ꪈさ즔➬㚰િ⿠௺䈾囁藴᪠⏅阯섞Δ粚젒걖┕⮥堢퐖설并㯼풃뫣煳閌⢠➫갬䎰䇓ꋘ≻䩨威ꡦ秊㔇똼㵯䶽崏ᒾ㓥猸贷旋Ἁ㢽枊궻ꛞ쑊盺뚇嚵⹸灧엑嬆湿繊ꐴꇤ骝歚鮫䮣錼랴께ﰬ䕨ᇚ킮᫩탇勔꫃۔ꂓಌ擀敚泡Ŏㆣ飕橴裕蕖ݭ옭饸攉켫锌쬫둊懝쯸߀碗ꓣ끂ꕔ⢔Ძ햲⿣槐᪔碹ꑑꤌೞ여月㎈Ｎ鷜砌렓탨뒁ㄨ␞ﵥⶤ뭖홐ⴴ༨縩倎増伉肩೷퐚릅汍웙冲戰᠀꽺股瓷恋쀘ヺ爸̙暎ᷝ㏼ڹ㶅‾睿벼鞹뷤ꧡ䔔鶖肽濠映ὖ䣵쾰횳駛곘稯筟⦟⌹暎㣏럚붞煮緮ꞙ묃꜃ؔ쀆셨㉛갶斉踰క镑蠌⯺鰮㟃໶⒊㻳燀ऻ掖䂦裼쇧̪笜佄⻜璤韟䷭᣿෬㢀ꕀ枀Ҡ臼䁶ﮰ连䑒覒끛₂썿᰿蒿阥皦̀튑䷻책渧᬴怺薕귊撜ͱꅑ蛒൸ʡ蚤姍긵ⷳ瑱嶥䜻ဗ돔刕請磋ꢑ芍䘰덡晡攻嘽燗밭埜끡擀᥉㖷惧廁ⰷꎑ鷷ಮ㻚ᬙ㞫툝᝼魯淚䴹伌퐊찏耕ᐍ䥥㞪횫濒勤䢡惰♦⎻텺鞍굕䘕ᰓ灄ᴊ䚤쑊삈ꌢ郢뀁࣏綇ꌔ䆇䆈ዕ蕤툸写呆꒲캲Ɤ䝑빰ֳ࢙桎鬥玿禷餷㭢鞈옅ⁱ杆馆ఉË‽惏鐚ᝥۀ遰蝔Ꙓ럇䴔욐⸜刅ꃩம◈ꞇ剐ᵞ苝♱৲次䅣풂ꊁ谅柸㇀ꛔ슘㔅ꬲ顒ᄃꨳ཯秮쇾罿얭忼錇냡ᾫ蟟㜵㕦ꛍ쾦湥䣗遲랷ⴽ㷰⽞甈霞앓௳螧沝헹理퐳迮ﴟ釚鄳찞끯෺턱쒎鰾摶䷤ه之焨㢔顣쩔鎑ꓫ퓭훽ಿ䬾솟郓㨐⋖悤鍴ೡ塶ၿ彲㊤葡࣋ꤩ쟽ǚ䭓仱ܚ謍軮홠赃쬝❟ↆﱑ툢噠▶距쵲ꐝ閴䀍吆퓳얅ꅸ巭嘮᧟꫟㓦䁨쁙焀ﮀ櫱酟邏வ巸ꇂ䰩㜣ﰿ㽡┻㔴쪼ᖬꤏ곉臂⢃㝊쟛ㅖ於馲죚챆羯ꙗ庰㸗㪤㷬簩ﱲ骏畖ẩ녂䞜ꪈ啧玆琡紳븗뭋＂튏䜵렙㗣槑䕸懤꫌⪴੟䭖著䕖普솷䛖❮췬恷炽粯ꘝ┻겏눏⬟㐾決싺泸䞑ὥۙꏊ꼵習纭Ｚ斌힩∵⢏ꬫ뤩䪤畆堹ᅬ㉟噰㏫䨧꤀鵕惗瑍䍙Dᕐ今ᄩ힙㮝捳腗̖帆ᚮ仛⑛뾍넹닇軂茜࣊퀰瓦酅即욣ᙝ᥏秼䘫ꮴ葼(㍟먄❊쪖ꂤৼ骟Շ鐹渭徂勆嶏ᨶᑊ목훂鞂ᲈﺊ텂蓮물Ҵ駇ɀꜺ矖죏샫毦滀ᔷ䯫霯啔쵪믯먵瞄鯈믧湹쾌鶫림篇笛ᛟ냠쁇欶땞篓𥳐員辍笺潿拣벩凌耰垀픿༶慃ᆬ锲띄㻥㻶缚慗눛롍쪍ꪛ됷顯኷⯯㒫嗊ᴱ㉞쥅袝挼№熼ᓙ녴㣒۾॰䝒ꕂ歃쁮醇ꩇ켁˝篘晃㨻씗✶버䲂䤴ㆦ䅼ൠ䵌諵옘⧖᧛ᴻᵣ掘⊔ཎ鏔꾩觚ᇽหᤪ튒盗赂ང⑮⬲䉙彥꺠튨ഋⅷ㠐籋傩膆㙊⢉ᨏ쐷䙈ﲪ탥ᔥ⎾ං勓렢꺏ᮥ␄ꀈ包ᔵⓣ킚㭎缘筲폧湺㽽④骼ꆥ﷮讒랹䏤䘜춿뽴烻୽篏ﾡ냡ᴳ᝿绳뾺楮苆ꤐ柶㌃耽㘴豈쐡꥔랢꫟넛ȴৱ媀殃撁↖坰ࢼ숯ㄪ⋅㦙Ή感蒱Ô籹リꌡ⢬觔꓉㑧ڊ兩狒끹犱㒙⊅ἡ쁂ྊꍪ툮ꔗꀅ鹭쾶챣츧⏻鳻≟㯿ᓹ捊宍㙆㙤ắ簬댧酏ꉪ뙦郼慅唍狻댴韾썢쭦⑟Ȓ蜧嬩֢邸䪳厂卂鿢辂齥븈ႇ璕ɣ冸鰥ṫ퀚떤鎕ශ祸빣䇤慢ᒐ倳ܯࡶ홴헴훬깑㫓컊㛄ࢼ㏨褺劬舰ẛꜵ獏ᥞ겑櫚檖銥䰧힩㯓㜸潰畹혅澈沌湑뫛댣퍛푧ꥯ苿፴됫൞韊밮꬯选⊆䶠擼뇪䒆䧺ꎹ鳊᪋嚒谪锪政꣧솚鲜䶦姯ꆺ䥙멹ꢾ凎ꔒ掑᮫㵩㝱콡Խ‴ቸƂ‹촲ⳝ꧖ᦳ装⊋솵籸㓡ᜌ㯳㖯鄏ⷆ瘤햶킸⣞텝㿿ᢪ惊뽶짙倻郬栴㵃뉥鬌걆䩷쩖ꒈ똼赣ꇑ䱊攃冻߳亗썅ᒊ瀐驲☜떇㌸앗摰쀓츰妑愢깘ڧ륤څ䫽᧤ꥤ爙⽫久縏琓黮讐表顖п䗀韋咎ꮒꍦ惶㻊罈⬢≯ᳵ全デ᲼꽱燯꤯虻㍳䊶퉈䮆䱿曩쌻漝븥됨￀빱籙㾙﯆躉柲啷嵳汎꠪탃겹춗ࣙ茯ﰩϏퟝ텲폳훳歝俟쁬隣惺죧鲁宍苨밴姥䧡ᑉㄩ蛇㱏ᮞ㘝㖼擒⠽䃁溱붏㻉㳬볌ꢴ貞▥厙皆䬩գ퀅溟㭂᠟䞃䳳凱焮㥵쐘ἐ뀰졌㪲䎷䭇璃䱊誕꣈㺄ㆮᓶ抯뇎䢌三豋唫쇮딓﮴킲ꕅ䃬醻綾۟픍ᠰೡ⿫蛾籮ࠋ풝봫뒸ᑚ㻤౫싖郂ꔪ䝚ତ䨇垎픶崹蕀簹ö㌇摩ፋ襩됗錍裔侙舔Ⴉ쫆넟窽Ꮏ籪鯖༽뫥望볋୧弮홷ᓗ뷺ﴝ攦垉參괮搾㢺귰莅￪뻤죳ｳﳂ筸厭晗ᨐむ၇ꌋ⬘퉂赋卺런郰ᮁ嬯갯㱪绌퉟୊믑呒砋볇䎢䪅힅胿硝㩟샦獸ꍺ붎㢢嘫劺歛䶸툦진馦ը덲훥⁰ဃ렫䂃ጦſ弔⫭乯ķ팓ﾖ쫷劳즏㔓럓掰ࢡ銰쟠麋鴖䡊跞맘敶찝錤斲惵ᷝ駯᪷좚ⰂҶᄐ Ⰳ擦ڭ湪앑鳆፞竡웟溞ﬕ긬ﳢᭂ㜰欶讉偟뼪糱鍟⽱泃฼ꖔ᧠遞۽䖚⏥嚸潲㾑绁븯ﵲ充丹ퟑꗨ⬷ꭺᖽﰎ锪闺ﰡ꼫⡽窽埥勲㹂밊៯ᘄߴك椆❑륀묏좯꒩襄ᱬ慏ꧫ⮷뭔꧚Ꝕ⫶헑㸅쐋簫쿰﬒煯礊⹘➺ⓗ⤗햖዆շ晏ῃ寇د쁴槗ﮙ㬺虪ỡ켐쥂嚀䁭렖逊亣幝᣺㌒ﺆ诙梷嬇㛺ꠕ䈄⯷૸栗䛮舜靡誨牉麡蓷疑갢ᓒ城⥼⑄ꮿ뱡敺䦧촙鲝昭蚈╓ᦽ蘣썟֒톥됰楁쐦꘦渪椩퍽묧ᨪ粼뫍戀䵐㭾ሴ톀못驶㞝氺骛皺ꖪ㘨ና힥ﵞ韛穝䦟뿁Ꭿ䯭஘봮霯z⧷ղ廗џnᤈٝጧ䳐棔⑙廮皻鐦뎟䡾糊轅翚㿩㿭埸މ⠹薦캦ፍ賘蒛ᩂ﹛똳䮲㬛៿츞漑컵僣ᚺ篎腹퟊ꍆ뒿ꂘᙥ㴆⫑腽ꎝ뤠䀋啘豀綠不Ᵽ냭ﯟ砏妯压驌鄥걓笓懇炟粨拸뵸萴咤生⭽ຓ㴄튞듬쉃⮊ᬕﱤ懩ꔭ曵斧턶醁ú昺㌑痸ꑨ컡孬嚥裏濷멌㺿쏫슾胊拓☣⅘楷巊廥椥㎢쑩斛뉓줬办傞吲쫅抗꿗矚잤絭빎έ쉷퉇ꡘ枂Ⰱ誻뭻䘇檋ʌ읃７覌즐⾕ٱ죂ࠕ段യ㰨鞡渣後ﲉ笑셽剳鼉魶恌ꓖ艍ꔄ䝈릹돹兲誌პ鬄橞縟㔯㽃饍ꃄ䊵䵆䲈⼱駼﹁ﱃ줐픪ᔦ⺧튤拈⁹埒魦ᦍꊐᘤ脑盆撺Ȑ᫃戌叒乢祿鼯⟼蠮﹡텁甃鑞艓⡼⧷匕䵮桨枋⦏⨵麎얠躞﫹剔敲顢렎굨멩ᅚ恚譖餶骞쀯퍻냩⼄匤桇缕瀠㋲ﰡ辩蹐헕餆䞾㨊醁폢쇑찥杇ᵹ倻⵾∙䱹鏕鐧舅噇﬎櫲炛鏅䝊㋦텨ଙ냝踺᠟ḃ驑ᔇフ굂蘟៮戦롃洩ﱉ᩠㽸垸㕝袦귣➌⼝쿍룀㏺䷞뉐⠫亹뎿Ⅱ囑뺡꧀兮ڎꉅ⹴䂪磄ﾂ洞膽९碶庩謢옒喨带씐⃈賈ꐙ觡顩ꖣ繐ⲕ䩉ꦱ噐褪扐祕䐵쵽ᦹ树뫇볠別监턣柘᳖殍藭蒇銕莒ꃖ镣ށ쒤뒔⌛௉訃ᯬ쀢畽㺚身ꋎ휨༝馌䈤䲆뀒ꏗ澻ﾺ䎯ﵳ䀤혖繝碯뀒歱ﷻަ浽뻰䫡筰ᦞ蒯ྕඍ忢狛俠駇倒꫺ﶚ⩹ꍽ鵫鷻홨埲ℷ뿁﹒껟먿ପᰑℙ෧䏹죸栺뤠牭ꐫ퓼ᑡꜻ癿궋笾詿᛼퓶姰厈犾पꀴ꫔筝䪟ύ嶼⼀䆃씗䂥抢갴娗栍遀肷鐁ឱဥ꼴↧±諤狎槉儕ꀤ隒͉눫礢礲줤Ꮨ濐伎໹⠥鄹ﺥ㛔䉹纸죳쎔術擵둫㹯쫇인䨰晳텰찆оⓢ⣋⮐릌Ꝍ鮽䄒㰀ཱྀ踇앸ᆦ⸁治톃筨⮋ﾫ䦏ㅶ頙녞㱾옝滉຿鲙ᬪ焁뷁缽頋ﻟ빓턳⥷早쩇ꙮ馝椣뜔滬䊡櫯㩦ഭ㔟經嫽哯ﱇ髍ꏬ瀥課楰꬟鯮િᕸꮜ餖粮鳘붶₣슪倸풄땤淰ᙼஹ셻莸玨཯ᔟ⷟请虞િ刾ኴ⣄ⷸ雈㷸᧲汰翹毥龤ｒ㹒긳Å瘒匔冓걉⼏庛劗⦉ⵞ韁ꆨ஁ᯑfl囪옃቉蒂䄿섥苻衈ꁄ浼⟏鷕좵쾝᷄ಕ퇒刷㇨⬩䴾ᨪ컏테澿辴勇ﮈ傅ꖪ꺪鍕䱕囩띚盦ᘟ쌎璑ꄊᷔ觇ᩒ䕫䢍嫃ꡋᾢ㴩㪏쇡ᒆ뛪鍶秚舩댒⁄㠑鞇츪퉶樮麀㝔Ṉ数蔇銤㾑䆁恚곌怴㙦́䉏ㅂ郑㘤载醳݋솑퍇䭤⍂㸭᠀ぱᄧ蟏蝥㯹翙ᆏ괐孕廬릕薇ஹ貨貜汑ᙊ飱罾ᵏ뺵ᜦ飝꨷甧蓺ᬉ욅떫먗滜㐘⻜狷簭礐㽿쟦嵦봣龳᳠栵餧㥌༥뀁ᮈ虁ض詢박뜒閱昐㝊➫ꪫ鲌譝摟剰㩎迊仔냫㓫瓫൝鸮潗ꨫ뵍禷暫溫纋慫ﱹ豠퉥瑙嶮㑓騭췑炲鰕㶢㜖⯏䳄ፉᶛ皤㵩濚㜡㬡㝕㞵沶暮溞〷㘷廪앞硳꺪ꬲ坥꿊嵕땠鲞텨扦贫ᛐ蠵ṓ轹寰凾퇔揩➢꾗ﴴ红䷉䱥딋괥껽䳰昼᪍䪺ᕮ埩媯쯣㥞䫷搝辗铅婽襖ꮏ毋堥枊䙈ᆭ怂儚ꕢ짣콢䱧⒤貯ᧉ⤣ᚍﮍꞌ豱遬緉믏጗㆜闄꼥ﾒᰁ邓驲勲Ϙ恐剌ꘁ齃렑낱轶쒻쇱ꏝᬽ쌽凜볨蕤갛ᵬꀓ燴惒瘤貅뱲꤃௝倮๒ۓ밹᫖⑔ᤔ㍐‴䏂ꝡ卝껍₍㘑輈ٽ갬搂桔ꘔ퓠ӊ쥘⼮ۃ溢媪妮嬡ⲍ댝ᡰ᥵ជ覴᪻⇏꘍樓㎅癬త쥨辡쵃䙻箋菒욌螌ഘ׃捃鴴聡䰝ﮮ婹佼㿙靗왧뷿铲ꆐ現鄵鮾㞮♒磦דּ仿棍虪鯓꜆ﯪ쵗䳌㑯婾圼繊엕祒޾ힹ敁蓧ﮁ忥᳞ᑥ젓셋່廲嶩昁幀ᚔ⻰곆ꯉ픞旊埧毵㷊㷢窞篖씓렓籾ᕅ섀漏 ᄌ䫟‹↙唸踤鮾칤胛떡ﵴ낃䑟努ﰶꬷꞇ酇黣⒊곤쐡煙ލ׏畐ᳳ橲茚䌖搗㼣䁈牎阸鈴㥘쟶缩묽᪯惡⓷姈쏃＂⽲ᓂߌ蚰웬崱וּ⁝ꧡ휩ͻ穑㐻鴏௜賂᮳茵鼛捛걖潞猕鹈ꖥ᤹총i▱ﴘ䨃댬䭥펔憊䄹靦寝ꉆㅃ뇁삆ʡ䡥ꀲ툐梈䠾䋚틫㒷᠞込᛹䝘冫⽆≞꿋韉鄈䑿癟쁡랃ἡꆨ乕ᚣ곚ꑒ⤥浞⤁孓ꚕ䓩钟⟖㓮䫯丏ꑏꟙ둗䲛쵸괙鬝ꥳꏴ뭃ꛟ璼ຘ䌼⹯즃皲嗋㲡力ഇ옩ꆝ葽况鄎蔡ᐉ׵戹ኌ慭개比㸡咎ꊚဥ獘渕엎㷜Ɔ辺槻삗芛뜰睢ộ톞蘿鿎듅ⵗಽ￻⿓戃쯎ฺ䩧秗⽛Ý륈⡔Ỿ쾟竼軶뼑펦馡倮粠黩籂䊛씄햎৘꤭䥆땁⛁螭䩍︅⮖鶬嵶늇㊹겜❒爮㴢ڲｭ㫯㷫掎瘎쥳⼸忡踪軱ၧ㶧碁翑镻苯㟴鬞럶﮸欭쭬෪帟럀㫏훦뭆焭켭锋핗⶜䎳饹ԧ者沵ꔑ䷓猡䖌輪ꎖꢕΎ䌘秒육ົ郁⊸౺ꗎꗷ⻯囉棥ᖢ鋧쇹鞀忤ᐊ樎㦫跎㏲᪀䌠숫哧淘둕닶寏婙榋摩댌壎娸퇒槩담婘쬠罹꣨篘랺༜㾘藣잙๤ᾍ쏤腅ણ郛ᰀ闒菿㶕蟄⿽擇ຼ낇芟䩭㟥ඒ⧏틐䫈⮕ཡ푑獞ᴵ펽鼜ヤ윢ĺ衮凰Θ뛚䢎캙Ҙ쑸琈㷇ﵸ樨ᜫ䑂Զ∸ꙍ⑥块❱㮖刵ග際ᇒ浪긹缛﮽ԥᜊꦒ쇊唗빠賫쩋猚桅쀞Ɥఱﶨቍ⁳꒵᩷徆顦啡鏨췷혽꼺ꩦ䱱팦됩猷厔骬㕂嵯ᶫ狏⠚쐆ﾌ᪩湛ꥒ귧䗤龆鯕팴퍲췣ꙍ颧妡륋땅뵅掘涽퍊뱵诪䢧㊃늵쥘秶旐괖楇东嗥땑䵞⮳ﺚ鲠淓ሉ鉎ⴣ쫙稭ꮭ뗓䀴ꛉ럚៙ퟚ馔綳鷘濳੘ࡹ굔䭪፬ឝ흓麋◒荌ꍤ搵줓밳萲㪭㚛춼豗ꀠႳፒ褾轂澨㿄䪡댡툛슡靉㷢鄅᪅㝯ᧄ⬤輫閯絞ӎ㌂迏໨핏겿縴軯폱톸䂽熜ᔗ࣪凝맡㌝쉐矝倏ᶊユ橨瑾곬蚛狣츼꺺ꪚ⡔䪵鈨籾텏ᐹ䴞ˁ劳ᮙ찆꿎跽臱ꪕ夑᪓孰掽ᾒᩅ궛䀹ꉇṅꆲ㈺욀筰㟀倷萩࿖餰鶣ᅇ퐬བྷ䃕⃚㩽傐뎣﫼㠑⩋笁됴㬭椴离꣉甃澕鰚じ䵾铦櫈햐ꬠ坝賾읾ჺ蟆暀貫ꨚ坤갊训감掑묦楧ꖥ졿ᗼ⹩먯堵懑⶞羞㞫⸔⚩瀨㖰毣쳱溓Ⴔ雚껥ᔵ䓫钹픳뙧瓜놪빢쫍玃ﯽ覚摥뙼湿찻㥾埡잗螧簟矔㨒鷹ꦋ…ḹ㽲蘹웝辬孩茐웏⢎⪎롞흑▆潤횳眳寙枙뵊뺉융쪒衮鋙匲앮팢홥䖀ꦾ盂뭂⪍Ꟃ쯵玤鏫猌횊逽꣕઺㙝鞮忇㊠掐仐覺㐔俨仪砝飿䮵㥝柨赦⎒稥ゥ鸢쏫ꤳ䫙犢ຑ퇰憑뚻釃껑몕냥敽≶栊咪炉ꌃ릣긍˛湪ȝ怚鞦銀셩⒔ㄚ궗戌Ԟ翗ﷲ蟛欐㈽㚗枮쬯糲쥥릔类ᾞ箨랦蘹ꥎ⇐㔜᷾嵥휆幵門ཪЉ伇鳱ห奬銇ᩮ⠫쾢꽍㞏⍮瘖㢅糗簷뾂寏廟懗寢䧱㓺艓跃䵸깽蹻冠폞濯燷駮㟷᯻䊨먿瀈뾎粭㳣ﺓ砎撺榞榻瞻㠛≾旤㐒懵苅ꍒ䐱∍髫行棿斗꼟ˍğ㳭㯫폹隗麂浫䣅韒뺯鈼춤橓뺴苑熫皇陨匂䨣ॵꈮ풏ېॴ᪩艞볁禧鎴㧱⸧瘎抭携ꯀ䠡⡄䕚℩㡅붿︘丹釠퍁ꮎ黮踳ꆡ渙泎頀㒪ꮫ熵㰜轻က੭쭈냧巐䓁ꕰ艀Ꮠ겡ᆟ㠠㮚㞦಄⡓㤶뽢瑆닜ᤲ퍃鿜旅꼰㺼ᖉꌦ႘롬숕佭嬲猖彵냢퐧墿ꌥ鰊寖笽펗㳵쳹﫤ۚ쌴旤ౄ跷ϙ⷇䤈벁儴㕥協汧꺏鵈꨷䕐쩚暉쿡柇ῦ囹㰖口푍쩶ꟸᎩ덱⊊䣴ᴇᩪ앖熹窍롑皉⿲쟸龖槂䩳䐻짤ㅏ놔䚬鏜黒⥞롌쌦Ⰸ簠싋梼䣣펊ᓡ䶖乫꽵뾕䬠홯扭૊芢줬쵟櫊⧪鏵鮋ഒ恾뢧̀黾ꌞ梒퀞ֹ䄢뭴蛣갲ሊ⭣⊊뎐䓹邈쮸萸㚞䠇솪ꤚ椟ይ㚈읃ꍟ䆘玗驢ᄝ洠枤퇒ꢞ죛팟㻽轿੍툙흡掹셧疕權枓諚ꖩ懶ଇ혬털孯阗麔實勵羪쥭౴뾋㾙튕潝硫켾Ꙛꍳ뱦㄃ꠄ閒窈Ოꢳ虳衮䁿矞⪹秨뵾穖෗⭋⪚長⼬䭦崊蝪뻹櫫⋛˻䈧輙閂圩떜斚戛륗녕勤㽢︵倫炎ﰷ挶臏唊베㮕巠暷꥞㆜⳦畛ࢣꉪ垀ꭔ趤䧕䵦ꮖ逞닍볍酪픳햀舘牚筎嶢㳉揄鿤览퍾ꘁ黥㞱┨涵큷㖛䖖춖嶖叀-깟텩У➡嵓究냈잤꧀혪㒚ꯘᔲתּ比锷壱嫫曫ห挽坒퉋읂歹⒭㲥搄ꖤ萪⠇钧锊程讶톯熙葤䫫╽鮞䅺䄯덺겧澢ɡ㷵ꎐྡྷ斸鯢紷鶺㨄鑁麿퉃℠첧ꠏ彫ğ⸓ഊࣲ윢ꢺ驾幓㿿뀂慂뫛斚⅓퀞뤳誇蝩ɹ굔黗솪ꓨႥᒔ曔퐏몊宮턭畱䭝쥛鉞閷ࢎ뱃㓦疢迣ﻭ暅䐶榫◤ଗꏻ쿰뉥嬗ﳬ턽ᷞ誟쟒꩙瞒꽛럴涟揼顿髹셪쒠অ䛦럠䟆ꍩꢝ簡늶㴒纬詁䊲빬ﴬ苊ᑉ얕뙮뗣渌眭ꑳ둭뇯죵䶼덡䟳࿙Ẳ㿖㫈ợ໛໛뻛籢薧ឞ巨犊隌逫꧲⻤鹓亯ꩳÅ句鯮䊎碑忷꫌锒ࢣ⤤翽ꖭꎹꐱ槪皅帋ㆡ䆼叒쾏끩靯뿯㔟㵕컡䰟㷅퐿ᵏꝟቌ靠ퟴ똒ʈ镇锹앣纐ꦐ뒎鐃뜹稝쓱⫹╒―펂櫡遚섻껀圤ኆ隟ど瀼Ṉ蕉䭶ࢀ힦瞤瞥饴⺟摺柣演䟩箖凜᫭語袞貲턛얅틂Ѯℽ쎪텦៪眼ᬫ䐫㙘뮬ᾀ섏鉗◳捵뢮⋍됱꒍셴ゴ䚎투춏슕첵ଖệ㞃뭗Ῐف햷煊敤ȼ푳䚈睿୦ಝ脣಍嫸퓞秒媏臍莹῾쁷쩇㫚篎൵큎ᾄ亅攳ꎟ㯼豒潬鹗판첹䭭盌蕃锕馊氅ꎘᑮധ䍥ꇙ滬ữ熣蠦ᅍ궼얍꺌켖箣ᯏ觌珣맳䩫為欼驑ㅝ쓍퍳唒ꤗ楏ᅛ㍓垸톬≪냕뮋猛읺읆鍋挼ό툣旦瓚⎰猹䑔✅낁鱠ꉔﳬǓ栟㲅騲㕅‰ᗅ䦿璹㠝顒엯쥸䧅낝鮽믯⎮朔ᱣ裟哽⥍য⿭얄躵ꭾ烾騵옜뼨ᯏ揋厲洳阴搊ｈꕫ隽穸漦ﯸ曬ﯭ⥱ક충去窏隄䚑朙亥뉻꯬擕副蔷瀵绣칹鍻㛮娰蓼說瑰꥙ꮕװ䈺蒘＆ّ藾䝊啋改畵✸ᭃ점昇꩏咟걦睉하哚挞掐賾✲蹹蓩ş찓Ṥ㊐謤❥㶹⥘豔⅔驠祀⎣児㯬䅕뼚ྨ녁﹀춪ꦩ蟊鄯飴隷長陷閳뷥﷥撠᳓礟⟊侖돥鷣黝ⳏ㈬丙郣뿋꘎ೕ픚톏ꅆ잝䪜湎꤈맂滎볒즗몱咜弤輥甃ꀚꮊ鏦火놿깊ḏ⡶郊됀컣ᡥஸ旭ᶓ晶만穵娪䲴䢕櫆㬥嶱檺◟墨餐⢱ᮼ之䪏䷜ﷃ䬶㛌뵊窱㰠怤Ⳍ쑓Ế㪕洭뢯乺荁뎺種㎡제삏픂嗠䄳᫤䞿锜﵁眇켆㤱␒䶂ᐏ⨫덲幝双쯓씼႒猩晁揦巌挂㵅Დ䒏澊횡㗷⮰⊏遟쮛䷪縕囥⦴Წ쿑䰲퓥飕媭캡௚ꕸ眛哕擻춎㯭巶绻滻夻朿ᠸ갟邏䒪ᓠ灃㵲‎鴺珱厵戃י펠榢ᜅ㷚㴷⫨壙敥뗣潳呌⫔휧崪瑇蒻鼞꠭⬛忰උ珳⁙柭᲼蓨〄므숧耜ഠ䜋竢ꕾ᭣ꎲꥫ쳒꫉迏招䇝늪㘛陬涶乛鞭᭎ㄏ㿝轣ṅ␰ᚄ娐檄茺涊紩맱⵮폢乭鞶徻孻囋椏娯ፊ게䭢8숔굀૟극壅潱撛ੵ畉꟞歷䚍绒効隌鍬ⱐ䬣䊊㑸碊扥竛놱鶶曠꯽棅飇㹈⸜譹⪠⁩ﰳ択ꛩ繣챣荶笸ႏ秒莌恒쳓ࠅ楢恎ꑥ퉬쾜⧊ᘩᾋ⨑Ὢ騻辯䵰ꆄ嚭ⳇ㜵嚤疻췦ᒌ䅟嫄巢ýฌ쎸堲Ậ亏썝욑煴龵旞ꓠ谙똖틛틟䉐诐䉚ꡏ⮱晛㫧뜏鈅蝼탢߱늻ýᱭ詙근ꔴ䢕ﻪ᛺⥍⑬琑ᇆチ῔ᩴꅀ㢨뇞蜮임Ớ褈昉굟蚄＃れ꬚

Глава СЕДМА

Глава ОСМА

Глава ДЕВЕТА

Глава ДЕСЕТА

Глава ЕДИНАДЕСЕТА

Глава ДВАНАДЕСЕТА

Глава ТРИНАДЕСЕТА

Глава ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

Глава ПЕТНАДЕСЕТА

Глава ШЕСТНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㔠〠刊⽔楴汥
Глава СЕДЕМНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬱㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㘠〠刊⽔楴汥
Глава ОСЕМНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲〴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔲㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㜠〠刊⽔楴汥
Глава ДЕВЕТНАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㈹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲ㄶ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㠠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔲㤠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㌰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳〠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㘸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㈠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㌠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㐠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㤶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㔠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳〰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㘠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳〴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㜠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㠠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳ㄶ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㤠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴〠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㐴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㈠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㔸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㌠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㘴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㐠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㔠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㘠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㠲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㜠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㤴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㠠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴〲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㤠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵〠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㈠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㌠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㐠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㔠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㘠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㜠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㠠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㘲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㤠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶〠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㈠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㌠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㐠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㤲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㔠〠刊⽔楴汥
ЕПИЛОГ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬵〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㘠〠刊⽔楴汥
БЛАГОДАРНОСТИ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘸‰⁯扪਼㰠⽌敮杴栱‶ㄷ㔶 䙩汴敲⁛⽆污瑥䑥捯摥崠⽌敮杴栠㌷㌸㠠⽄䰠㘱㜵㘠㸾ੳ瑲敡洊碜豼୼ᓕ뷿㥧晶뎻晷鯝늻ℛșࡉ耐ዥᤰሞȂ䨒ᄅ䖢ꉈ偉굯⭠ᕟ퀒鸆풊庭婭씾粵띠⽚귍ⶽ韚㛿䴀ﭿ糾㮙珎볧ﱾ뿳ﵽ翧鰉숈ℍొ럎䩕਷铿׶밂ꗫ힉￝蓸㞗瞭롮쾥ၒ纂ၷ쎊㔛陿妵瀚䋺ᤈ뮕휬延댋䍍ࣝᶅ囂๳챸ʶ㭡㮸男彷查ぬ潁ꡤ땋ᜓт伄懻駫ᛟ棿㭰뻘뗶虵Ὅ淊쏶圈喎릦쯣糖鱯뀣쳤瀿崞ꅢ컬䛋褉玄⠘軥ࣃ⊴煫⾒罊骴경縭銐㡲膻럐蠳및뼬ℼ㈲䊏狷쌺͹慵㌏∗䈣鿃稆횯૓픨偘㕲騱쏉㼚崑ડ蟑⸔䑧焅稃鵀폑덨ቪ䌏ꈦ;ྱ⢀ꚠࡻᅁ跈蘹﨔嶅竐៨㒊ꉦ沂הּꀮ摅撚꼡浆ᲃ돔ꠞﴘ᷇毰Ⲕ苲咒쁱磲躑Ꮘ蚢⌿ΌҶ鹄忠Ĵᕊ弢⎊ꃍ좄嚡龍ꂚ䁋큳ﰵ亴鷍뉽⎫텸琄ﴆ㝃꤅淠㹑ᵁ毠ꪧ넍鼘㤵ᚣ毠乷ꁻྡྷጤ짔玻醈쉨ʚ褖쏑寐Ꟙ谫ᡩ␲㉹ᳺ⼒✿數碏㢚蘖ꇻ큓₍运᧴㞬섹ﰤ쮇㦰⪨栣錠뷧퀾琌埠੢⌶邖ළ퀜㢶ϭ臧ὂ❱㍮윧찞⹝ꠛ⤙놌ﰑ瑘蛦쌛꿃㏎鰃你ﳌ㫖쎮蝯蜚⹃㽀⟑蟰ế޹－ﴃ韁릍氞餷젗늭硑㖺ȭ䁫텺琓﨡棵෴⛺⬾佔烦߬寜䛮̠騌੧쾂筯ܭᵄ莰簄딴我橑赧밃㾌߱ꟸ厢‾퉍ﻄర뽣ꬸ溤ۮ摅Ṹ渀쵃⭁η膴ᾀ慨连䋯戋໣犨텇烽띤㲙ˋ폤ϲ篦⹦ݻ膻뭰뫰䷡ﱈῢ쇊驀ืꈗ䄊翁噸蜘庅激！濞伎㍺䙠Ɍ躙쓌曚饻頇饷顟뀽渚래⼮忸炤礄娫쉈ǯᕁঔ䗣쁾隃㖭蛷ꔇ湇編纰震큮됗᩺៽۽㯺㍨aᾼ싷쏲ᣞ蝟읯먐㼬兒䗪䠽椤⯈嶰㱈互迈垌魙쩬智懙줜放攑쮲⌥ⱓ맭諷㾕徢糿싐烙烻நⰬ㱸뷰작뤣ᯠ﵃ꠜ◡䶷쉛㸆㚸ޖេ኏ꊟꋷ퇇︗⚘΋럣X䌂둖螛塚냌腥ṞË押ү葥㏮앷簟繈帞薺⿠ꎰ버迃簊羉ﾄﾋ耑ጆ갹䐢⑅퍺퉄嫉閰갠歡㵤㵨犈ᰣἱ昦쒔㎋饮찛첯饿늄䶰⦶隝쮮惯搿怿搿懏獞꺁寉렔姅᳅⫅ꎊﶊ꼔᝸ן옯춏⡃聖潃붏ꃋ缩씇꺄붙鲂癡枺뢭砎䡌䅦㍫飻饟狋䛄鿡㻦婦퍌⏹޳ᛏ▯愿檘帴苷鋏줹횂枓꽱铽Ṿ覬旪襂웕徱ᛶ与난粌櫈♼芼엜짜㧲⪪ዙ폄豎䆫ẁ譾䆮◛텼㛋鵇힂ٹ伤㋦ퟬ仴ԓ⃿跏ĵ纎Ꭓ䅲㗉肸쏘莆瀷༡ি賿ᴏ⊌齧黃㎈ᚴ㕀瑸Ჸ뾟㌾ﱫ䚍㯢ケ犖챡幑鰄ﾂĥ纉㙢ڧ셶왾մ㶴耇䤄キǐ렒⎀ય僄莝㷅ⓐ锨贺졻꠆ឰ챇瞣䩴ᱬ鐦辢孇竱㋀ﴖ쁏舆铂ᩀ䬛볛曰᝖Ⰴ俽ߠￏõ鯱羢鮰࠭課뵬̠匧癘隡໘度穀熄ﬕ櫅㚄墱뀓과矨櫰㧿Ǐ瞢婸뼅㘁漭Ȳ矃ᔿ⡌ֿ⣁ᮾ蜉ᇚ礛㬕郷啐썫셇촀鿸⺺盤ᅔྺ뭲釭棑졓⍗ꄕ棖죳肿ຢ⪴镫❳뤸鬅豽ឿ৾砻哴᧠儈齠櫓병䓮旔읾೘夷狯졯逅܉ⴁ⽺ٝ蟾Ꮴ㚕㦁㊅駤쁈⏓Ԟ멢ᄯ嚣锣欀祟䅻砎낧᝹렽鈤핍鱐㮾♟㶮⪗쵔嚤叉밬ᚍ葃솀稽ꕮ韓憷奋찦ꍠ탫됚땊줫㢖℘┚ʍ鷢䂸玀ഇꙎ⶧얰揱攻㨇䓘헸ۄ仹㓱뭧䩰缹匪鸩崼ጋ戭ꨭ侈ഁ燠ˢ⁞烅簨◐⸎೉맜⾗畐뇁빲訸耻얆臆﬚㪧샭๨퓵臺比瑀궁ꈆ䨃뙀휁沛裥ʱ㗔ᰠ䢩莗ᩰڦ㐌㠂叨ᬌァ蛅쬆食ヅ떗✆烽틀鈁ᒘ㱠裋Ꞡ竹㄃諺Ş續砭괍Ṉ鳨뭷偀䬺斁斋꾚㿀Ɱ꟏テ匆氛쿘⽭싍䷵幾퓅ᗩ晟煠㿪ꍩ笻肄ᨻ﬚࢛枉牗ﯼż᜼傤甪훮驀ϝ펹䨜倅☇囶귪Ӆ㣻ې锛簇鵎졩჻曏࿸۪臶앓䩐ᬎ㤤퇱΂넨혃竃桁ꮻ뱰췅捲䤾鶖骯밨坌」챡䀪슛찏䂝ꩩ牍㗪孚ට솯᷃唃쭀ῗຨﮄ᫘⿐뢐တﯾ虀ﾁꄿ罷쿢턽誐䒋푊⸚᨜Ἣ࿄敥푀퀨볣䑹㭗鹘㽈؂嶂࠙蠏떁気럗ꑀὕ䄉ⶁ趁띅듄甐䦩磻éꑇ二ᶱ첡䝺잎벼㌀發ᣑ裄㊠౟ﰳࡖ珃쪚ŬﵿᲾꙸ뱹嚠力׳얆뻎凙㛏ﻎ囱磵앣ꌥ㰀ȟ恃₩椁ソ⬗첧㯠輋㔆᪮੍ෞ燀㾟熑覸᣹噠뽗嶼㏝颯ꗷ扃૙ﺗෲ䨰恹༖ᬇ蓎꧅둝ﵿ帴㡲陞╧霮ᮭ퍀䷼믛돽鷗폶ㇰ쉬頴콞탗ꟾ캱䘀ꮾ뻆胘硰ꑷ䥀ᐂ緇飹쳼뺮蛎ㇵྎ᳟梼뜝⪱዗钃宧뫡桀였ｬ㥀쀛秲쒱菤➇ᦤ䘎ꖂ笍踓쓠ᡒ撏௟혎ퟎᓎ햶೗ꈺ⠋ᜠꥈﮌ㹣ࠒఞ좜렠燨㲰蔓쾹镕䀜㈍띋懔粺餈쵘ꅗ뤴ꉕᶓᑍ敫嵫ꍫ㍫❯琩㡲褵䭳⦡㝥捒⚒溮輬뇎쩫♴單鯰馨헪엄쩉ㆷ噇쨔詁㱃璗䲜눼鷢燆嶦䣄➚➩吕輢ႇ䇦諃햍ņ㕈㙋᪡ꭕ큔肔ٱ塚樈⭞앏ꆉㇲ펗鯍ꤛ쑷䩦蜷賃띷홺뮼쐻裋◗铚䖎떎춎ᶎ嶎ﶎ휜Ἰ丹ﻢ倻᳓鯡멃뻙௬챳ᴭ䏧㫨徏〼돡騩徶ࣧ蛨⁐⩗慈ᢪᬺ⟧♛ể멕龌漒䙓Ỿ碷⊍㯢燔㭺몱쾢倐쵔嚍댩ᐁ缸⊧륬햸イ㊕噋覂럚샩䛂酐ᗤ彡⦱髃⣀핀႟餷毠﫶箛ᨺ䭂ꅧ꺻斷뻝뷧负齍說宲螿㞸륯쁣贕﴿糂촛﩮겻醹㛄휕嬹ꭹ髫뺻崿杠뿞뻲급笗㓞띢헮䕿磥韽즠诓豿꥗澨꧘レ㣼ා⹞ﷃ䨚쵟ὅ䰹䮊뒓盛魖䙥鱴〪豸阵⡍䧒櫘᪃앫ゖ䄦榼虅٢烘翰谽๶㋜ㆄ캘㥛鸊౷魳喲繾吾䗁뾢寅邩꒢ꚹ櫲訝薽৿踶덎喢꫉吴棅Ǻ皳瀯餏ㄯ菪⒑炽ꗋꨶ獠刄രఢɮ̄믱䦬s쨞䆽ⱕ㷨랃⨸㔄ꦬ㮳쿢魅룡뷳컠뗀ี⠮릑ꓐを䪪즩꒺ᗞꗚ꼢ꪻ뒫㛒筵渕ﳶ얚悔鈦▓錦봡Ꟊ鐄ⴟ䴟力禉安Д䓇༮嘂煑᳤㠋쵴㫧‶䠦锓薥ゑ슝愶沤믵謠볞ుﵮ䀎䟨㣶䁅䝥㬴叨뚅븄綍嗀툌ᰌӽ䆈鶁鈓ԟ犻䩝ḗꌰ蜍⅍뀹裂윚霠꿂뤄韨ꅤ핂⦈씥蓄⑘阠蜚鈸ﰰ䷊곬癳홄跘昵阐ꡯ␼亰짦幥ꓶⰫ鑌뽷츟쐽뽚뷙郯깚ꚃ菱추ⳙ洛溽狒꺷ૻＸ𢡄ឯﾽ膇ᛷ羚麸⇭鬰꯰ϐ쑙聉Ո첊ẑ䨤箧綷ﶴ鵅盉他́⟺䥦袙✁㋮خ쳈攥鐃ꃆ缠ξᙙ意싿◩뇁䁔Ⴙꪔ嫂ꃣ烺㓉ꓗᬤ挮淘注㟬㚰ڇৢ㎣슍ힶࡃ杤㒨ꬵ勳춣뼍巀羋윫⁢쇝ᷦ僆塢뗚Ⲿ銣ʠ讧﯌땗ᕈ枵嗍螜ꇉ依叭↡ဩ귘䡾駨歋䀝ᴽ롑몃띫뭻䋖⹁见掵웸婾᫿ʯ郄藬˥䋛˻櫥㫣㫓༴俪ἳ뿋뵫篇ﺩﭩ洖ମ攝鳋㩬ꕶ幥폘㖥奇鍣魭蟈蓘鰎굃ꅣᲄ匀얷铰昖ꁵꖤ剉◚멞ᕖല᥉⭰츝์솔㢎㌙ნ綇パ稆鈎⧾큪幤幫曍莘韌ቔ쪉䑉饎熷䡄쟋큎畘鉊ᙁ¿駬₯鄏젩ꈤ໯煼Ｅ笾卛듨踖쁦nj멶梸ꎻ뙮렻纆ꊇ갆^⋨殷૜꘷䈫綀覢㡦簹蒊飊ު誰ȁ㻡綕啕붋⺜ق⟮뱾烈፻︽㷽仄䯖챫瑢깰㺄⟣䝟룽뮏ﷴ퟽⭖ﳰ䣡沵偑乑ߚ嘥鹱಩䝎῔퐹홪名䶳鿽䂅掱铭챾逽鷽뮚䝙㱉딹뀱異삩큯鍿᷒乓옆螢儁ඒ㎇亦煺郉ṡ㣁読荸힑利黊阎䎂⸖紙꽄╈䗾䏒뒁葉뼬懐펡ĭ혎仺쭷鞓狘罤ᆿ᧪㹈뺐푒ᛯ캞좒Ⳅ퀓徒첯馉ꅰ䗱쮲Ὺ䞓㏀㈀壢䌽畃ᵃ꙼ꪈさ즔➬㚰િ⿠௺䈾囁藴᪠⏅阯섞Δ粚젒걖┕⮥堢퐖설并㯼풃뫣煳閌⢠➫갬䎰䇓ꋘ≻䩨威ꡦ秊㔇똼㵯䶽崏ᒾ㓥猸贷旋Ἁ㢽枊궻ꛞ쑊盺뚇嚵⹸灧엑嬆湿繊ꐴꇤ骝歚鮫䮣錼랴께ﰬ䕨ᇚ킮᫩탇勔꫃۔ꂓಌ擀敚泡Ŏㆣ飕橴裕蕖ݭ옭饸攉켫锌쬫둊懝쯸߀碗ꓣ끂ꕔ⢔Ძ햲⿣槐᪔碹ꑑꤌೞ여月㎈Ｎ鷜砌렓탨뒁ㄨ␞ﵥⶤ뭖홐ⴴ༨縩倎増伉肩೷퐚릅汍웙冲戰᠀꽺股瓷恋쀘ヺ爸̙暎ᷝ㏼ڹ㶅‾睿벼鞹뷤ꧡ䔔鶖肽濠映ὖ䣵쾰횳駛곘稯筟⦟⌹暎㣏럚붞煮緮ꞙ묃꜃ؔ쀆셨㉛갶斉踰క镑蠌⯺鰮㟃໶⒊㻳燀ऻ掖䂦裼쇧̪笜佄⻜璤韟䷭᣿෬㢀ꕀ枀Ҡ臼䁶ﮰ连䑒覒끛₂썿᰿蒿阥皦̀튑䷻책渧᬴怺薕귊撜ͱꅑ蛒൸ʡ蚤姍긵ⷳ瑱嶥䜻ဗ돔刕請磋ꢑ芍䘰덡晡攻嘽燗밭埜끡擀᥉㖷惧廁ⰷꎑ鷷ಮ㻚ᬙ㞫툝᝼魯淚䴹伌퐊찏耕ᐍ䥥㞪횫濒勤䢡惰♦⎻텺鞍굕䘕ᰓ灄ᴊ䚤쑊삈ꌢ郢뀁࣏綇ꌔ䆇䆈ዕ蕤툸写呆꒲캲Ɤ䝑빰ֳ࢙桎鬥玿禷餷㭢鞈옅ⁱ杆馆ఉË‽惏鐚ᝥۀ遰蝔Ꙓ럇䴔욐⸜刅ꃩம◈ꞇ剐ᵞ苝♱৲次䅣풂ꊁ谅柸㇀ꛔ슘㔅ꬲ顒ᄃꨳ཯秮쇾罿얭忼錇냡ᾫ蟟㜵㕦ꛍ쾦湥䣗遲랷ⴽ㷰⽞甈霞앓௳螧沝헹理퐳迮ﴟ釚鄳찞끯෺턱쒎鰾摶䷤ه之焨㢔顣쩔鎑ꓫ퓭훽ಿ䬾솟郓㨐⋖悤鍴ೡ塶ၿ彲㊤葡࣋ꤩ쟽ǚ䭓仱ܚ謍軮홠赃쬝❟ↆﱑ툢噠▶距쵲ꐝ閴䀍吆퓳얅ꅸ巭嘮᧟꫟㓦䁨쁙焀ﮀ櫱酟邏வ巸ꇂ䰩㜣ﰿ㽡┻㔴쪼ᖬꤏ곉臂⢃㝊쟛ㅖ於馲죚챆羯ꙗ庰㸗㪤㷬簩ﱲ骏畖ẩ녂䞜ꪈ啧玆琡紳븗뭋＂튏䜵렙㗣槑䕸懤꫌⪴੟䭖著䕖普솷䛖❮췬恷炽粯ꘝ┻겏눏⬟㐾決싺泸䞑ὥۙꏊ꼵習纭Ｚ斌힩∵⢏ꬫ뤩䪤畆堹ᅬ㉟噰㏫䨧꤀鵕惗瑍䍙Dᕐ今ᄩ힙㮝捳腗̖帆ᚮ仛⑛뾍넹닇軂茜࣊퀰瓦酅即욣ᙝ᥏秼䘫ꮴ葼(㍟먄❊쪖ꂤৼ骟Շ鐹渭徂勆嶏ᨶᑊ목훂鞂ᲈﺊ텂蓮물Ҵ駇ɀꜺ矖죏샫毦滀ᔷ䯫霯啔쵪믯먵瞄鯈믧湹쾌鶫림篇笛ᛟ냠쁇欶땞篓𥳐員辍笺潿拣벩凌耰垀픿༶慃ᆬ锲띄㻥㻶缚慗눛롍쪍ꪛ됷顯኷⯯㒫嗊ᴱ㉞쥅袝挼№熼ᓙ녴㣒۾॰䝒ꕂ歃쁮醇ꩇ켁˝篘晃㨻씗✶버䲂䤴ㆦ䅼ൠ䵌諵옘⧖᧛ᴻᵣ掘⊔ཎ鏔꾩觚ᇽหᤪ튒盗赂ང⑮⬲䉙彥꺠튨ഋⅷ㠐籋傩膆㙊⢉ᨏ쐷䙈ﲪ탥ᔥ⎾ං勓렢꺏ᮥ␄ꀈ包ᔵⓣ킚㭎缘筲폧湺㽽④骼ꆥ﷮讒랹䏤䘜춿뽴烻୽篏ﾡ냡ᴳ᝿绳뾺楮苆ꤐ柶㌃耽㘴豈쐡꥔랢꫟넛ȴৱ媀殃撁↖坰ࢼ숯ㄪ⋅㦙Ή感蒱Ô籹リꌡ⢬觔꓉㑧ڊ兩狒끹犱㒙⊅ἡ쁂ྊꍪ툮ꔗꀅ鹭쾶챣츧⏻鳻≟㯿ᓹ捊宍㙆㙤ắ簬댧酏ꉪ뙦郼慅唍狻댴韾썢쭦⑟Ȓ蜧嬩֢邸䪳厂卂鿢辂齥븈ႇ璕ɣ冸鰥ṫ퀚떤鎕ශ祸빣䇤慢ᒐ倳ܯࡶ홴헴훬깑㫓컊㛄ࢼ㏨褺劬舰ẛꜵ獏ᥞ겑櫚檖銥䰧힩㯓㜸潰畹혅澈沌湑뫛댣퍛푧ꥯ苿፴됫൞韊밮꬯选⊆䶠擼뇪䒆䧺ꎹ鳊᪋嚒谪锪政꣧솚鲜䶦姯ꆺ䥙멹ꢾ凎ꔒ掑᮫㵩㝱콡Խ‴ቸƂ‹촲ⳝ꧖ᦳ装⊋솵籸㓡ᜌ㯳㖯鄏ⷆ瘤햶킸⣞텝㿿ᢪ惊뽶짙倻郬栴㵃뉥鬌걆䩷쩖ꒈ똼赣ꇑ䱊攃冻߳亗썅ᒊ瀐驲☜떇㌸앗摰쀓츰妑愢깘ڧ륤څ䫽᧤ꥤ爙⽫久縏琓黮讐表顖п䗀韋咎ꮒꍦ惶㻊罈⬢≯ᳵ全デ᲼꽱燯꤯虻㍳䊶퉈䮆䱿曩쌻漝븥됨￀빱籙㾙﯆躉柲啷嵳汎꠪탃겹춗ࣙ茯ﰩϏퟝ텲폳훳歝俟쁬隣惺죧鲁宍苨밴姥䧡ᑉㄩ蛇㱏ᮞ㘝㖼擒⠽䃁溱붏㻉㳬볌ꢴ貞▥厙皆䬩գ퀅溟㭂᠟䞃䳳凱焮㥵쐘ἐ뀰졌㪲䎷䭇璃䱊誕꣈㺄ㆮᓶ抯뇎䢌三豋唫쇮딓﮴킲ꕅ䃬醻綾۟픍ᠰೡ⿫蛾籮ࠋ풝봫뒸ᑚ㻤౫싖郂ꔪ䝚ତ䨇垎픶崹蕀簹ö㌇摩ፋ襩됗錍裔侙舔Ⴉ쫆넟窽Ꮏ籪鯖༽뫥望볋୧弮홷ᓗ뷺ﴝ攦垉參괮搾㢺귰莅￪뻤죳ｳﳂ筸厭晗ᨐむ၇ꌋ⬘퉂赋卺런郰ᮁ嬯갯㱪绌퉟୊믑呒砋볇䎢䪅힅胿硝㩟샦獸ꍺ붎㢢嘫劺歛䶸툦진馦ը덲훥⁰ဃ렫䂃ጦſ弔⫭乯ķ팓ﾖ쫷劳즏㔓럓掰ࢡ銰쟠麋鴖䡊跞맘敶찝錤斲惵ᷝ駯᪷좚ⰂҶᄐ Ⰳ擦ڭ湪앑鳆፞竡웟溞ﬕ긬ﳢᭂ㜰欶讉偟뼪糱鍟⽱泃฼ꖔ᧠遞۽䖚⏥嚸潲㾑绁븯ﵲ充丹ퟑꗨ⬷ꭺᖽﰎ锪闺ﰡ꼫⡽窽埥勲㹂밊៯ᘄߴك椆❑륀묏좯꒩襄ᱬ慏ꧫ⮷뭔꧚Ꝕ⫶헑㸅쐋簫쿰﬒煯礊⹘➺ⓗ⤗햖዆շ晏ῃ寇د쁴槗ﮙ㬺虪ỡ켐쥂嚀䁭렖逊亣幝᣺㌒ﺆ诙梷嬇㛺ꠕ䈄⯷૸栗䛮舜靡誨牉麡蓷疑갢ᓒ城⥼⑄ꮿ뱡敺䦧촙鲝昭蚈╓ᦽ蘣썟֒톥됰楁쐦꘦渪椩퍽묧ᨪ粼뫍戀䵐㭾ሴ톀못驶㞝氺骛皺ꖪ㘨ና힥ﵞ韛穝䦟뿁Ꭿ䯭஘봮霯z⧷ղ廗џnᤈٝጧ䳐棔⑙廮皻鐦뎟䡾糊轅翚㿩㿭埸މ⠹薦캦ፍ賘蒛ᩂ﹛똳䮲㬛៿츞漑컵僣ᚺ篎腹퟊ꍆ뒿ꂘᙥ㴆⫑腽ꎝ뤠䀋啘豀綠不Ᵽ냭ﯟ砏妯压驌鄥걓笓懇炟粨拸뵸萴咤生⭽ຓ㴄튞듬쉃⮊ᬕﱤ懩ꔭ曵斧턶醁ú昺㌑痸ꑨ컡孬嚥裏濷멌㺿쏫슾胊拓☣⅘楷巊廥椥㎢쑩斛뉓줬办傞吲쫅抗꿗矚잤絭빎έ쉷퉇ꡘ枂Ⰱ誻뭻䘇檋ʌ읃７覌즐⾕ٱ죂ࠕ段യ㰨鞡渣後ﲉ笑셽剳鼉魶恌ꓖ艍ꔄ䝈릹돹兲誌პ鬄橞縟㔯㽃饍ꃄ䊵䵆䲈⼱駼﹁ﱃ줐픪ᔦ⺧튤拈⁹埒魦ᦍꊐᘤ脑盆撺Ȑ᫃戌叒乢祿鼯⟼蠮﹡텁甃鑞艓⡼⧷匕䵮桨枋⦏⨵麎얠躞﫹剔敲顢렎굨멩ᅚ恚譖餶骞쀯퍻냩⼄匤桇缕瀠㋲ﰡ辩蹐헕餆䞾㨊醁폢쇑찥杇ᵹ倻⵾∙䱹鏕鐧舅噇﬎櫲炛鏅䝊㋦텨ଙ냝踺᠟ḃ驑ᔇフ굂蘟៮戦롃洩ﱉ᩠㽸垸㕝袦귣➌⼝쿍룀㏺䷞뉐⠫亹뎿Ⅱ囑뺡꧀兮ڎꉅ⹴䂪磄ﾂ洞膽९碶庩謢옒喨带씐⃈賈ꐙ觡顩ꖣ繐ⲕ䩉ꦱ噐褪扐祕䐵쵽ᦹ树뫇볠別监턣柘᳖殍藭蒇銕莒ꃖ镣ށ쒤뒔⌛௉訃ᯬ쀢畽㺚身ꋎ휨༝馌䈤䲆뀒ꏗ澻ﾺ䎯ﵳ䀤혖繝碯뀒歱ﷻަ浽뻰䫡筰ᦞ蒯ྕඍ忢狛俠駇倒꫺ﶚ⩹ꍽ鵫鷻홨埲ℷ뿁﹒껟먿ପᰑℙ෧䏹죸栺뤠牭ꐫ퓼ᑡꜻ癿궋笾詿᛼퓶姰厈犾पꀴ꫔筝䪟ύ嶼⼀䆃씗䂥抢갴娗栍遀肷鐁ឱဥ꼴↧±諤狎槉儕ꀤ隒͉눫礢礲줤Ꮨ濐伎໹⠥鄹ﺥ㛔䉹纸죳쎔術擵둫㹯쫇인䨰晳텰찆оⓢ⣋⮐릌Ꝍ鮽䄒㰀ཱྀ踇앸ᆦ⸁治톃筨⮋ﾫ䦏ㅶ頙녞㱾옝滉຿鲙ᬪ焁뷁缽頋ﻟ빓턳⥷早쩇ꙮ馝椣뜔滬䊡櫯㩦ഭ㔟經嫽哯ﱇ髍ꏬ瀥課楰꬟鯮િᕸꮜ餖粮鳘붶₣슪倸풄땤淰ᙼஹ셻莸玨཯ᔟ⷟请虞િ刾ኴ⣄ⷸ雈㷸᧲汰翹毥龤ｒ㹒긳Å瘒匔冓걉⼏庛劗⦉ⵞ韁ꆨ஁ᯑfl囪옃቉蒂䄿섥苻衈ꁄ浼⟏鷕좵쾝᷄ಕ퇒刷㇨⬩䴾ᨪ컏테澿辴勇ﮈ傅ꖪ꺪鍕䱕囩띚盦ᘟ쌎璑ꄊᷔ觇ᩒ䕫䢍嫃ꡋᾢ㴩㪏쇡ᒆ뛪鍶秚舩댒⁄㠑鞇츪퉶樮麀㝔Ṉ数蔇銤㾑䆁恚곌怴㙦́䉏ㅂ郑㘤载醳݋솑퍇䭤⍂㸭᠀ぱᄧ蟏蝥㯹翙ᆏ괐孕廬릕薇ஹ貨貜汑ᙊ飱罾ᵏ뺵ᜦ飝꨷甧蓺ᬉ욅떫먗滜㐘⻜狷簭礐㽿쟦嵦봣龳᳠栵餧㥌༥뀁ᮈ虁ض詢박뜒閱昐㝊➫ꪫ鲌譝摟剰㩎迊仔냫㓫瓫൝鸮潗ꨫ뵍禷暫溫纋慫ﱹ豠퉥瑙嶮㑓騭췑炲鰕㶢㜖⯏䳄ፉᶛ皤㵩濚㜡㬡㝕㞵沶暮溞〷㘷廪앞硳꺪ꬲ坥꿊嵕땠鲞텨扦贫ᛐ蠵ṓ轹寰凾퇔揩➢꾗ﴴ红䷉䱥딋괥껽䳰昼᪍䪺ᕮ埩媯쯣㥞䫷搝辗铅婽襖ꮏ毋堥枊䙈ᆭ怂儚ꕢ짣콢䱧⒤貯ᧉ⤣ᚍﮍꞌ豱遬緉믏጗㆜闄꼥ﾒᰁ邓驲勲Ϙ恐剌ꘁ齃렑낱轶쒻쇱ꏝᬽ쌽凜볨蕤갛ᵬꀓ燴惒瘤貅뱲꤃௝倮๒ۓ밹᫖⑔ᤔ㍐‴䏂ꝡ卝껍₍㘑輈ٽ갬搂桔ꘔ퓠ӊ쥘⼮ۃ溢媪妮嬡ⲍ댝ᡰ᥵ជ覴᪻⇏꘍樓㎅癬త쥨辡쵃䙻箋菒욌螌ഘ׃捃鴴聡䰝ﮮ婹佼㿙靗왧뷿铲ꆐ現鄵鮾㞮♒磦דּ仿棍虪鯓꜆ﯪ쵗䳌㑯婾圼繊엕祒޾ힹ敁蓧ﮁ忥᳞ᑥ젓셋່廲嶩昁幀ᚔ⻰곆ꯉ픞旊埧毵㷊㷢窞篖씓렓籾ᕅ섀漏 ᄌ䫟‹↙唸踤鮾칤胛떡ﵴ낃䑟努ﰶꬷꞇ酇黣⒊곤쐡煙ލ׏畐ᳳ橲茚䌖搗㼣䁈牎阸鈴㥘쟶缩묽᪯惡⓷姈쏃＂⽲ᓂߌ蚰웬崱וּ⁝ꧡ휩ͻ穑㐻鴏௜賂᮳茵鼛捛걖潞猕鹈ꖥ᤹총i▱ﴘ䨃댬䭥펔憊䄹靦寝ꉆㅃ뇁삆ʡ䡥ꀲ툐梈䠾䋚틫㒷᠞込᛹䝘冫⽆≞꿋韉鄈䑿癟쁡랃ἡꆨ乕ᚣ곚ꑒ⤥浞⤁孓ꚕ䓩钟⟖㓮䫯丏ꑏꟙ둗䲛쵸괙鬝ꥳꏴ뭃ꛟ璼ຘ䌼⹯즃皲嗋㲡力ഇ옩ꆝ葽况鄎蔡ᐉ׵戹ኌ慭개比㸡咎ꊚဥ獘渕엎㷜Ɔ辺槻삗芛뜰睢ộ톞蘿鿎듅ⵗಽ￻⿓戃쯎ฺ䩧秗⽛Ý륈⡔Ỿ쾟竼軶뼑펦馡倮粠黩籂䊛씄햎৘꤭䥆땁⛁螭䩍︅⮖鶬嵶늇㊹겜❒爮㴢ڲｭ㫯㷫掎瘎쥳⼸忡踪軱ၧ㶧碁翑镻苯㟴鬞럶﮸欭쭬෪帟럀㫏훦뭆焭켭锋핗⶜䎳饹ԧ者沵ꔑ䷓猡䖌輪ꎖꢕΎ䌘秒육ົ郁⊸౺ꗎꗷ⻯囉棥ᖢ鋧쇹鞀忤ᐊ樎㦫跎㏲᪀䌠숫哧淘둕닶寏婙榋摩댌壎娸퇒槩담婘쬠罹꣨篘랺༜㾘藣잙๤ᾍ쏤腅ણ郛ᰀ闒菿㶕蟄⿽擇ຼ낇芟䩭㟥ඒ⧏틐䫈⮕ཡ푑獞ᴵ펽鼜ヤ윢ĺ衮凰Θ뛚䢎캙Ҙ쑸琈㷇ﵸ樨ᜫ䑂Զ∸ꙍ⑥块❱㮖刵ග際ᇒ浪긹缛﮽ԥᜊꦒ쇊唗빠賫쩋猚桅쀞Ɥఱﶨቍ⁳꒵᩷徆顦啡鏨췷혽꼺ꩦ䱱팦됩猷厔骬㕂嵯ᶫ狏⠚쐆ﾌ᪩湛ꥒ귧䗤龆鯕팴퍲췣ꙍ颧妡륋땅뵅掘涽퍊뱵诪䢧㊃늵쥘秶旐괖楇东嗥땑䵞⮳ﺚ鲠淓ሉ鉎ⴣ쫙稭ꮭ뗓䀴ꛉ럚៙ퟚ馔綳鷘濳੘ࡹ굔䭪፬ឝ흓麋◒荌ꍤ搵줓밳萲㪭㚛춼豗ꀠႳፒ褾轂澨㿄䪡댡툛슡靉㷢鄅᪅㝯ᧄ⬤輫閯絞ӎ㌂迏໨핏겿縴軯폱톸䂽熜ᔗ࣪凝맡㌝쉐矝倏ᶊユ橨瑾곬蚛狣츼꺺ꪚ⡔䪵鈨籾텏ᐹ䴞ˁ劳ᮙ찆꿎跽臱ꪕ夑᪓孰掽ᾒᩅ궛䀹ꉇṅꆲ㈺욀筰㟀倷萩࿖餰鶣ᅇ퐬བྷ䃕⃚㩽傐뎣﫼㠑⩋笁됴㬭椴离꣉甃澕鰚じ䵾铦櫈햐ꬠ坝賾읾ჺ蟆暀貫ꨚ坤갊训감掑묦楧ꖥ졿ᗼ⹩먯堵懑⶞羞㞫⸔⚩瀨㖰毣쳱溓Ⴔ雚껥ᔵ䓫钹픳뙧瓜놪빢쫍玃ﯽ覚摥뙼湿찻㥾埡잗螧簟矔㨒鷹ꦋ…ḹ㽲蘹웝辬孩茐웏⢎⪎롞흑▆潤횳眳寙枙뵊뺉융쪒衮鋙匲앮팢홥䖀ꦾ盂뭂⪍Ꟃ쯵玤鏫猌횊逽꣕઺㙝鞮忇㊠掐仐覺㐔俨仪砝飿䮵㥝柨赦⎒稥ゥ鸢쏫ꤳ䫙犢ຑ퇰憑뚻釃껑몕냥敽≶栊咪炉ꌃ릣긍˛湪ȝ怚鞦銀셩⒔ㄚ궗戌Ԟ翗ﷲ蟛欐㈽㚗枮쬯糲쥥릔类ᾞ箨랦蘹ꥎ⇐㔜᷾嵥휆幵門ཪЉ伇鳱ห奬銇ᩮ⠫쾢꽍㞏⍮瘖㢅糗簷뾂寏廟懗寢䧱㓺艓跃䵸깽蹻冠폞濯燷駮㟷᯻䊨먿瀈뾎粭㳣ﺓ砎撺榞榻瞻㠛≾旤㐒懵苅ꍒ䐱∍髫行棿斗꼟ˍğ㳭㯫폹隗麂浫䣅韒뺯鈼춤橓뺴苑熫皇陨匂䨣ॵꈮ풏ېॴ᪩艞볁禧鎴㧱⸧瘎抭携ꯀ䠡⡄䕚℩㡅붿︘丹釠퍁ꮎ黮踳ꆡ渙泎頀㒪ꮫ熵㰜轻က੭쭈냧巐䓁ꕰ艀Ꮠ겡ᆟ㠠㮚㞦಄⡓㤶뽢瑆닜ᤲ퍃鿜旅꼰㺼ᖉꌦ႘롬숕佭嬲猖彵냢퐧墿ꌥ鰊寖笽펗㳵쳹﫤ۚ쌴旤ౄ跷ϙ⷇䤈벁儴㕥協汧꺏鵈꨷䕐쩚暉쿡柇ῦ囹㰖口푍쩶ꟸᎩ덱⊊䣴ᴇᩪ앖熹窍롑皉⿲쟸龖槂䩳䐻짤ㅏ놔䚬鏜黒⥞롌쌦Ⰸ簠싋梼䣣펊ᓡ䶖乫꽵뾕䬠홯扭૊芢줬쵟櫊⧪鏵鮋ഒ恾뢧̀黾ꌞ梒퀞ֹ䄢뭴蛣갲ሊ⭣⊊뎐䓹邈쮸萸㚞䠇솪ꤚ椟ይ㚈읃ꍟ䆘玗驢ᄝ洠枤퇒ꢞ죛팟㻽轿੍툙흡掹셧疕權枓諚ꖩ懶ଇ혬털孯阗麔實勵羪쥭౴뾋㾙튕潝硫켾Ꙛꍳ뱦㄃ꠄ閒窈Ოꢳ虳衮䁿矞⪹秨뵾穖෗⭋⪚長⼬䭦崊蝪뻹櫫⋛˻䈧輙閂圩떜斚戛륗녕勤㽢︵倫炎ﰷ挶臏唊베㮕巠暷꥞㆜⳦畛ࢣꉪ垀ꭔ趤䧕䵦ꮖ逞닍볍酪픳햀舘牚筎嶢㳉揄鿤览퍾ꘁ黥㞱┨涵큷㖛䖖춖嶖叀-깟텩У➡嵓究냈잤꧀혪㒚ꯘᔲתּ比锷壱嫫曫ห挽坒퉋읂歹⒭㲥搄ꖤ萪⠇钧锊程讶톯熙葤䫫╽鮞䅺䄯덺겧澢ɡ㷵ꎐྡྷ斸鯢紷鶺㨄鑁麿퉃℠첧ꠏ彫ğ⸓ഊࣲ윢ꢺ驾幓㿿뀂慂뫛斚⅓퀞뤳誇蝩ɹ굔黗솪ꓨႥᒔ曔퐏몊宮턭畱䭝쥛鉞閷ࢎ뱃㓦疢迣ﻭ暅䐶榫◤ଗꏻ쿰뉥嬗ﳬ턽ᷞ誟쟒꩙瞒꽛럴涟揼顿髹셪쒠অ䛦럠䟆ꍩꢝ簡늶㴒纬詁䊲빬ﴬ苊ᑉ얕뙮뗣渌眭ꑳ둭뇯죵䶼덡䟳࿙Ẳ㿖㫈ợ໛໛뻛籢薧ឞ巨犊隌逫꧲⻤鹓亯ꩳÅ句鯮䊎碑忷꫌锒ࢣ⤤翽ꖭꎹꐱ槪皅帋ㆡ䆼叒쾏끩靯뿯㔟㵕컡䰟㷅퐿ᵏꝟቌ靠ퟴ똒ʈ镇锹앣纐ꦐ뒎鐃뜹稝쓱⫹╒―펂櫡遚섻껀圤ኆ隟ど瀼Ṉ蕉䭶ࢀ힦瞤瞥饴⺟摺柣演䟩箖凜᫭語袞貲턛얅틂Ѯℽ쎪텦៪眼ᬫ䐫㙘뮬ᾀ섏鉗◳捵뢮⋍됱꒍셴ゴ䚎투춏슕첵ଖệ㞃뭗Ῐف햷煊敤ȼ푳䚈睿୦ಝ脣಍嫸퓞秒媏臍莹῾쁷쩇㫚篎൵큎ᾄ亅攳ꎟ㯼豒潬鹗판첹䭭盌蕃锕馊氅ꎘᑮധ䍥ꇙ滬ữ熣蠦ᅍ궼얍꺌켖箣ᯏ觌珣맳䩫為欼驑ㅝ쓍퍳唒ꤗ楏ᅛ㍓垸톬≪냕뮋猛읺읆鍋挼ό툣旦瓚⎰猹䑔✅낁鱠ꉔﳬǓ栟㲅騲㕅‰ᗅ䦿璹㠝顒엯쥸䧅낝鮽믯⎮朔ᱣ裟哽⥍য⿭얄躵ꭾ烾騵옜뼨ᯏ揋厲洳阴搊ｈꕫ隽穸漦ﯸ曬ﯭ⥱ક충去窏隄䚑朙亥뉻꯬擕副蔷瀵绣칹鍻㛮娰蓼說瑰꥙ꮕװ䈺蒘＆ّ藾䝊啋改畵✸ᭃ점昇꩏咟걦睉하哚挞掐賾✲蹹蓩ş찓Ṥ㊐謤❥㶹⥘豔⅔驠祀⎣児㯬䅕뼚ྨ녁﹀춪ꦩ蟊鄯飴隷長陷閳뷥﷥撠᳓礟⟊侖돥鷣黝ⳏ㈬丙郣뿋꘎ೕ픚톏ꅆ잝䪜湎꤈맂滎볒즗몱咜弤輥甃ꀚꮊ鏦火놿깊ḏ⡶郊됀컣ᡥஸ旭ᶓ晶만穵娪䲴䢕櫆㬥嶱檺◟墨餐⢱ᮼ之䪏䷜ﷃ䬶㛌뵊窱㰠怤Ⳍ쑓Ế㪕洭뢯乺荁뎺種㎡제삏픂嗠䄳᫤䞿锜﵁眇켆㤱␒䶂ᐏ⨫덲幝双쯓씼႒猩晁揦巌挂㵅Დ䒏澊횡㗷⮰⊏遟쮛䷪縕囥⦴Წ쿑䰲퓥飕媭캡௚ꕸ眛哕擻춎㯭巶绻滻夻朿ᠸ갟邏䒪ᓠ灃㵲‎鴺珱厵戃י펠榢ᜅ㷚㴷⫨壙敥뗣潳呌⫔휧崪瑇蒻鼞꠭⬛忰උ珳⁙柭᲼蓨〄므숧耜ഠ䜋竢ꕾ᭣ꎲꥫ쳒꫉迏招䇝늪㘛陬涶乛鞭᭎ㄏ㿝轣ṅ␰ᚄ娐檄茺涊紩맱⵮폢乭鞶徻孻囋椏娯ፊ게䭢8숔굀૟극壅潱撛ੵ畉꟞歷䚍绒効隌鍬ⱐ䬣䊊㑸碊扥竛놱鶶曠꯽棅飇㹈⸜譹⪠⁩ﰳ択ꛩ繣챣荶笸ႏ秒莌恒쳓ࠅ楢恎ꑥ퉬쾜⧊ᘩᾋ⨑Ὢ騻辯䵰ꆄ嚭ⳇ㜵嚤疻췦ᒌ䅟嫄巢ýฌ쎸堲Ậ亏썝욑煴龵旞ꓠ谙똖틛틟䉐诐䉚ꡏ⮱晛㫧뜏鈅蝼탢߱늻ýᱭ詙근ꔴ䢕ﻪ᛺

Глава СЕДЕМНАДЕСЕТА

Глава ОСЕМНАДЕСЕТА

Глава ДЕВЕТНАДЕСЕТА

Глава ДВАДЕСЕТА

Глава ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

Глава ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

Глава ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

Глава ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Глава ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

Глава ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬲㤶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㔠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳〰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㘠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳〴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔳㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㜠〠刊⽔楴汥
Глава ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㌹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㠠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳ㄶ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔳㤠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴〠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㐴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㈠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㔸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㌠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㘴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㐠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㔠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㘠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㠲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㜠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㤴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㠠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴〲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㤠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵〠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㈠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㌠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㐠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㔠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㘠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㜠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㠠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㘲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㤠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶〠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㈠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㌠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㐠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㤲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㔠〠刊⽔楴汥
ЕПИЛОГ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬵〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㘠〠刊⽔楴汥
БЛАГОДАРНОСТИ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘸‰⁯扪਼㰠⽌敮杴栱‶ㄷ㔶 䙩汴敲⁛⽆污瑥䑥捯摥崠⽌敮杴栠㌷㌸㠠⽄䰠㘱㜵㘠㸾ੳ瑲敡洊碜豼୼ᓕ뷿㥧晶뎻晷鯝늻ℛșࡉ耐ዥᤰሞȂ䨒ᄅ䖢ꉈ偉굯⭠ᕟ퀒鸆풊庭婭씾粵띠⽚귍ⶽ韚㛿䴀ﭿ糾㮙珎볧ﱾ뿳ﵽ翧鰉숈ℍొ럎䩕਷铿׶밂ꗫ힉￝蓸㞗瞭롮쾥ၒ纂ၷ쎊㔛陿妵瀚䋺ᤈ뮕휬延댋䍍ࣝᶅ囂๳챸ʶ㭡㮸男彷查ぬ潁ꡤ땋ᜓт伄懻駫ᛟ棿㭰뻘뗶虵Ὅ淊쏶圈喎릦쯣糖鱯뀣쳤瀿崞ꅢ컬䛋褉玄⠘軥ࣃ⊴煫⾒罊骴경縭銐㡲膻럐蠳및뼬ℼ㈲䊏狷쌺͹慵㌏∗䈣鿃稆횯૓픨偘㕲騱쏉㼚崑ડ蟑⸔䑧焅稃鵀폑덨ቪ䌏ꈦ;ྱ⢀ꚠࡻᅁ跈蘹﨔嶅竐៨㒊ꉦ沂הּꀮ摅撚꼡浆ᲃ돔ꠞﴘ᷇毰Ⲕ苲咒쁱磲躑Ꮘ蚢⌿ΌҶ鹄忠Ĵᕊ弢⎊ꃍ좄嚡龍ꂚ䁋큳ﰵ亴鷍뉽⎫텸琄ﴆ㝃꤅淠㹑ᵁ毠ꪧ넍鼘㤵ᚣ毠乷ꁻྡྷጤ짔玻醈쉨ʚ褖쏑寐Ꟙ谫ᡩ␲㉹ᳺ⼒✿數碏㢚蘖ꇻ큓₍运᧴㞬섹ﰤ쮇㦰⪨栣錠뷧퀾琌埠੢⌶邖ළ퀜㢶ϭ臧ὂ❱㍮윧찞⹝ꠛ⤙놌ﰑ瑘蛦쌛꿃㏎鰃你ﳌ㫖쎮蝯蜚⹃㽀⟑蟰ế޹－ﴃ韁릍氞餷젗늭硑㖺ȭ䁫텺琓﨡棵෴⛺⬾佔烦߬寜䛮̠騌੧쾂筯ܭᵄ莰簄딴我橑赧밃㾌߱ꟸ厢‾퉍ﻄర뽣ꬸ溤ۮ摅Ṹ渀쵃⭁η膴ᾀ慨连䋯戋໣犨텇烽띤㲙ˋ폤ϲ篦⹦ݻ膻뭰뫰䷡ﱈῢ쇊驀ืꈗ䄊翁噸蜘庅激！濞伎㍺䙠Ɍ躙쓌曚饻頇饷顟뀽渚래⼮忸炤礄娫쉈ǯᕁঔ䗣쁾隃㖭蛷ꔇ湇編纰震큮됗᩺៽۽㯺㍨aᾼ싷쏲ᣞ蝟읯먐㼬兒䗪䠽椤⯈嶰㱈互迈垌魙쩬智懙줜放攑쮲⌥ⱓ맭諷㾕徢糿싐烙烻நⰬ㱸뷰작뤣ᯠ﵃ꠜ◡䶷쉛㸆㚸ޖេ኏ꊟꋷ퇇︗⚘΋럣X䌂둖螛塚냌腥ṞË押ү葥㏮앷簟繈帞薺⿠ꎰ버迃簊羉ﾄﾋ耑ጆ갹䐢⑅퍺퉄嫉閰갠歡㵤㵨犈ᰣἱ昦쒔㎋饮찛첯饿늄䶰⦶隝쮮惯搿怿搿懏獞꺁寉렔姅᳅⫅ꎊﶊ꼔᝸ן옯춏⡃聖潃붏ꃋ缩씇꺄붙鲂癡枺뢭砎䡌䅦㍫飻饟狋䛄鿡㻦婦퍌⏹޳ᛏ▯愿檘帴苷鋏줹횂枓꽱铽Ṿ覬旪襂웕徱ᛶ与난粌櫈♼芼엜짜㧲⪪ዙ폄豎䆫ẁ譾䆮◛텼㛋鵇힂ٹ伤㋦ퟬ仴ԓ⃿跏ĵ纎Ꭓ䅲㗉肸쏘莆瀷༡ি賿ᴏ⊌齧黃㎈ᚴ㕀瑸Ჸ뾟㌾ﱫ䚍㯢ケ犖챡幑鰄ﾂĥ纉㙢ڧ셶왾մ㶴耇䤄キǐ렒⎀ય僄莝㷅ⓐ锨贺졻꠆ឰ챇瞣䩴ᱬ鐦辢孇竱㋀ﴖ쁏舆铂ᩀ䬛볛曰᝖Ⰴ俽ߠￏõ鯱羢鮰࠭課뵬̠匧癘隡໘度穀熄ﬕ櫅㚄墱뀓과矨櫰㧿Ǐ瞢婸뼅㘁漭Ȳ矃ᔿ⡌ֿ⣁ᮾ蜉ᇚ礛㬕郷啐썫셇촀鿸⺺盤ᅔྺ뭲釭棑졓⍗ꄕ棖죳肿ຢ⪴镫❳뤸鬅豽ឿ৾砻哴᧠儈齠櫓병䓮旔읾೘夷狯졯逅܉ⴁ⽺ٝ蟾Ꮴ㚕㦁㊅駤쁈⏓Ԟ멢ᄯ嚣锣欀祟䅻砎낧᝹렽鈤핍鱐㮾♟㶮⪗쵔嚤叉밬ᚍ葃솀稽ꕮ韓憷奋찦ꍠ탫됚땊줫㢖℘┚ʍ鷢䂸玀ഇꙎ⶧얰揱攻㨇䓘헸ۄ仹㓱뭧䩰缹匪鸩崼ጋ戭ꨭ侈ഁ燠ˢ⁞烅簨◐⸎೉맜⾗畐뇁빲訸耻얆臆﬚㪧샭๨퓵臺比瑀궁ꈆ䨃뙀휁沛裥ʱ㗔ᰠ䢩莗ᩰڦ㐌㠂叨ᬌァ蛅쬆食ヅ떗✆烽틀鈁ᒘ㱠裋Ꞡ竹㄃諺Ş續砭괍Ṉ鳨뭷偀䬺斁斋꾚㿀Ɱ꟏テ匆氛쿘⽭싍䷵幾퓅ᗩ晟煠㿪ꍩ笻肄ᨻ﬚࢛枉牗ﯼż᜼傤甪훮驀ϝ펹䨜倅☇囶귪Ӆ㣻ې锛簇鵎졩჻曏࿸۪臶앓䩐ᬎ㤤퇱΂넨혃竃桁ꮻ뱰췅捲䤾鶖骯밨坌」챡䀪슛찏䂝ꩩ牍㗪孚ට솯᷃唃쭀ῗຨﮄ᫘⿐뢐တﯾ虀ﾁꄿ罷쿢턽誐䒋푊⸚᨜Ἣ࿄敥푀퀨볣䑹㭗鹘㽈؂嶂࠙蠏떁気럗ꑀὕ䄉ⶁ趁띅듄甐䦩磻éꑇ二ᶱ첡䝺잎벼㌀發ᣑ裄㊠౟ﰳࡖ珃쪚ŬﵿᲾꙸ뱹嚠力׳얆뻎凙㛏ﻎ囱磵앣ꌥ㰀ȟ恃₩椁ソ⬗첧㯠輋㔆᪮੍ෞ燀㾟熑覸᣹噠뽗嶼㏝颯ꗷ扃૙ﺗෲ䨰恹༖ᬇ蓎꧅둝ﵿ帴㡲陞╧霮ᮭ퍀䷼믛돽鷗폶ㇰ쉬頴콞탗ꟾ캱䘀ꮾ뻆胘硰ꑷ䥀ᐂ緇飹쳼뺮蛎ㇵྎ᳟梼뜝⪱዗钃宧뫡桀였ｬ㥀쀛秲쒱菤➇ᦤ䘎ꖂ笍踓쓠ᡒ撏௟혎ퟎᓎ햶೗ꈺ⠋ᜠꥈﮌ㹣ࠒఞ좜렠燨㲰蔓쾹镕䀜㈍띋懔粺餈쵘ꅗ뤴ꉕᶓᑍ敫嵫ꍫ㍫❯琩㡲褵䭳⦡㝥捒⚒溮輬뇎쩫♴單鯰馨헪엄쩉ㆷ噇쨔詁㱃璗䲜눼鷢燆嶦䣄➚➩吕輢ႇ䇦諃햍ņ㕈㙋᪡ꭕ큔肔ٱ塚樈⭞앏ꆉㇲ펗鯍ꤛ쑷䩦蜷賃띷홺뮼쐻裋◗铚䖎떎춎ᶎ嶎ﶎ휜Ἰ丹ﻢ倻᳓鯡멃뻙௬챳ᴭ䏧㫨徏〼돡騩徶ࣧ蛨⁐⩗慈ᢪᬺ⟧♛ể멕龌漒䙓Ỿ碷⊍㯢燔㭺몱쾢倐쵔嚍댩ᐁ缸⊧륬햸イ㊕噋覂럚샩䛂酐ᗤ彡⦱髃⣀핀႟餷毠﫶箛ᨺ䭂ꅧ꺻斷뻝뷧负齍說宲螿㞸륯쁣贕﴿糂촛﩮겻醹㛄휕嬹ꭹ髫뺻崿杠뿞뻲급笗㓞띢헮䕿磥韽즠诓豿꥗澨꧘レ㣼ා⹞ﷃ䨚쵟ὅ䰹䮊뒓盛魖䙥鱴〪豸阵⡍䧒櫘᪃앫ゖ䄦榼虅٢烘翰谽๶㋜ㆄ캘㥛鸊౷魳喲繾吾䗁뾢寅邩꒢ꚹ櫲訝薽৿踶덎喢꫉吴棅Ǻ皳瀯餏ㄯ菪⒑炽ꗋꨶ獠刄രఢɮ̄믱䦬s쨞䆽ⱕ㷨랃⨸㔄ꦬ㮳쿢魅룡뷳컠뗀ี⠮릑ꓐを䪪즩꒺ᗞꗚ꼢ꪻ뒫㛒筵渕ﳶ얚悔鈦▓錦봡Ꟊ鐄ⴟ䴟力禉安Д䓇༮嘂煑᳤㠋쵴㫧‶䠦锓薥ゑ슝愶沤믵謠볞ుﵮ䀎䟨㣶䁅䝥㬴叨뚅븄綍嗀툌ᰌӽ䆈鶁鈓ԟ犻䩝ḗꌰ蜍⅍뀹裂윚霠꿂뤄韨ꅤ핂⦈씥蓄⑘阠蜚鈸ﰰ䷊곬癳홄跘昵阐ꡯ␼亰짦幥ꓶⰫ鑌뽷츟쐽뽚뷙郯깚ꚃ菱추ⳙ洛溽狒꺷ૻＸ𢡄ឯﾽ膇ᛷ羚麸⇭鬰꯰ϐ쑙聉Ո첊ẑ䨤箧綷ﶴ鵅盉他́⟺䥦袙✁㋮خ쳈攥鐃ꃆ缠ξᙙ意싿◩뇁䁔Ⴙꪔ嫂ꃣ烺㓉ꓗᬤ挮淘注㟬㚰ڇৢ㎣슍ힶࡃ杤㒨ꬵ勳춣뼍巀羋윫⁢쇝ᷦ僆塢뗚Ⲿ銣ʠ讧﯌땗ᕈ枵嗍螜ꇉ依叭↡ဩ귘䡾駨歋䀝ᴽ롑몃띫뭻䋖⹁见掵웸婾᫿ʯ郄藬˥䋛˻櫥㫣㫓༴俪ἳ뿋뵫篇ﺩﭩ洖ମ攝鳋㩬ꕶ幥폘㖥奇鍣魭蟈蓘鰎굃ꅣᲄ匀얷铰昖ꁵꖤ剉◚멞ᕖല᥉⭰츝์솔㢎㌙ნ綇パ稆鈎⧾큪幤幫曍莘韌ቔ쪉䑉饎熷䡄쟋큎畘鉊ᙁ¿駬₯鄏젩ꈤ໯煼Ｅ笾卛듨踖쁦nj멶梸ꎻ뙮렻纆ꊇ갆^⋨殷૜꘷䈫綀覢㡦簹蒊飊ު誰ȁ㻡綕啕붋⺜ق⟮뱾烈፻︽㷽仄䯖챫瑢깰㺄⟣䝟룽뮏ﷴ퟽⭖ﳰ䣡沵偑乑ߚ嘥鹱಩䝎῔퐹홪名䶳鿽䂅掱铭챾逽鷽뮚䝙㱉딹뀱異삩큯鍿᷒乓옆螢儁ඒ㎇亦煺郉ṡ㣁読荸힑利黊阎䎂⸖紙꽄╈䗾䏒뒁葉뼬懐펡ĭ혎仺쭷鞓狘罤ᆿ᧪㹈뺐푒ᛯ캞좒Ⳅ퀓徒첯馉ꅰ䗱쮲Ὺ䞓㏀㈀壢䌽畃ᵃ꙼ꪈさ즔➬㚰િ⿠௺䈾囁藴᪠⏅阯섞Δ粚젒걖┕⮥堢퐖설并㯼풃뫣煳閌⢠➫갬䎰䇓ꋘ≻䩨威ꡦ秊㔇똼㵯䶽崏ᒾ㓥猸贷旋Ἁ㢽枊궻ꛞ쑊盺뚇嚵⹸灧엑嬆湿繊ꐴꇤ骝歚鮫䮣錼랴께ﰬ䕨ᇚ킮᫩탇勔꫃۔ꂓಌ擀敚泡Ŏㆣ飕橴裕蕖ݭ옭饸攉켫锌쬫둊懝쯸߀碗ꓣ끂ꕔ⢔Ძ햲⿣槐᪔碹ꑑꤌೞ여月㎈Ｎ鷜砌렓탨뒁ㄨ␞ﵥⶤ뭖홐ⴴ༨縩倎増伉肩೷퐚릅汍웙冲戰᠀꽺股瓷恋쀘ヺ爸̙暎ᷝ㏼ڹ㶅‾睿벼鞹뷤ꧡ䔔鶖肽濠映ὖ䣵쾰횳駛곘稯筟⦟⌹暎㣏럚붞煮緮ꞙ묃꜃ؔ쀆셨㉛갶斉踰క镑蠌⯺鰮㟃໶⒊㻳燀ऻ掖䂦裼쇧̪笜佄⻜璤韟䷭᣿෬㢀ꕀ枀Ҡ臼䁶ﮰ连䑒覒끛₂썿᰿蒿阥皦̀튑䷻책渧᬴怺薕귊撜ͱꅑ蛒൸ʡ蚤姍긵ⷳ瑱嶥䜻ဗ돔刕請磋ꢑ芍䘰덡晡攻嘽燗밭埜끡擀᥉㖷惧廁ⰷꎑ鷷ಮ㻚ᬙ㞫툝᝼魯淚䴹伌퐊찏耕ᐍ䥥㞪횫濒勤䢡惰♦⎻텺鞍굕䘕ᰓ灄ᴊ䚤쑊삈ꌢ郢뀁࣏綇ꌔ䆇䆈ዕ蕤툸写呆꒲캲Ɤ䝑빰ֳ࢙桎鬥玿禷餷㭢鞈옅ⁱ杆馆ఉË‽惏鐚ᝥۀ遰蝔Ꙓ럇䴔욐⸜刅ꃩம◈ꞇ剐ᵞ苝♱৲次䅣풂ꊁ谅柸㇀ꛔ슘㔅ꬲ顒ᄃꨳ཯秮쇾罿얭忼錇냡ᾫ蟟㜵㕦ꛍ쾦湥䣗遲랷ⴽ㷰⽞甈霞앓௳螧沝헹理퐳迮ﴟ釚鄳찞끯෺턱쒎鰾摶䷤ه之焨㢔顣쩔鎑ꓫ퓭훽ಿ䬾솟郓㨐⋖悤鍴ೡ塶ၿ彲㊤葡࣋ꤩ쟽ǚ䭓仱ܚ謍軮홠赃쬝❟ↆﱑ툢噠▶距쵲ꐝ閴䀍吆퓳얅ꅸ巭嘮᧟꫟㓦䁨쁙焀ﮀ櫱酟邏வ巸ꇂ䰩㜣ﰿ㽡┻㔴쪼ᖬꤏ곉臂⢃㝊쟛ㅖ於馲죚챆羯ꙗ庰㸗㪤㷬簩ﱲ骏畖ẩ녂䞜ꪈ啧玆琡紳븗뭋＂튏䜵렙㗣槑䕸懤꫌⪴੟䭖著䕖普솷䛖❮췬恷炽粯ꘝ┻겏눏⬟㐾決싺泸䞑ὥۙꏊ꼵習纭Ｚ斌힩∵⢏ꬫ뤩䪤畆堹ᅬ㉟噰㏫䨧꤀鵕惗瑍䍙Dᕐ今ᄩ힙㮝捳腗̖帆ᚮ仛⑛뾍넹닇軂茜࣊퀰瓦酅即욣ᙝ᥏秼䘫ꮴ葼(㍟먄❊쪖ꂤৼ骟Շ鐹渭徂勆嶏ᨶᑊ목훂鞂ᲈﺊ텂蓮물Ҵ駇ɀꜺ矖죏샫毦滀ᔷ䯫霯啔쵪믯먵瞄鯈믧湹쾌鶫림篇笛ᛟ냠쁇欶땞篓𥳐員辍笺潿拣벩凌耰垀픿༶慃ᆬ锲띄㻥㻶缚慗눛롍쪍ꪛ됷顯኷⯯㒫嗊ᴱ㉞쥅袝挼№熼ᓙ녴㣒۾॰䝒ꕂ歃쁮醇ꩇ켁˝篘晃㨻씗✶버䲂䤴ㆦ䅼ൠ䵌諵옘⧖᧛ᴻᵣ掘⊔ཎ鏔꾩觚ᇽหᤪ튒盗赂ང⑮⬲䉙彥꺠튨ഋⅷ㠐籋傩膆㙊⢉ᨏ쐷䙈ﲪ탥ᔥ⎾ං勓렢꺏ᮥ␄ꀈ包ᔵⓣ킚㭎缘筲폧湺㽽④骼ꆥ﷮讒랹䏤䘜춿뽴烻୽篏ﾡ냡ᴳ᝿绳뾺楮苆ꤐ柶㌃耽㘴豈쐡꥔랢꫟넛ȴৱ媀殃撁↖坰ࢼ숯ㄪ⋅㦙Ή感蒱Ô籹リꌡ⢬觔꓉㑧ڊ兩狒끹犱㒙⊅ἡ쁂ྊꍪ툮ꔗꀅ鹭쾶챣츧⏻鳻≟㯿ᓹ捊宍㙆㙤ắ簬댧酏ꉪ뙦郼慅唍狻댴韾썢쭦⑟Ȓ蜧嬩֢邸䪳厂卂鿢辂齥븈ႇ璕ɣ冸鰥ṫ퀚떤鎕ශ祸빣䇤慢ᒐ倳ܯࡶ홴헴훬깑㫓컊㛄ࢼ㏨褺劬舰ẛꜵ獏ᥞ겑櫚檖銥䰧힩㯓㜸潰畹혅澈沌湑뫛댣퍛푧ꥯ苿፴됫൞韊밮꬯选⊆䶠擼뇪䒆䧺ꎹ鳊᪋嚒谪锪政꣧솚鲜䶦姯ꆺ䥙멹ꢾ凎ꔒ掑᮫㵩㝱콡Խ‴ቸƂ‹촲ⳝ꧖ᦳ装⊋솵籸㓡ᜌ㯳㖯鄏ⷆ瘤햶킸⣞텝㿿ᢪ惊뽶짙倻郬栴㵃뉥鬌걆䩷쩖ꒈ똼赣ꇑ䱊攃冻߳亗썅ᒊ瀐驲☜떇㌸앗摰쀓츰妑愢깘ڧ륤څ䫽᧤ꥤ爙⽫久縏琓黮讐表顖п䗀韋咎ꮒꍦ惶㻊罈⬢≯ᳵ全デ᲼꽱燯꤯虻㍳䊶퉈䮆䱿曩쌻漝븥됨￀빱籙㾙﯆躉柲啷嵳汎꠪탃겹춗ࣙ茯ﰩϏퟝ텲폳훳歝俟쁬隣惺죧鲁宍苨밴姥䧡ᑉㄩ蛇㱏ᮞ㘝㖼擒⠽䃁溱붏㻉㳬볌ꢴ貞▥厙皆䬩գ퀅溟㭂᠟䞃䳳凱焮㥵쐘ἐ뀰졌㪲䎷䭇璃䱊誕꣈㺄ㆮᓶ抯뇎䢌三豋唫쇮딓﮴킲ꕅ䃬醻綾۟픍ᠰೡ⿫蛾籮ࠋ풝봫뒸ᑚ㻤౫싖郂ꔪ䝚ତ䨇垎픶崹蕀簹ö㌇摩ፋ襩됗錍裔侙舔Ⴉ쫆넟窽Ꮏ籪鯖༽뫥望볋୧弮홷ᓗ뷺ﴝ攦垉參괮搾㢺귰莅￪뻤죳ｳﳂ筸厭晗ᨐむ၇ꌋ⬘퉂赋卺런郰ᮁ嬯갯㱪绌퉟୊믑呒砋볇䎢䪅힅胿硝㩟샦獸ꍺ붎㢢嘫劺歛䶸툦진馦ը덲훥⁰ဃ렫䂃ጦſ弔⫭乯ķ팓ﾖ쫷劳즏㔓럓掰ࢡ銰쟠麋鴖䡊跞맘敶찝錤斲惵ᷝ駯᪷좚ⰂҶᄐ Ⰳ擦ڭ湪앑鳆፞竡웟溞ﬕ긬ﳢᭂ㜰欶讉偟뼪糱鍟⽱泃฼ꖔ᧠遞۽䖚⏥嚸潲㾑绁븯ﵲ充丹ퟑꗨ⬷ꭺᖽﰎ锪闺ﰡ꼫⡽窽埥勲㹂밊៯ᘄߴك椆❑륀묏좯꒩襄ᱬ慏ꧫ⮷뭔꧚Ꝕ⫶헑㸅쐋簫쿰﬒煯礊⹘➺ⓗ⤗햖዆շ晏ῃ寇د쁴槗ﮙ㬺虪ỡ켐쥂嚀䁭렖逊亣幝᣺㌒ﺆ诙梷嬇㛺ꠕ䈄⯷૸栗䛮舜靡誨牉麡蓷疑갢ᓒ城⥼⑄ꮿ뱡敺䦧촙鲝昭蚈╓ᦽ蘣썟֒톥됰楁쐦꘦渪椩퍽묧ᨪ粼뫍戀䵐㭾ሴ톀못驶㞝氺骛皺ꖪ㘨ና힥ﵞ韛穝䦟뿁Ꭿ䯭஘봮霯z⧷ղ廗џnᤈٝጧ䳐棔⑙廮皻鐦뎟䡾糊轅翚㿩㿭埸މ⠹薦캦ፍ賘蒛ᩂ﹛똳䮲㬛៿츞漑컵僣ᚺ篎腹퟊ꍆ뒿ꂘᙥ㴆⫑腽ꎝ뤠䀋啘豀綠不Ᵽ냭ﯟ砏妯压驌鄥걓笓懇炟粨拸뵸萴咤生⭽ຓ㴄튞듬쉃⮊ᬕﱤ懩ꔭ曵斧턶醁ú昺㌑痸ꑨ컡孬嚥裏濷멌㺿쏫슾胊拓☣⅘楷巊廥椥㎢쑩斛뉓줬办傞吲쫅抗꿗矚잤絭빎έ쉷퉇ꡘ枂Ⰱ誻뭻䘇檋ʌ읃７覌즐⾕ٱ죂ࠕ段യ㰨鞡渣後ﲉ笑셽剳鼉魶恌ꓖ艍ꔄ䝈릹돹兲誌პ鬄橞縟㔯㽃饍ꃄ䊵䵆䲈⼱駼﹁ﱃ줐픪ᔦ⺧튤拈⁹埒魦ᦍꊐᘤ脑盆撺Ȑ᫃戌叒乢祿鼯⟼蠮﹡텁甃鑞艓⡼⧷匕䵮桨枋⦏⨵麎얠躞﫹剔敲顢렎굨멩ᅚ恚譖餶骞쀯퍻냩⼄匤桇缕瀠㋲ﰡ辩蹐헕餆䞾㨊醁폢쇑찥杇ᵹ倻⵾∙䱹鏕鐧舅噇﬎櫲炛鏅䝊㋦텨ଙ냝踺᠟ḃ驑ᔇフ굂蘟៮戦롃洩ﱉ᩠㽸垸㕝袦귣➌⼝쿍룀㏺䷞뉐⠫亹뎿Ⅱ囑뺡꧀兮ڎꉅ⹴䂪磄ﾂ洞膽९碶庩謢옒喨带씐⃈賈ꐙ觡顩ꖣ繐ⲕ䩉ꦱ噐褪扐祕䐵쵽ᦹ树뫇볠別监턣柘᳖殍藭蒇銕莒ꃖ镣ށ쒤뒔⌛௉訃ᯬ쀢畽㺚身ꋎ휨༝馌䈤䲆뀒ꏗ澻ﾺ䎯ﵳ䀤혖繝碯뀒歱ﷻަ浽뻰䫡筰ᦞ蒯ྕඍ忢狛俠駇倒꫺ﶚ⩹ꍽ鵫鷻홨埲ℷ뿁﹒껟먿ପᰑℙ෧䏹죸栺뤠牭ꐫ퓼ᑡꜻ癿궋笾詿᛼퓶姰厈犾पꀴ꫔筝䪟ύ嶼⼀䆃씗䂥抢갴娗栍遀肷鐁ឱဥ꼴↧±諤狎槉儕ꀤ隒͉눫礢礲줤Ꮨ濐伎໹⠥鄹ﺥ㛔䉹纸죳쎔術擵둫㹯쫇인䨰晳텰찆оⓢ⣋⮐릌Ꝍ鮽䄒㰀ཱྀ踇앸ᆦ⸁治톃筨⮋ﾫ䦏ㅶ頙녞㱾옝滉຿鲙ᬪ焁뷁缽頋ﻟ빓턳⥷早쩇ꙮ馝椣뜔滬䊡櫯㩦ഭ㔟經嫽哯ﱇ髍ꏬ瀥課楰꬟鯮િᕸꮜ餖粮鳘붶₣슪倸풄땤淰ᙼஹ셻莸玨཯ᔟ⷟请虞િ刾ኴ⣄ⷸ雈㷸᧲汰翹毥龤ｒ㹒긳Å瘒匔冓걉⼏庛劗⦉ⵞ韁ꆨ஁ᯑfl囪옃቉蒂䄿섥苻衈ꁄ浼⟏鷕좵쾝᷄ಕ퇒刷㇨⬩䴾ᨪ컏테澿辴勇ﮈ傅ꖪ꺪鍕䱕囩띚盦ᘟ쌎璑ꄊᷔ觇ᩒ䕫䢍嫃ꡋᾢ㴩㪏쇡ᒆ뛪鍶秚舩댒⁄㠑鞇츪퉶樮麀㝔Ṉ数蔇銤㾑䆁恚곌怴㙦́䉏ㅂ郑㘤载醳݋솑퍇䭤⍂㸭᠀ぱᄧ蟏蝥㯹翙ᆏ괐孕廬릕薇ஹ貨貜汑ᙊ飱罾ᵏ뺵ᜦ飝꨷甧蓺ᬉ욅떫먗滜㐘⻜狷簭礐㽿쟦嵦봣龳᳠栵餧㥌༥뀁ᮈ虁ض詢박뜒閱昐㝊➫ꪫ鲌譝摟剰㩎迊仔냫㓫瓫൝鸮潗ꨫ뵍禷暫溫纋慫ﱹ豠퉥瑙嶮㑓騭췑炲鰕㶢㜖⯏䳄ፉᶛ皤㵩濚㜡㬡㝕㞵沶暮溞〷㘷廪앞硳꺪ꬲ坥꿊嵕땠鲞텨扦贫ᛐ蠵ṓ轹寰凾퇔揩➢꾗ﴴ红䷉䱥딋괥껽䳰昼᪍䪺ᕮ埩媯쯣㥞䫷搝辗铅婽襖ꮏ毋堥枊䙈ᆭ怂儚ꕢ짣콢䱧⒤貯ᧉ⤣ᚍﮍꞌ豱遬緉믏጗㆜闄꼥ﾒᰁ邓驲勲Ϙ恐剌ꘁ齃렑낱轶쒻쇱ꏝᬽ쌽凜볨蕤갛ᵬꀓ燴惒瘤貅뱲꤃௝倮๒ۓ밹᫖⑔ᤔ㍐‴䏂ꝡ卝껍₍㘑輈ٽ갬搂桔ꘔ퓠ӊ쥘⼮ۃ溢媪妮嬡ⲍ댝ᡰ᥵ជ覴᪻⇏꘍樓㎅癬త쥨辡쵃䙻箋菒욌螌ഘ׃捃鴴聡䰝ﮮ婹佼㿙靗왧뷿铲ꆐ現鄵鮾㞮♒磦דּ仿棍虪鯓꜆ﯪ쵗䳌㑯婾圼繊엕祒޾ힹ敁蓧ﮁ忥᳞ᑥ젓셋່廲嶩昁幀ᚔ⻰곆ꯉ픞旊埧毵㷊㷢窞篖씓렓籾ᕅ섀漏 ᄌ䫟‹↙唸踤鮾칤胛떡ﵴ낃䑟努ﰶꬷꞇ酇黣⒊곤쐡煙ލ׏畐ᳳ橲茚䌖搗㼣䁈牎阸鈴㥘쟶缩묽᪯惡⓷姈쏃＂⽲ᓂߌ蚰웬崱וּ⁝ꧡ휩ͻ穑㐻鴏௜賂᮳茵鼛捛걖潞猕鹈ꖥ᤹총i▱ﴘ䨃댬䭥펔憊䄹靦寝ꉆㅃ뇁삆ʡ䡥ꀲ툐梈䠾䋚틫㒷᠞込᛹䝘冫⽆≞꿋韉鄈䑿癟쁡랃ἡꆨ乕ᚣ곚ꑒ⤥浞⤁孓ꚕ䓩钟⟖㓮䫯丏ꑏꟙ둗䲛쵸괙鬝ꥳꏴ뭃ꛟ璼ຘ䌼⹯즃皲嗋㲡力ഇ

Глава ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

Глава ДВАДЕСЕТ И ОСМА

Глава ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА

Глава ТРИДЕСЕТА

Глава ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА

Глава ТРИДЕСЕТ И ВТОРА

Глава ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА

Глава ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Глава ТРИДЕСЕТ И ПЕТА

Глава ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㔠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㘠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㠲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔴㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㜠〠刊⽔楴汥
Глава ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㐹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬳㤴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㠠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴〲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔴㤠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴ㄲ‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵〠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㈴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㈠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㌠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㌸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㐠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㔠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㘠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㜠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㠠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㘲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㤠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶〠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㈠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㌠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㐠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㤲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㔠〠刊⽔楴汥
ЕПИЛОГ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬵〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㘠〠刊⽔楴汥
БЛАГОДАРНОСТИ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘸‰⁯扪਼㰠⽌敮杴栱‶ㄷ㔶 䙩汴敲⁛⽆污瑥䑥捯摥崠⽌敮杴栠㌷㌸㠠⽄䰠㘱㜵㘠㸾ੳ瑲敡洊碜豼୼ᓕ뷿㥧晶뎻晷鯝늻ℛșࡉ耐ዥᤰሞȂ䨒ᄅ䖢ꉈ偉굯⭠ᕟ퀒鸆풊庭婭씾粵띠⽚귍ⶽ韚㛿䴀ﭿ糾㮙珎볧ﱾ뿳ﵽ翧鰉숈ℍొ럎䩕਷铿׶밂ꗫ힉￝蓸㞗瞭롮쾥ၒ纂ၷ쎊㔛陿妵瀚䋺ᤈ뮕휬延댋䍍ࣝᶅ囂๳챸ʶ㭡㮸男彷查ぬ潁ꡤ땋ᜓт伄懻駫ᛟ棿㭰뻘뗶虵Ὅ淊쏶圈喎릦쯣糖鱯뀣쳤瀿崞ꅢ컬䛋褉玄⠘軥ࣃ⊴煫⾒罊骴경縭銐㡲膻럐蠳및뼬ℼ㈲䊏狷쌺͹慵㌏∗䈣鿃稆횯૓픨偘㕲騱쏉㼚崑ડ蟑⸔䑧焅稃鵀폑덨ቪ䌏ꈦ;ྱ⢀ꚠࡻᅁ跈蘹﨔嶅竐៨㒊ꉦ沂הּꀮ摅撚꼡浆ᲃ돔ꠞﴘ᷇毰Ⲕ苲咒쁱磲躑Ꮘ蚢⌿ΌҶ鹄忠Ĵᕊ弢⎊ꃍ좄嚡龍ꂚ䁋큳ﰵ亴鷍뉽⎫텸琄ﴆ㝃꤅淠㹑ᵁ毠ꪧ넍鼘㤵ᚣ毠乷ꁻྡྷጤ짔玻醈쉨ʚ褖쏑寐Ꟙ谫ᡩ␲㉹ᳺ⼒✿數碏㢚蘖ꇻ큓₍运᧴㞬섹ﰤ쮇㦰⪨栣錠뷧퀾琌埠੢⌶邖ළ퀜㢶ϭ臧ὂ❱㍮윧찞⹝ꠛ⤙놌ﰑ瑘蛦쌛꿃㏎鰃你ﳌ㫖쎮蝯蜚⹃㽀⟑蟰ế޹－ﴃ韁릍氞餷젗늭硑㖺ȭ䁫텺琓﨡棵෴⛺⬾佔烦߬寜䛮̠騌੧쾂筯ܭᵄ莰簄딴我橑赧밃㾌߱ꟸ厢‾퉍ﻄర뽣ꬸ溤ۮ摅Ṹ渀쵃⭁η膴ᾀ慨连䋯戋໣犨텇烽띤㲙ˋ폤ϲ篦⹦ݻ膻뭰뫰䷡ﱈῢ쇊驀ืꈗ䄊翁噸蜘庅激！濞伎㍺䙠Ɍ躙쓌曚饻頇饷顟뀽渚래⼮忸炤礄娫쉈ǯᕁঔ䗣쁾隃㖭蛷ꔇ湇編纰震큮됗᩺៽۽㯺㍨aᾼ싷쏲ᣞ蝟읯먐㼬兒䗪䠽椤⯈嶰㱈互迈垌魙쩬智懙줜放攑쮲⌥ⱓ맭諷㾕徢糿싐烙烻நⰬ㱸뷰작뤣ᯠ﵃ꠜ◡䶷쉛㸆㚸ޖេ኏ꊟꋷ퇇︗⚘΋럣X䌂둖螛塚냌腥ṞË押ү葥㏮앷簟繈帞薺⿠ꎰ버迃簊羉ﾄﾋ耑ጆ갹䐢⑅퍺퉄嫉閰갠歡㵤㵨犈ᰣἱ昦쒔㎋饮찛첯饿늄䶰⦶隝쮮惯搿怿搿懏獞꺁寉렔姅᳅⫅ꎊﶊ꼔᝸ן옯춏⡃聖潃붏ꃋ缩씇꺄붙鲂癡枺뢭砎䡌䅦㍫飻饟狋䛄鿡㻦婦퍌⏹޳ᛏ▯愿檘帴苷鋏줹횂枓꽱铽Ṿ覬旪襂웕徱ᛶ与난粌櫈♼芼엜짜㧲⪪ዙ폄豎䆫ẁ譾䆮◛텼㛋鵇힂ٹ伤㋦ퟬ仴ԓ⃿跏ĵ纎Ꭓ䅲㗉肸쏘莆瀷༡ি賿ᴏ⊌齧黃㎈ᚴ㕀瑸Ჸ뾟㌾ﱫ䚍㯢ケ犖챡幑鰄ﾂĥ纉㙢ڧ셶왾մ㶴耇䤄キǐ렒⎀ય僄莝㷅ⓐ锨贺졻꠆ឰ챇瞣䩴ᱬ鐦辢孇竱㋀ﴖ쁏舆铂ᩀ䬛볛曰᝖Ⰴ俽ߠￏõ鯱羢鮰࠭課뵬̠匧癘隡໘度穀熄ﬕ櫅㚄墱뀓과矨櫰㧿Ǐ瞢婸뼅㘁漭Ȳ矃ᔿ⡌ֿ⣁ᮾ蜉ᇚ礛㬕郷啐썫셇촀鿸⺺盤ᅔྺ뭲釭棑졓⍗ꄕ棖죳肿ຢ⪴镫❳뤸鬅豽ឿ৾砻哴᧠儈齠櫓병䓮旔읾೘夷狯졯逅܉ⴁ⽺ٝ蟾Ꮴ㚕㦁㊅駤쁈⏓Ԟ멢ᄯ嚣锣欀祟䅻砎낧᝹렽鈤핍鱐㮾♟㶮⪗쵔嚤叉밬ᚍ葃솀稽ꕮ韓憷奋찦ꍠ탫됚땊줫㢖℘┚ʍ鷢䂸玀ഇꙎ⶧얰揱攻㨇䓘헸ۄ仹㓱뭧䩰缹匪鸩崼ጋ戭ꨭ侈ഁ燠ˢ⁞烅簨◐⸎೉맜⾗畐뇁빲訸耻얆臆﬚㪧샭๨퓵臺比瑀궁ꈆ䨃뙀휁沛裥ʱ㗔ᰠ䢩莗ᩰڦ㐌㠂叨ᬌァ蛅쬆食ヅ떗✆烽틀鈁ᒘ㱠裋Ꞡ竹㄃諺Ş續砭괍Ṉ鳨뭷偀䬺斁斋꾚㿀Ɱ꟏テ匆氛쿘⽭싍䷵幾퓅ᗩ晟煠㿪ꍩ笻肄ᨻ﬚࢛枉牗ﯼż᜼傤甪훮驀ϝ펹䨜倅☇囶귪Ӆ㣻ې锛簇鵎졩჻曏࿸۪臶앓䩐ᬎ㤤퇱΂넨혃竃桁ꮻ뱰췅捲䤾鶖骯밨坌」챡䀪슛찏䂝ꩩ牍㗪孚ට솯᷃唃쭀ῗຨﮄ᫘⿐뢐တﯾ虀ﾁꄿ罷쿢턽誐䒋푊⸚᨜Ἣ࿄敥푀퀨볣䑹㭗鹘㽈؂嶂࠙蠏떁気럗ꑀὕ䄉ⶁ趁띅듄甐䦩磻éꑇ二ᶱ첡䝺잎벼㌀發ᣑ裄㊠౟ﰳࡖ珃쪚ŬﵿᲾꙸ뱹嚠力׳얆뻎凙㛏ﻎ囱磵앣ꌥ㰀ȟ恃₩椁ソ⬗첧㯠輋㔆᪮੍ෞ燀㾟熑覸᣹噠뽗嶼㏝颯ꗷ扃૙ﺗෲ䨰恹༖ᬇ蓎꧅둝ﵿ帴㡲陞╧霮ᮭ퍀䷼믛돽鷗폶ㇰ쉬頴콞탗ꟾ캱䘀ꮾ뻆胘硰ꑷ䥀ᐂ緇飹쳼뺮蛎ㇵྎ᳟梼뜝⪱዗钃宧뫡桀였ｬ㥀쀛秲쒱菤➇ᦤ䘎ꖂ笍踓쓠ᡒ撏௟혎ퟎᓎ햶೗ꈺ⠋ᜠꥈﮌ㹣ࠒఞ좜렠燨㲰蔓쾹镕䀜㈍띋懔粺餈쵘ꅗ뤴ꉕᶓᑍ敫嵫ꍫ㍫❯琩㡲褵䭳⦡㝥捒⚒溮輬뇎쩫♴單鯰馨헪엄쩉ㆷ噇쨔詁㱃璗䲜눼鷢燆嶦䣄➚➩吕輢ႇ䇦諃햍ņ㕈㙋᪡ꭕ큔肔ٱ塚樈⭞앏ꆉㇲ펗鯍ꤛ쑷䩦蜷賃띷홺뮼쐻裋◗铚䖎떎춎ᶎ嶎ﶎ휜Ἰ丹ﻢ倻᳓鯡멃뻙௬챳ᴭ䏧㫨徏〼돡騩徶ࣧ蛨⁐⩗慈ᢪᬺ⟧♛ể멕龌漒䙓Ỿ碷⊍㯢燔㭺몱쾢倐쵔嚍댩ᐁ缸⊧륬햸イ㊕噋覂럚샩䛂酐ᗤ彡⦱髃⣀핀႟餷毠﫶箛ᨺ䭂ꅧ꺻斷뻝뷧负齍說宲螿㞸륯쁣贕﴿糂촛﩮겻醹㛄휕嬹ꭹ髫뺻崿杠뿞뻲급笗㓞띢헮䕿磥韽즠诓豿꥗澨꧘レ㣼ා⹞ﷃ䨚쵟ὅ䰹䮊뒓盛魖䙥鱴〪豸阵⡍䧒櫘᪃앫ゖ䄦榼虅٢烘翰谽๶㋜ㆄ캘㥛鸊౷魳喲繾吾䗁뾢寅邩꒢ꚹ櫲訝薽৿踶덎喢꫉吴棅Ǻ皳瀯餏ㄯ菪⒑炽ꗋꨶ獠刄രఢɮ̄믱䦬s쨞䆽ⱕ㷨랃⨸㔄ꦬ㮳쿢魅룡뷳컠뗀ี⠮릑ꓐを䪪즩꒺ᗞꗚ꼢ꪻ뒫㛒筵渕ﳶ얚悔鈦▓錦봡Ꟊ鐄ⴟ䴟力禉安Д䓇༮嘂煑᳤㠋쵴㫧‶䠦锓薥ゑ슝愶沤믵謠볞ుﵮ䀎䟨㣶䁅䝥㬴叨뚅븄綍嗀툌ᰌӽ䆈鶁鈓ԟ犻䩝ḗꌰ蜍⅍뀹裂윚霠꿂뤄韨ꅤ핂⦈씥蓄⑘阠蜚鈸ﰰ䷊곬癳홄跘昵阐ꡯ␼亰짦幥ꓶⰫ鑌뽷츟쐽뽚뷙郯깚ꚃ菱추ⳙ洛溽狒꺷ૻＸ𢡄ឯﾽ膇ᛷ羚麸⇭鬰꯰ϐ쑙聉Ո첊ẑ䨤箧綷ﶴ鵅盉他́⟺䥦袙✁㋮خ쳈攥鐃ꃆ缠ξᙙ意싿◩뇁䁔Ⴙꪔ嫂ꃣ烺㓉ꓗᬤ挮淘注㟬㚰ڇৢ㎣슍ힶࡃ杤㒨ꬵ勳춣뼍巀羋윫⁢쇝ᷦ僆塢뗚Ⲿ銣ʠ讧﯌땗ᕈ枵嗍螜ꇉ依叭↡ဩ귘䡾駨歋䀝ᴽ롑몃띫뭻䋖⹁见掵웸婾᫿ʯ郄藬˥䋛˻櫥㫣㫓༴俪ἳ뿋뵫篇ﺩﭩ洖ମ攝鳋㩬ꕶ幥폘㖥奇鍣魭蟈蓘鰎굃ꅣᲄ匀얷铰昖ꁵꖤ剉◚멞ᕖല᥉⭰츝์솔㢎㌙ნ綇パ稆鈎⧾큪幤幫曍莘韌ቔ쪉䑉饎熷䡄쟋큎畘鉊ᙁ¿駬₯鄏젩ꈤ໯煼Ｅ笾卛듨踖쁦nj멶梸ꎻ뙮렻纆ꊇ갆^⋨殷૜꘷䈫綀覢㡦簹蒊飊ު誰ȁ㻡綕啕붋⺜ق⟮뱾烈፻︽㷽仄䯖챫瑢깰㺄⟣䝟룽뮏ﷴ퟽⭖ﳰ䣡沵偑乑ߚ嘥鹱಩䝎῔퐹홪名䶳鿽䂅掱铭챾逽鷽뮚䝙㱉딹뀱異삩큯鍿᷒乓옆螢儁ඒ㎇亦煺郉ṡ㣁読荸힑利黊阎䎂⸖紙꽄╈䗾䏒뒁葉뼬懐펡ĭ혎仺쭷鞓狘罤ᆿ᧪㹈뺐푒ᛯ캞좒Ⳅ퀓徒첯馉ꅰ䗱쮲Ὺ䞓㏀㈀壢䌽畃ᵃ꙼ꪈさ즔➬㚰િ⿠௺䈾囁藴᪠⏅阯섞Δ粚젒걖┕⮥堢퐖설并㯼풃뫣煳閌⢠➫갬䎰䇓ꋘ≻䩨威ꡦ秊㔇똼㵯䶽崏ᒾ㓥猸贷旋Ἁ㢽枊궻ꛞ쑊盺뚇嚵⹸灧엑嬆湿繊ꐴꇤ骝歚鮫䮣錼랴께ﰬ䕨ᇚ킮᫩탇勔꫃۔ꂓಌ擀敚泡Ŏㆣ飕橴裕蕖ݭ옭饸攉켫锌쬫둊懝쯸߀碗ꓣ끂ꕔ⢔Ძ햲⿣槐᪔碹ꑑꤌೞ여月㎈Ｎ鷜砌렓탨뒁ㄨ␞ﵥⶤ뭖홐ⴴ༨縩倎増伉肩೷퐚릅汍웙冲戰᠀꽺股瓷恋쀘ヺ爸̙暎ᷝ㏼ڹ㶅‾睿벼鞹뷤ꧡ䔔鶖肽濠映ὖ䣵쾰횳駛곘稯筟⦟⌹暎㣏럚붞煮緮ꞙ묃꜃ؔ쀆셨㉛갶斉踰క镑蠌⯺鰮㟃໶⒊㻳燀ऻ掖䂦裼쇧̪笜佄⻜璤韟䷭᣿෬㢀ꕀ枀Ҡ臼䁶ﮰ连䑒覒끛₂썿᰿蒿阥皦̀튑䷻책渧᬴怺薕귊撜ͱꅑ蛒൸ʡ蚤姍긵ⷳ瑱嶥䜻ဗ돔刕請磋ꢑ芍䘰덡晡攻嘽燗밭埜끡擀᥉㖷惧廁ⰷꎑ鷷ಮ㻚ᬙ㞫툝᝼魯淚䴹伌퐊찏耕ᐍ䥥㞪횫濒勤䢡惰♦⎻텺鞍굕䘕ᰓ灄ᴊ䚤쑊삈ꌢ郢뀁࣏綇ꌔ䆇䆈ዕ蕤툸写呆꒲캲Ɤ䝑빰ֳ࢙桎鬥玿禷餷㭢鞈옅ⁱ杆馆ఉË‽惏鐚ᝥۀ遰蝔Ꙓ럇䴔욐⸜刅ꃩம◈ꞇ剐ᵞ苝♱৲次䅣풂ꊁ谅柸㇀ꛔ슘㔅ꬲ顒ᄃꨳ཯秮쇾罿얭忼錇냡ᾫ蟟㜵㕦ꛍ쾦湥䣗遲랷ⴽ㷰⽞甈霞앓௳螧沝헹理퐳迮ﴟ釚鄳찞끯෺턱쒎鰾摶䷤ه之焨㢔顣쩔鎑ꓫ퓭훽ಿ䬾솟郓㨐⋖悤鍴ೡ塶ၿ彲㊤葡࣋ꤩ쟽ǚ䭓仱ܚ謍軮홠赃쬝❟ↆﱑ툢噠▶距쵲ꐝ閴䀍吆퓳얅ꅸ巭嘮᧟꫟㓦䁨쁙焀ﮀ櫱酟邏வ巸ꇂ䰩㜣ﰿ㽡┻㔴쪼ᖬꤏ곉臂⢃㝊쟛ㅖ於馲죚챆羯ꙗ庰㸗㪤㷬簩ﱲ骏畖ẩ녂䞜ꪈ啧玆琡紳븗뭋＂튏䜵렙㗣槑䕸懤꫌⪴੟䭖著䕖普솷䛖❮췬恷炽粯ꘝ┻겏눏⬟㐾決싺泸䞑ὥۙꏊ꼵習纭Ｚ斌힩∵⢏ꬫ뤩䪤畆堹ᅬ㉟噰㏫䨧꤀鵕惗瑍䍙Dᕐ今ᄩ힙㮝捳腗̖帆ᚮ仛⑛뾍넹닇軂茜࣊퀰瓦酅即욣ᙝ᥏秼䘫ꮴ葼(㍟먄❊쪖ꂤৼ骟Շ鐹渭徂勆嶏ᨶᑊ목훂鞂ᲈﺊ텂蓮물Ҵ駇ɀꜺ矖죏샫毦滀ᔷ䯫霯啔쵪믯먵瞄鯈믧湹쾌鶫림篇笛ᛟ냠쁇欶땞篓𥳐員辍笺潿拣벩凌耰垀픿༶慃ᆬ锲띄㻥㻶缚慗눛롍쪍ꪛ됷顯኷⯯㒫嗊ᴱ㉞쥅袝挼№熼ᓙ녴㣒۾॰䝒ꕂ歃쁮醇ꩇ켁˝篘晃㨻씗✶버䲂䤴ㆦ䅼ൠ䵌諵옘⧖᧛ᴻᵣ掘⊔ཎ鏔꾩觚ᇽหᤪ튒盗赂ང⑮⬲䉙彥꺠튨ഋⅷ㠐籋傩膆㙊⢉ᨏ쐷䙈ﲪ탥ᔥ⎾ං勓렢꺏ᮥ␄ꀈ包ᔵⓣ킚㭎缘筲폧湺㽽④骼ꆥ﷮讒랹䏤䘜춿뽴烻୽篏ﾡ냡ᴳ᝿绳뾺楮苆ꤐ柶㌃耽㘴豈쐡꥔랢꫟넛ȴৱ媀殃撁↖坰ࢼ숯ㄪ⋅㦙Ή感蒱Ô籹リꌡ⢬觔꓉㑧ڊ兩狒끹犱㒙⊅ἡ쁂ྊꍪ툮ꔗꀅ鹭쾶챣츧⏻鳻≟㯿ᓹ捊宍㙆㙤ắ簬댧酏ꉪ뙦郼慅唍狻댴韾썢쭦⑟Ȓ蜧嬩֢邸䪳厂卂鿢辂齥븈ႇ璕ɣ冸鰥ṫ퀚떤鎕ශ祸빣䇤慢ᒐ倳ܯࡶ홴헴훬깑㫓컊㛄ࢼ㏨褺劬舰ẛꜵ獏ᥞ겑櫚檖銥䰧힩㯓㜸潰畹혅澈沌湑뫛댣퍛푧ꥯ苿፴됫൞韊밮꬯选⊆䶠擼뇪䒆䧺ꎹ鳊᪋嚒谪锪政꣧솚鲜䶦姯ꆺ䥙멹ꢾ凎ꔒ掑᮫㵩㝱콡Խ‴ቸƂ‹촲ⳝ꧖ᦳ装⊋솵籸㓡ᜌ㯳㖯鄏ⷆ瘤햶킸⣞텝㿿ᢪ惊뽶짙倻郬栴㵃뉥鬌걆䩷쩖ꒈ똼赣ꇑ䱊攃冻߳亗썅ᒊ瀐驲☜떇㌸앗摰쀓츰妑愢깘ڧ륤څ䫽᧤ꥤ爙⽫久縏琓黮讐表顖п䗀韋咎ꮒꍦ惶㻊罈⬢≯ᳵ全デ᲼꽱燯꤯虻㍳䊶퉈䮆䱿曩쌻漝븥됨￀빱籙㾙﯆躉柲啷嵳汎꠪탃겹춗ࣙ茯ﰩϏퟝ텲폳훳歝俟쁬隣惺죧鲁宍苨밴姥䧡ᑉㄩ蛇㱏ᮞ㘝㖼擒⠽䃁溱붏㻉㳬볌ꢴ貞▥厙皆䬩գ퀅溟㭂᠟䞃䳳凱焮㥵쐘ἐ뀰졌㪲䎷䭇璃䱊誕꣈㺄ㆮᓶ抯뇎䢌三豋唫쇮딓﮴킲ꕅ䃬醻綾۟픍ᠰೡ⿫蛾籮ࠋ풝봫뒸ᑚ㻤౫싖郂ꔪ䝚ତ䨇垎픶崹蕀簹ö㌇摩ፋ襩됗錍裔侙舔Ⴉ쫆넟窽Ꮏ籪鯖༽뫥望볋୧弮홷ᓗ뷺ﴝ攦垉參괮搾㢺귰莅￪뻤죳ｳﳂ筸厭晗ᨐむ၇ꌋ⬘퉂赋卺런郰ᮁ嬯갯㱪绌퉟୊믑呒砋볇䎢䪅힅胿硝㩟샦獸ꍺ붎㢢嘫劺歛䶸툦진馦ը덲훥⁰ဃ렫䂃ጦſ弔⫭乯ķ팓ﾖ쫷劳즏㔓럓掰ࢡ銰쟠麋鴖䡊跞맘敶찝錤斲惵ᷝ駯᪷좚ⰂҶᄐ Ⰳ擦ڭ湪앑鳆፞竡웟溞ﬕ긬ﳢᭂ㜰欶讉偟뼪糱鍟⽱泃฼ꖔ᧠遞۽䖚⏥嚸潲㾑绁븯ﵲ充丹ퟑꗨ⬷ꭺᖽﰎ锪闺ﰡ꼫⡽窽埥勲㹂밊៯ᘄߴك椆❑륀묏좯꒩襄ᱬ慏ꧫ⮷뭔꧚Ꝕ⫶헑㸅쐋簫쿰﬒煯礊⹘➺ⓗ⤗햖዆շ晏ῃ寇د쁴槗ﮙ㬺虪ỡ켐쥂嚀䁭렖逊亣幝᣺㌒ﺆ诙梷嬇㛺ꠕ䈄⯷૸栗䛮舜靡誨牉麡蓷疑갢ᓒ城⥼⑄ꮿ뱡敺䦧촙鲝昭蚈╓ᦽ蘣썟֒톥됰楁쐦꘦渪椩퍽묧ᨪ粼뫍戀䵐㭾ሴ톀못驶㞝氺骛皺ꖪ㘨ና힥ﵞ韛穝䦟뿁Ꭿ䯭஘봮霯z⧷ղ廗џnᤈٝጧ䳐棔⑙廮皻鐦뎟䡾糊轅翚㿩㿭埸މ⠹薦캦ፍ賘蒛ᩂ﹛똳䮲㬛៿츞漑컵僣ᚺ篎腹퟊ꍆ뒿ꂘᙥ㴆⫑腽ꎝ뤠䀋啘豀綠不Ᵽ냭ﯟ砏妯压驌鄥걓笓懇炟粨拸뵸萴咤生⭽ຓ㴄튞듬쉃⮊ᬕﱤ懩ꔭ曵斧턶醁ú昺㌑痸ꑨ컡孬嚥裏濷멌㺿쏫슾胊拓☣⅘楷巊廥椥㎢쑩斛뉓줬办傞吲쫅抗꿗矚잤絭빎έ쉷퉇ꡘ枂Ⰱ誻뭻䘇檋ʌ읃７覌즐⾕ٱ죂ࠕ段യ㰨鞡渣後ﲉ笑셽剳鼉魶恌ꓖ艍ꔄ䝈릹돹兲誌პ鬄橞縟㔯㽃饍ꃄ䊵䵆䲈⼱駼﹁ﱃ줐픪ᔦ⺧튤拈⁹埒魦ᦍꊐᘤ脑盆撺Ȑ᫃戌叒乢祿鼯⟼蠮﹡텁甃鑞艓⡼⧷匕䵮桨枋⦏⨵麎얠躞﫹剔敲顢렎굨멩ᅚ恚譖餶骞쀯퍻냩⼄匤桇缕瀠㋲ﰡ辩蹐헕餆䞾㨊醁폢쇑찥杇ᵹ倻⵾∙䱹鏕鐧舅噇﬎櫲炛鏅䝊㋦텨ଙ냝踺᠟ḃ驑ᔇフ굂蘟៮戦롃洩ﱉ᩠㽸垸㕝袦귣➌⼝쿍룀㏺䷞뉐⠫亹뎿Ⅱ囑뺡꧀兮ڎꉅ⹴䂪磄ﾂ洞膽९碶庩謢옒喨带씐⃈賈ꐙ觡顩ꖣ繐ⲕ䩉ꦱ噐褪扐祕䐵쵽ᦹ树뫇볠別监턣柘᳖殍藭蒇銕莒ꃖ镣ށ쒤뒔⌛௉訃ᯬ쀢畽㺚身ꋎ휨༝馌䈤䲆뀒ꏗ澻ﾺ䎯ﵳ䀤혖繝碯뀒歱ﷻަ浽뻰䫡筰ᦞ蒯ྕඍ忢狛俠駇倒꫺ﶚ⩹ꍽ鵫鷻홨埲ℷ뿁﹒껟먿ପᰑℙ෧䏹죸栺뤠牭ꐫ퓼ᑡꜻ癿궋笾詿᛼퓶姰厈犾पꀴ꫔筝䪟ύ嶼⼀䆃씗䂥抢갴娗栍遀肷鐁ឱဥ꼴↧±諤狎槉儕ꀤ隒͉눫礢礲줤Ꮨ濐伎໹⠥鄹ﺥ㛔䉹纸죳쎔術擵둫㹯쫇인䨰晳텰찆оⓢ⣋⮐릌Ꝍ鮽䄒㰀ཱྀ踇앸ᆦ⸁治톃筨⮋ﾫ䦏ㅶ頙녞㱾옝滉຿鲙ᬪ焁뷁缽頋ﻟ빓턳⥷早쩇ꙮ馝椣뜔滬䊡櫯㩦ഭ㔟經嫽哯ﱇ髍ꏬ瀥課楰꬟鯮િᕸꮜ餖粮鳘붶₣슪倸풄땤淰ᙼஹ셻莸玨཯ᔟ⷟请虞િ刾ኴ⣄ⷸ雈㷸᧲汰翹毥龤ｒ㹒긳Å瘒匔冓걉⼏庛劗⦉ⵞ韁ꆨ஁ᯑfl囪옃቉蒂䄿섥苻衈ꁄ浼⟏鷕좵쾝᷄ಕ퇒刷㇨⬩䴾ᨪ컏테澿辴勇ﮈ傅ꖪ꺪鍕䱕囩띚盦ᘟ쌎璑ꄊᷔ觇ᩒ䕫䢍嫃ꡋᾢ㴩㪏쇡ᒆ뛪鍶秚舩댒⁄㠑鞇츪퉶樮麀㝔Ṉ数蔇銤㾑䆁恚곌怴㙦́䉏ㅂ郑㘤载醳݋솑퍇䭤⍂㸭᠀ぱᄧ蟏蝥㯹翙ᆏ괐孕廬릕薇ஹ貨貜汑ᙊ飱罾ᵏ뺵ᜦ飝꨷甧蓺ᬉ욅떫먗滜㐘⻜狷簭礐㽿쟦嵦봣龳᳠栵餧㥌༥뀁ᮈ虁ض詢박뜒閱昐㝊➫ꪫ鲌譝摟剰㩎迊仔냫㓫瓫൝鸮潗ꨫ뵍禷暫溫纋慫ﱹ豠퉥瑙嶮㑓騭췑炲鰕㶢㜖⯏䳄ፉᶛ皤㵩濚㜡㬡㝕㞵沶暮溞〷㘷廪앞硳꺪ꬲ坥꿊嵕땠鲞텨扦贫ᛐ蠵ṓ轹寰凾퇔揩➢꾗ﴴ红䷉䱥딋괥껽䳰昼᪍䪺ᕮ埩媯쯣㥞䫷搝辗铅婽襖ꮏ毋堥枊䙈ᆭ怂儚ꕢ짣콢䱧⒤貯ᧉ⤣ᚍﮍꞌ豱遬緉믏጗㆜闄꼥ﾒᰁ邓驲勲Ϙ恐剌ꘁ齃렑낱轶쒻쇱ꏝᬽ쌽凜볨蕤갛ᵬꀓ燴惒瘤貅뱲꤃௝倮๒ۓ밹᫖⑔ᤔ㍐‴䏂ꝡ卝껍₍㘑輈ٽ갬搂桔ꘔ퓠ӊ쥘⼮ۃ溢媪妮嬡ⲍ댝ᡰ᥵ជ覴᪻⇏꘍樓㎅癬త쥨辡쵃䙻箋菒욌螌ഘ׃捃鴴聡䰝ﮮ婹佼㿙靗왧뷿铲ꆐ現鄵鮾㞮♒磦דּ仿棍虪鯓꜆ﯪ쵗䳌㑯婾圼繊엕祒޾ힹ敁蓧ﮁ忥᳞ᑥ젓셋່廲嶩昁幀ᚔ⻰곆ꯉ픞旊埧毵㷊㷢窞篖씓렓籾ᕅ섀漏 ᄌ䫟‹↙唸踤鮾칤胛떡ﵴ낃䑟努ﰶꬷꞇ酇黣⒊곤쐡煙ލ׏畐ᳳ橲茚䌖搗㼣䁈牎阸鈴㥘쟶缩묽᪯惡⓷姈쏃＂⽲ᓂߌ蚰웬崱וּ⁝ꧡ휩ͻ穑㐻鴏௜賂᮳茵鼛捛걖潞猕鹈ꖥ᤹총i▱ﴘ䨃댬䭥펔憊䄹靦寝ꉆㅃ뇁삆ʡ䡥ꀲ툐梈䠾䋚틫㒷᠞込᛹䝘冫⽆≞꿋韉鄈䑿癟쁡랃ἡꆨ乕ᚣ곚ꑒ⤥浞

Глава ТРИДЕСЕТ И СЕДМА

Глава ТРИДЕСЕТ И ОСМА

Глава ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА

Глава ЧЕТИРИДЕСТА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㔠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㐸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㠠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㘠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔸‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔵㤠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㜠〠刊⽔楴汥
Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㔹‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㔶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶〠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㠠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘰‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㘲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶ㄠ〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔵㤠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘱‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜴‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㈠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶〠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘲‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㌠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶ㄠ〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘳‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㜸‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㐠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㈠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘴‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠰‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㔠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㌠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘵‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㠶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㘠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㐠〠刊⽔楴汥
Глава ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㤲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㔠〠刊⽔楴汥
ЕПИЛОГ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬵〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㘠〠刊⽔楴汥
БЛАГОДАРНОСТИ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘸‰⁯扪਼㰠⽌敮杴栱‶ㄷ㔶 䙩汴敲⁛⽆污瑥䑥捯摥崠⽌敮杴栠㌷㌸㠠⽄䰠㘱㜵㘠㸾ੳ瑲敡洊碜豼୼ᓕ뷿㥧晶뎻晷鯝늻ℛșࡉ耐ዥᤰሞȂ䨒ᄅ䖢ꉈ偉굯⭠ᕟ퀒鸆풊庭婭씾粵띠⽚귍ⶽ韚㛿䴀ﭿ糾㮙珎볧ﱾ뿳ﵽ翧鰉숈ℍొ럎䩕਷铿׶밂ꗫ힉￝蓸㞗瞭롮쾥ၒ纂ၷ쎊㔛陿妵瀚䋺ᤈ뮕휬延댋䍍ࣝᶅ囂๳챸ʶ㭡㮸男彷查ぬ潁ꡤ땋ᜓт伄懻駫ᛟ棿㭰뻘뗶虵Ὅ淊쏶圈喎릦쯣糖鱯뀣쳤瀿崞ꅢ컬䛋褉玄⠘軥ࣃ⊴煫⾒罊骴경縭銐㡲膻럐蠳및뼬ℼ㈲䊏狷쌺͹慵㌏∗䈣鿃稆횯૓픨偘㕲騱쏉㼚崑ડ蟑⸔䑧焅稃鵀폑덨ቪ䌏ꈦ;ྱ⢀ꚠࡻᅁ跈蘹﨔嶅竐៨㒊ꉦ沂הּꀮ摅撚꼡浆ᲃ돔ꠞﴘ᷇毰Ⲕ苲咒쁱磲躑Ꮘ蚢⌿ΌҶ鹄忠Ĵᕊ弢⎊ꃍ좄嚡龍ꂚ䁋큳ﰵ亴鷍뉽⎫텸琄ﴆ㝃꤅淠㹑ᵁ毠ꪧ넍鼘㤵ᚣ毠乷ꁻྡྷጤ짔玻醈쉨ʚ褖쏑寐Ꟙ谫ᡩ␲㉹ᳺ⼒✿數碏㢚蘖ꇻ큓₍运᧴㞬섹ﰤ쮇㦰⪨栣錠뷧퀾琌埠੢⌶邖ළ퀜㢶ϭ臧ὂ❱㍮윧찞⹝ꠛ⤙놌ﰑ瑘蛦쌛꿃㏎鰃你ﳌ㫖쎮蝯蜚⹃㽀⟑蟰ế޹－ﴃ韁릍氞餷젗늭硑㖺ȭ䁫텺琓﨡棵෴⛺⬾佔烦߬寜䛮̠騌੧쾂筯ܭᵄ莰簄딴我橑赧밃㾌߱ꟸ厢‾퉍ﻄర뽣ꬸ溤ۮ摅Ṹ渀쵃⭁η膴ᾀ慨连䋯戋໣犨텇烽띤㲙ˋ폤ϲ篦⹦ݻ膻뭰뫰䷡ﱈῢ쇊驀ืꈗ䄊翁噸蜘庅激！濞伎㍺䙠Ɍ躙쓌曚饻頇饷顟뀽渚래⼮忸炤礄娫쉈ǯᕁঔ䗣쁾隃㖭蛷ꔇ湇編纰震큮됗᩺៽۽㯺㍨aᾼ싷쏲ᣞ蝟읯먐㼬兒䗪䠽椤⯈嶰㱈互迈垌魙쩬智懙줜放攑쮲⌥ⱓ맭諷㾕徢糿싐烙烻நⰬ㱸뷰작뤣ᯠ﵃ꠜ◡䶷쉛㸆㚸ޖេ኏ꊟꋷ퇇︗⚘΋럣X䌂둖螛塚냌腥ṞË押ү葥㏮앷簟繈帞薺⿠ꎰ버迃簊羉ﾄﾋ耑ጆ갹䐢⑅퍺퉄嫉閰갠歡㵤㵨犈ᰣἱ昦쒔㎋饮찛첯饿늄䶰⦶隝쮮惯搿怿搿懏獞꺁寉렔姅᳅⫅ꎊﶊ꼔᝸ן옯춏⡃聖潃붏ꃋ缩씇꺄붙鲂癡枺뢭砎䡌䅦㍫飻饟狋䛄鿡㻦婦퍌⏹޳ᛏ▯愿檘帴苷鋏줹횂枓꽱铽Ṿ覬旪襂웕徱ᛶ与난粌櫈♼芼엜짜㧲⪪ዙ폄豎䆫ẁ譾䆮◛텼㛋鵇힂ٹ伤㋦ퟬ仴ԓ⃿跏ĵ纎Ꭓ䅲㗉肸쏘莆瀷༡ি賿ᴏ⊌齧黃㎈ᚴ㕀瑸Ჸ뾟㌾ﱫ䚍㯢ケ犖챡幑鰄ﾂĥ纉㙢ڧ셶왾մ㶴耇䤄キǐ렒⎀ય僄莝㷅ⓐ锨贺졻꠆ឰ챇瞣䩴ᱬ鐦辢孇竱㋀ﴖ쁏舆铂ᩀ䬛볛曰᝖Ⰴ俽ߠￏõ鯱羢鮰࠭課뵬̠匧癘隡໘度穀熄ﬕ櫅㚄墱뀓과矨櫰㧿Ǐ瞢婸뼅㘁漭Ȳ矃ᔿ⡌ֿ⣁ᮾ蜉ᇚ礛㬕郷啐썫셇촀鿸⺺盤ᅔྺ뭲釭棑졓⍗ꄕ棖죳肿ຢ⪴镫❳뤸鬅豽ឿ৾砻哴᧠儈齠櫓병䓮旔읾೘夷狯졯逅܉ⴁ⽺ٝ蟾Ꮴ㚕㦁㊅駤쁈⏓Ԟ멢ᄯ嚣锣欀祟䅻砎낧᝹렽鈤핍鱐㮾♟㶮⪗쵔嚤叉밬ᚍ葃솀稽ꕮ韓憷奋찦ꍠ탫됚땊줫㢖℘┚ʍ鷢䂸玀ഇꙎ⶧얰揱攻㨇䓘헸ۄ仹㓱뭧䩰缹匪鸩崼ጋ戭ꨭ侈ഁ燠ˢ⁞烅簨◐⸎೉맜⾗畐뇁빲訸耻얆臆﬚㪧샭๨퓵臺比瑀궁ꈆ䨃뙀휁沛裥ʱ㗔ᰠ䢩莗ᩰڦ㐌㠂叨ᬌァ蛅쬆食ヅ떗✆烽틀鈁ᒘ㱠裋Ꞡ竹㄃諺Ş續砭괍Ṉ鳨뭷偀䬺斁斋꾚㿀Ɱ꟏テ匆氛쿘⽭싍䷵幾퓅ᗩ晟煠㿪ꍩ笻肄ᨻ﬚࢛枉牗ﯼż᜼傤甪훮驀ϝ펹䨜倅☇囶귪Ӆ㣻ې锛簇鵎졩჻曏࿸۪臶앓䩐ᬎ㤤퇱΂넨혃竃桁ꮻ뱰췅捲䤾鶖骯밨坌」챡䀪슛찏䂝ꩩ牍㗪孚ට솯᷃唃쭀ῗຨﮄ᫘⿐뢐တﯾ虀ﾁꄿ罷쿢턽誐䒋푊⸚᨜Ἣ࿄敥푀퀨볣䑹㭗鹘㽈؂嶂࠙蠏떁気럗ꑀὕ䄉ⶁ趁띅듄甐䦩磻éꑇ二ᶱ첡䝺잎벼㌀發ᣑ裄㊠౟ﰳࡖ珃쪚ŬﵿᲾꙸ뱹嚠力׳얆뻎凙㛏ﻎ囱磵앣ꌥ㰀ȟ恃₩椁ソ⬗첧㯠輋㔆᪮੍ෞ燀㾟熑覸᣹噠뽗嶼㏝颯ꗷ扃૙ﺗෲ䨰恹༖ᬇ蓎꧅둝ﵿ帴㡲陞╧霮ᮭ퍀䷼믛돽鷗폶ㇰ쉬頴콞탗ꟾ캱䘀ꮾ뻆胘硰ꑷ䥀ᐂ緇飹쳼뺮蛎ㇵྎ᳟梼뜝⪱዗钃宧뫡桀였ｬ㥀쀛秲쒱菤➇ᦤ䘎ꖂ笍踓쓠ᡒ撏௟혎ퟎᓎ햶೗ꈺ⠋ᜠꥈﮌ㹣ࠒఞ좜렠燨㲰蔓쾹镕䀜㈍띋懔粺餈쵘ꅗ뤴ꉕᶓᑍ敫嵫ꍫ㍫❯琩㡲褵䭳⦡㝥捒⚒溮輬뇎쩫♴單鯰馨헪엄쩉ㆷ噇쨔詁㱃璗䲜눼鷢燆嶦䣄➚➩吕輢ႇ䇦諃햍ņ㕈㙋᪡ꭕ큔肔ٱ塚樈⭞앏ꆉㇲ펗鯍ꤛ쑷䩦蜷賃띷홺뮼쐻裋◗铚䖎떎춎ᶎ嶎ﶎ휜Ἰ丹ﻢ倻᳓鯡멃뻙௬챳ᴭ䏧㫨徏〼돡騩徶ࣧ蛨⁐⩗慈ᢪᬺ⟧♛ể멕龌漒䙓Ỿ碷⊍㯢燔㭺몱쾢倐쵔嚍댩ᐁ缸⊧륬햸イ㊕噋覂럚샩䛂酐ᗤ彡⦱髃⣀핀႟餷毠﫶箛ᨺ䭂ꅧ꺻斷뻝뷧负齍說宲螿㞸륯쁣贕﴿糂촛﩮겻醹㛄휕嬹ꭹ髫뺻崿杠뿞뻲급笗㓞띢헮䕿磥韽즠诓豿꥗澨꧘レ㣼ා⹞ﷃ䨚쵟ὅ䰹䮊뒓盛魖䙥鱴〪豸阵⡍䧒櫘᪃앫ゖ䄦榼虅٢烘翰谽๶㋜ㆄ캘㥛鸊౷魳喲繾吾䗁뾢寅邩꒢ꚹ櫲訝薽৿踶덎喢꫉吴棅Ǻ皳瀯餏ㄯ菪⒑炽ꗋꨶ獠刄രఢɮ̄믱䦬s쨞䆽ⱕ㷨랃⨸㔄ꦬ㮳쿢魅룡뷳컠뗀ี⠮릑ꓐを䪪즩꒺ᗞꗚ꼢ꪻ뒫㛒筵渕ﳶ얚悔鈦▓錦봡Ꟊ鐄ⴟ䴟力禉安Д䓇༮嘂煑᳤㠋쵴㫧‶䠦锓薥ゑ슝愶沤믵謠볞ుﵮ䀎䟨㣶䁅䝥㬴叨뚅븄綍嗀툌ᰌӽ䆈鶁鈓ԟ犻䩝ḗꌰ蜍⅍뀹裂윚霠꿂뤄韨ꅤ핂⦈씥蓄⑘阠蜚鈸ﰰ䷊곬癳홄跘昵阐ꡯ␼亰짦幥ꓶⰫ鑌뽷츟쐽뽚뷙郯깚ꚃ菱추ⳙ洛溽狒꺷ૻＸ𢡄ឯﾽ膇ᛷ羚麸⇭鬰꯰ϐ쑙聉Ո첊ẑ䨤箧綷ﶴ鵅盉他́⟺䥦袙✁㋮خ쳈攥鐃ꃆ缠ξᙙ意싿◩뇁䁔Ⴙꪔ嫂ꃣ烺㓉ꓗᬤ挮淘注㟬㚰ڇৢ㎣슍ힶࡃ杤㒨ꬵ勳춣뼍巀羋윫⁢쇝ᷦ僆塢뗚Ⲿ銣ʠ讧﯌땗ᕈ枵嗍螜ꇉ依叭↡ဩ귘䡾駨歋䀝ᴽ롑몃띫뭻䋖⹁见掵웸婾᫿ʯ郄藬˥䋛˻櫥㫣㫓༴俪ἳ뿋뵫篇ﺩﭩ洖ମ攝鳋㩬ꕶ幥폘㖥奇鍣魭蟈蓘鰎굃ꅣᲄ匀얷铰昖ꁵꖤ剉◚멞ᕖല᥉⭰츝์솔㢎㌙ნ綇パ稆鈎⧾큪幤幫曍莘韌ቔ쪉䑉饎熷䡄쟋큎畘鉊ᙁ¿駬₯鄏젩ꈤ໯煼Ｅ笾卛듨踖쁦nj멶梸ꎻ뙮렻纆ꊇ갆^⋨殷૜꘷䈫綀覢㡦簹蒊飊ު誰ȁ㻡綕啕붋⺜ق⟮뱾烈፻︽㷽仄䯖챫瑢깰㺄⟣䝟룽뮏ﷴ퟽⭖ﳰ䣡沵偑乑ߚ嘥鹱಩䝎῔퐹홪名䶳鿽䂅掱铭챾逽鷽뮚䝙㱉딹뀱異삩큯鍿᷒乓옆螢儁ඒ㎇亦煺郉ṡ㣁読荸힑利黊阎䎂⸖紙꽄╈䗾䏒뒁葉뼬懐펡ĭ혎仺쭷鞓狘罤ᆿ᧪㹈뺐푒ᛯ캞좒Ⳅ퀓徒첯馉ꅰ䗱쮲Ὺ䞓㏀㈀壢䌽畃ᵃ꙼ꪈさ즔➬㚰િ⿠௺䈾囁藴᪠⏅阯섞Δ粚젒걖┕⮥堢퐖설并㯼풃뫣煳閌⢠➫갬䎰䇓ꋘ≻䩨威ꡦ秊㔇똼㵯䶽崏ᒾ㓥猸贷旋Ἁ㢽枊궻ꛞ쑊盺뚇嚵⹸灧엑嬆湿繊ꐴꇤ骝歚鮫䮣錼랴께ﰬ䕨ᇚ킮᫩탇勔꫃۔ꂓಌ擀敚泡Ŏㆣ飕橴裕蕖ݭ옭饸攉켫锌쬫둊懝쯸߀碗ꓣ끂ꕔ⢔Ძ햲⿣槐᪔碹ꑑꤌೞ여月㎈Ｎ鷜砌렓탨뒁ㄨ␞ﵥⶤ뭖홐ⴴ༨縩倎増伉肩೷퐚릅汍웙冲戰᠀꽺股瓷恋쀘ヺ爸̙暎ᷝ㏼ڹ㶅‾睿벼鞹뷤ꧡ䔔鶖肽濠映ὖ䣵쾰횳駛곘稯筟⦟⌹暎㣏럚붞煮緮ꞙ묃꜃ؔ쀆셨㉛갶斉踰క镑蠌⯺鰮㟃໶⒊㻳燀ऻ掖䂦裼쇧̪笜佄⻜璤韟䷭᣿෬㢀ꕀ枀Ҡ臼䁶ﮰ连䑒覒끛₂썿᰿蒿阥皦̀튑䷻책渧᬴怺薕귊撜ͱꅑ蛒൸ʡ蚤姍긵ⷳ瑱嶥䜻ဗ돔刕請磋ꢑ芍䘰덡晡攻嘽燗밭埜끡擀᥉㖷惧廁ⰷꎑ鷷ಮ㻚ᬙ㞫툝᝼魯淚䴹伌퐊찏耕ᐍ䥥㞪횫濒勤䢡惰♦⎻텺鞍굕䘕ᰓ灄ᴊ䚤쑊삈ꌢ郢뀁࣏綇ꌔ䆇䆈ዕ蕤툸写呆꒲캲Ɤ䝑빰ֳ࢙桎鬥玿禷餷㭢鞈옅ⁱ杆馆ఉË‽惏鐚ᝥۀ遰蝔Ꙓ럇䴔욐⸜刅ꃩம◈ꞇ剐ᵞ苝♱৲次䅣풂ꊁ谅柸㇀ꛔ슘㔅ꬲ顒ᄃꨳ཯秮쇾罿얭忼錇냡ᾫ蟟㜵㕦ꛍ쾦湥䣗遲랷ⴽ㷰⽞甈霞앓௳螧沝헹理퐳迮ﴟ釚鄳찞끯෺턱쒎鰾摶䷤ه之焨㢔顣쩔鎑ꓫ퓭훽ಿ䬾솟郓㨐⋖悤鍴ೡ塶ၿ彲㊤葡࣋ꤩ쟽ǚ䭓仱ܚ謍軮홠赃쬝❟ↆﱑ툢噠▶距쵲ꐝ閴䀍吆퓳얅ꅸ巭嘮᧟꫟㓦䁨쁙焀ﮀ櫱酟邏வ巸ꇂ䰩㜣ﰿ㽡┻㔴쪼ᖬꤏ곉臂⢃㝊쟛ㅖ於馲죚챆羯ꙗ庰㸗㪤㷬簩ﱲ骏畖ẩ녂䞜ꪈ啧玆琡紳븗뭋＂튏䜵렙㗣槑䕸懤꫌⪴੟䭖著䕖普솷䛖❮췬恷炽粯ꘝ┻겏눏⬟㐾決싺泸䞑ὥۙꏊ꼵習纭Ｚ斌힩∵⢏ꬫ뤩䪤畆堹ᅬ㉟噰㏫䨧꤀鵕惗瑍䍙Dᕐ今ᄩ힙㮝捳腗̖帆ᚮ仛⑛뾍넹닇軂茜࣊퀰瓦酅即욣ᙝ᥏秼䘫ꮴ葼(㍟먄❊쪖ꂤৼ骟Շ鐹渭徂勆嶏ᨶᑊ목훂鞂ᲈﺊ텂蓮물Ҵ駇ɀꜺ矖죏샫毦滀ᔷ䯫霯啔쵪믯먵瞄鯈믧湹쾌鶫림篇笛ᛟ냠쁇欶땞篓𥳐員辍笺潿拣벩凌耰垀픿༶慃ᆬ锲띄㻥㻶缚慗눛롍쪍ꪛ됷顯኷⯯㒫嗊ᴱ㉞쥅袝挼№熼ᓙ녴㣒۾॰䝒ꕂ歃쁮醇ꩇ켁˝篘晃㨻씗✶버䲂䤴ㆦ䅼ൠ䵌諵옘⧖᧛ᴻᵣ掘⊔ཎ鏔꾩觚ᇽหᤪ튒盗赂ང⑮⬲䉙彥꺠튨ഋⅷ㠐籋傩膆㙊⢉ᨏ쐷䙈ﲪ탥ᔥ⎾ං勓렢꺏ᮥ␄ꀈ包ᔵⓣ킚㭎缘筲폧湺㽽④骼ꆥ﷮讒랹䏤䘜춿뽴烻୽篏ﾡ냡ᴳ᝿绳뾺楮苆ꤐ柶㌃耽㘴豈쐡꥔랢꫟넛ȴৱ媀殃撁↖坰ࢼ숯ㄪ⋅㦙Ή感蒱Ô籹リꌡ⢬觔꓉㑧ڊ兩狒끹犱㒙⊅ἡ쁂ྊꍪ툮ꔗꀅ鹭쾶챣츧⏻鳻≟㯿ᓹ捊宍㙆㙤ắ簬댧酏ꉪ뙦郼慅唍狻댴韾썢쭦⑟Ȓ蜧嬩֢邸䪳厂卂鿢辂齥븈ႇ璕ɣ冸鰥ṫ퀚떤鎕ශ祸빣䇤慢ᒐ倳ܯࡶ홴헴훬깑㫓컊㛄ࢼ㏨褺劬舰ẛꜵ獏ᥞ겑櫚檖銥䰧힩㯓㜸潰畹혅澈沌湑뫛댣퍛푧ꥯ苿፴됫൞韊밮꬯选⊆䶠擼뇪䒆䧺ꎹ鳊᪋嚒谪锪政꣧솚鲜䶦姯ꆺ䥙멹ꢾ凎ꔒ掑᮫㵩㝱콡Խ‴ቸƂ‹촲ⳝ꧖ᦳ装⊋솵籸㓡ᜌ㯳㖯鄏ⷆ瘤햶킸⣞텝㿿ᢪ惊뽶짙倻郬栴㵃뉥鬌걆䩷쩖ꒈ똼赣ꇑ䱊攃冻߳亗썅ᒊ瀐驲☜떇㌸앗摰쀓츰妑愢깘ڧ륤څ䫽᧤ꥤ爙⽫久縏琓黮讐表顖п䗀韋咎ꮒꍦ惶㻊罈⬢≯ᳵ全デ᲼꽱燯꤯虻㍳䊶퉈䮆䱿曩쌻漝븥됨￀빱籙㾙﯆躉柲啷嵳汎꠪탃겹춗ࣙ茯ﰩϏퟝ텲폳훳歝俟쁬隣惺죧鲁宍苨밴姥䧡ᑉㄩ蛇㱏ᮞ㘝㖼擒⠽䃁溱붏㻉㳬볌ꢴ貞▥厙皆䬩գ퀅溟㭂᠟䞃䳳凱焮㥵쐘ἐ뀰졌㪲䎷䭇璃䱊誕꣈㺄ㆮᓶ抯뇎䢌三豋唫쇮딓﮴킲ꕅ䃬醻綾۟픍ᠰೡ⿫蛾籮ࠋ풝봫뒸ᑚ㻤౫싖郂ꔪ䝚ତ䨇垎픶崹蕀簹ö㌇摩ፋ襩됗錍裔侙舔Ⴉ쫆넟窽Ꮏ籪鯖༽뫥望볋୧弮홷ᓗ뷺ﴝ攦垉參괮搾㢺귰莅￪뻤죳ｳﳂ筸厭晗ᨐむ၇ꌋ⬘퉂赋卺런郰ᮁ嬯갯㱪绌퉟୊믑呒砋볇䎢䪅힅胿硝㩟샦獸ꍺ붎㢢嘫劺歛䶸툦진馦ը덲훥⁰ဃ렫䂃ጦſ弔⫭乯ķ팓ﾖ쫷劳즏㔓럓掰ࢡ銰쟠麋鴖䡊跞맘敶찝錤斲惵ᷝ駯᪷좚ⰂҶᄐ Ⰳ擦ڭ湪앑鳆፞竡웟溞ﬕ긬ﳢᭂ㜰欶讉偟뼪糱鍟⽱泃฼ꖔ᧠遞۽䖚⏥嚸潲㾑绁븯ﵲ充丹ퟑꗨ⬷ꭺᖽﰎ锪闺ﰡ꼫⡽窽埥勲㹂밊៯ᘄߴك椆❑륀묏좯꒩襄ᱬ慏ꧫ⮷뭔꧚Ꝕ⫶헑㸅쐋簫쿰﬒煯礊⹘➺ⓗ⤗햖዆շ晏ῃ寇د쁴槗ﮙ㬺虪ỡ켐쥂嚀䁭렖逊亣幝᣺㌒ﺆ诙梷嬇㛺ꠕ䈄⯷૸栗䛮舜靡誨牉麡蓷疑갢ᓒ城⥼⑄ꮿ뱡敺䦧촙鲝昭蚈╓ᦽ蘣썟֒톥됰楁쐦꘦渪椩퍽묧ᨪ粼뫍戀䵐㭾ሴ톀못驶㞝氺骛皺ꖪ㘨ና힥ﵞ韛穝䦟뿁Ꭿ䯭஘봮霯z⧷ղ廗џnᤈٝጧ䳐棔⑙廮皻鐦뎟䡾糊轅翚㿩㿭埸މ⠹薦캦ፍ賘蒛ᩂ﹛똳䮲㬛៿츞漑컵僣ᚺ篎腹퟊ꍆ뒿ꂘᙥ㴆⫑腽ꎝ뤠䀋啘豀綠不Ᵽ냭ﯟ砏妯压驌鄥걓笓懇炟粨拸뵸萴咤生⭽ຓ㴄튞듬쉃⮊ᬕﱤ懩ꔭ曵斧턶醁ú昺㌑痸ꑨ컡孬嚥裏濷멌㺿쏫슾胊拓☣⅘楷巊廥椥㎢쑩斛뉓줬办傞吲쫅抗꿗矚잤絭빎έ쉷퉇ꡘ枂Ⰱ誻뭻䘇檋ʌ읃７覌즐⾕ٱ죂ࠕ段യ㰨鞡渣後ﲉ笑셽剳鼉魶恌ꓖ艍ꔄ䝈릹돹兲誌პ鬄橞縟㔯㽃饍ꃄ䊵䵆䲈⼱駼﹁ﱃ줐픪ᔦ⺧튤拈⁹埒魦ᦍꊐᘤ脑盆撺Ȑ᫃戌叒乢祿鼯⟼蠮﹡텁甃鑞艓⡼⧷匕䵮桨枋⦏⨵麎얠躞﫹剔敲顢렎굨멩ᅚ恚譖餶骞쀯퍻냩⼄匤桇缕瀠㋲ﰡ辩蹐헕餆䞾㨊醁폢쇑찥杇ᵹ倻⵾∙䱹鏕鐧舅噇﬎櫲炛鏅䝊㋦텨ଙ냝踺᠟ḃ驑ᔇフ굂蘟៮戦롃洩ﱉ᩠㽸垸㕝袦귣➌⼝쿍룀㏺䷞뉐⠫亹뎿Ⅱ囑뺡꧀兮ڎꉅ⹴䂪磄ﾂ洞膽९碶庩謢옒喨带씐⃈賈ꐙ觡顩ꖣ繐ⲕ䩉ꦱ噐褪扐祕䐵쵽ᦹ树뫇볠別监턣柘᳖殍藭蒇銕莒ꃖ镣ށ쒤뒔⌛௉訃ᯬ쀢畽㺚身ꋎ휨༝馌䈤䲆뀒ꏗ澻ﾺ䎯ﵳ䀤혖繝碯뀒歱ﷻަ浽뻰䫡筰ᦞ蒯ྕඍ忢狛俠駇倒꫺ﶚ⩹ꍽ鵫鷻홨埲ℷ뿁﹒껟먿ପᰑℙ෧䏹죸栺뤠牭ꐫ퓼ᑡꜻ癿궋笾詿᛼퓶姰厈犾पꀴ꫔筝䪟ύ嶼⼀䆃씗䂥抢갴娗栍遀肷鐁ឱဥ꼴↧±諤狎槉儕ꀤ隒͉눫礢礲줤Ꮨ濐伎໹⠥鄹ﺥ㛔䉹纸죳쎔術擵둫㹯쫇인䨰晳텰찆оⓢ⣋⮐릌Ꝍ鮽䄒㰀ཱྀ踇앸ᆦ⸁治톃筨⮋ﾫ䦏ㅶ頙녞㱾옝滉຿鲙ᬪ焁뷁缽頋ﻟ빓턳⥷早쩇ꙮ馝椣뜔滬䊡櫯㩦ഭ㔟經嫽哯ﱇ髍ꏬ瀥課楰꬟鯮િᕸꮜ餖粮鳘붶₣슪倸풄땤淰ᙼஹ셻莸玨཯ᔟ⷟请虞િ刾ኴ⣄ⷸ雈㷸᧲汰翹毥龤ｒ㹒긳Å瘒匔冓걉⼏庛劗⦉ⵞ韁ꆨ஁ᯑfl囪옃቉蒂䄿섥苻衈ꁄ浼⟏鷕좵쾝᷄ಕ퇒刷㇨⬩䴾ᨪ컏테澿辴勇ﮈ傅ꖪ꺪鍕䱕囩띚盦ᘟ쌎璑ꄊᷔ觇ᩒ䕫䢍嫃ꡋᾢ㴩㪏쇡ᒆ뛪鍶秚舩댒⁄㠑鞇츪퉶樮麀㝔Ṉ数蔇銤㾑䆁恚곌怴㙦́䉏ㅂ郑㘤载醳݋솑퍇䭤⍂㸭᠀ぱᄧ蟏蝥㯹翙ᆏ괐孕廬릕薇ஹ貨貜汑ᙊ飱罾ᵏ뺵ᜦ飝꨷甧蓺ᬉ욅떫먗滜㐘⻜狷簭礐㽿쟦嵦봣龳᳠栵餧㥌༥뀁ᮈ虁ض詢박뜒閱昐㝊➫ꪫ鲌譝摟剰㩎迊仔냫㓫瓫൝鸮潗ꨫ뵍禷暫溫纋慫ﱹ豠퉥瑙嶮㑓騭췑炲鰕㶢㜖⯏䳄ፉᶛ皤㵩濚㜡㬡㝕㞵沶暮溞〷㘷廪앞硳꺪ꬲ坥꿊嵕땠鲞텨扦贫ᛐ蠵ṓ轹寰凾퇔揩➢꾗ﴴ红䷉䱥딋괥껽䳰昼᪍䪺ᕮ埩媯쯣㥞䫷搝辗铅婽襖ꮏ毋堥枊䙈ᆭ怂儚ꕢ짣콢䱧⒤貯ᧉ⤣ᚍﮍꞌ豱遬緉믏጗㆜闄꼥ﾒᰁ邓驲勲Ϙ恐剌ꘁ齃렑낱轶쒻쇱ꏝᬽ쌽凜볨蕤갛ᵬꀓ燴惒瘤貅뱲꤃௝倮๒ۓ밹᫖⑔ᤔ㍐‴䏂ꝡ卝껍₍㘑輈ٽ갬搂桔ꘔ퓠ӊ쥘⼮ۃ溢媪妮嬡ⲍ댝ᡰ᥵ជ覴᪻⇏꘍樓㎅癬త쥨辡쵃䙻箋菒욌螌ഘ׃捃鴴聡䰝ﮮ婹佼㿙靗왧뷿铲ꆐ現鄵鮾㞮♒磦דּ仿棍虪鯓꜆ﯪ쵗䳌㑯婾圼繊엕祒޾ힹ敁蓧ﮁ忥᳞ᑥ젓셋່廲嶩昁幀ᚔ⻰곆ꯉ픞旊埧毵㷊㷢窞篖씓렓籾ᕅ섀漏 ᄌ䫟‹↙唸踤鮾칤胛떡ﵴ낃䑟努ﰶꬷꞇ酇黣⒊곤쐡煙ލ׏畐ᳳ橲茚䌖搗㼣䁈牎阸鈴㥘쟶缩묽᪯惡⓷姈쏃＂⽲ᓂߌ蚰웬崱וּ⁝ꧡ휩ͻ穑㐻鴏௜賂᮳茵鼛捛걖潞猕鹈ꖥ᤹총i▱ﴘ䨃댬䭥펔憊䄹靦寝ꉆㅃ뇁삆ʡ䡥ꀲ툐梈䠾䋚틫㒷᠞込᛹䝘冫⽆≞꿋韉鄈䑿癟쁡랃ἡꆨ乕ᚣ곚ꑒ

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА

Глава ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА

Глава ПЕТДЕСЕТА

Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА

Глава ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА

Глава ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА

Глава ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Глава ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА

Глава ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘶‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬴㤲‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽎數琠㔶㜠〠刊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㔠〠刊⽔楴汥
ЕПИЛОГ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘷‰⁯扪਼㰊⽄敳琠嬵〶‰⁒ 塙娠〠㜹㈠湵汬崊⽐慲敮琠㔰㤠〠刊⽐牥瘠㔶㘠〠刊⽔楴汥
БЛАГОДАРНОСТИ⤊㸾੥湤潢樊ਵ㘸‰⁯扪਼㰠⽌敮杴栱‶ㄷ㔶 䙩汴敲⁛⽆污瑥䑥捯摥崠⽌敮杴栠㌷㌸㠠⽄䰠㘱㜵㘠㸾ੳ瑲敡洊碜豼୼ᓕ뷿㥧晶뎻晷鯝늻ℛșࡉ耐ዥᤰሞȂ䨒ᄅ䖢ꉈ偉굯⭠ᕟ퀒鸆풊庭婭씾粵띠⽚귍ⶽ韚㛿䴀ﭿ糾㮙珎볧ﱾ뿳ﵽ翧鰉숈ℍొ럎䩕਷铿׶밂ꗫ힉￝蓸㞗瞭롮쾥ၒ纂ၷ쎊㔛陿妵瀚䋺ᤈ뮕휬延댋䍍ࣝᶅ囂๳챸ʶ㭡㮸男彷查ぬ潁ꡤ땋ᜓт伄懻駫ᛟ棿㭰뻘뗶虵Ὅ淊쏶圈喎릦쯣糖鱯뀣쳤瀿崞ꅢ컬䛋褉玄⠘軥ࣃ⊴煫⾒罊骴경縭銐㡲膻럐蠳및뼬ℼ㈲䊏狷쌺͹慵㌏∗䈣鿃稆횯૓픨偘㕲騱쏉㼚崑ડ蟑⸔䑧焅稃鵀폑덨ቪ䌏ꈦ;ྱ⢀ꚠࡻᅁ跈蘹﨔嶅竐៨㒊ꉦ沂הּꀮ摅撚꼡浆ᲃ돔ꠞﴘ᷇毰Ⲕ苲咒쁱磲躑Ꮘ蚢⌿ΌҶ鹄忠Ĵᕊ弢⎊ꃍ좄嚡龍ꂚ䁋큳ﰵ亴鷍뉽⎫텸琄ﴆ㝃꤅淠㹑ᵁ毠ꪧ넍鼘㤵ᚣ毠乷ꁻྡྷጤ짔玻醈쉨ʚ褖쏑寐Ꟙ谫ᡩ␲㉹ᳺ⼒✿數碏㢚蘖ꇻ큓₍运᧴㞬섹ﰤ쮇㦰⪨栣錠뷧퀾琌埠੢⌶邖ළ퀜㢶ϭ臧ὂ❱㍮윧찞⹝ꠛ⤙놌ﰑ瑘蛦쌛꿃㏎鰃你ﳌ㫖쎮蝯蜚⹃㽀⟑蟰ế޹－ﴃ韁릍氞餷젗늭硑㖺ȭ䁫텺琓﨡棵෴⛺⬾佔烦߬寜䛮̠騌੧쾂筯ܭᵄ莰簄딴我橑赧밃㾌߱ꟸ厢‾퉍ﻄర뽣ꬸ溤ۮ摅Ṹ渀쵃⭁η膴ᾀ慨连䋯戋໣犨텇烽띤㲙ˋ폤ϲ篦⹦ݻ膻뭰뫰䷡ﱈῢ쇊驀ืꈗ䄊翁噸蜘庅激！濞伎㍺䙠Ɍ躙쓌曚饻頇饷顟뀽渚래⼮忸炤礄娫쉈ǯᕁঔ䗣쁾隃㖭蛷ꔇ湇編纰震큮됗᩺៽۽㯺㍨aᾼ싷쏲ᣞ蝟읯먐㼬兒䗪䠽椤⯈嶰㱈互迈垌魙쩬智懙줜放攑쮲⌥ⱓ맭諷㾕徢糿싐烙烻நⰬ㱸뷰작뤣ᯠ﵃ꠜ◡䶷쉛㸆㚸ޖេ኏ꊟꋷ퇇︗⚘΋럣X䌂둖螛塚냌腥ṞË押ү葥㏮앷簟繈帞薺⿠ꎰ버迃簊羉ﾄﾋ耑ጆ갹䐢⑅퍺퉄嫉閰갠歡㵤㵨犈ᰣἱ昦쒔㎋饮찛첯饿늄䶰⦶隝쮮惯搿怿搿懏獞꺁寉렔姅᳅⫅ꎊﶊ꼔᝸ן옯춏⡃聖潃붏ꃋ缩씇꺄붙鲂癡枺뢭砎䡌䅦㍫飻饟狋䛄鿡㻦婦퍌⏹޳ᛏ▯愿檘帴苷鋏줹횂枓꽱铽Ṿ覬旪襂웕徱ᛶ与난粌櫈♼芼엜짜㧲⪪ዙ폄豎䆫ẁ譾䆮◛텼㛋鵇힂ٹ伤㋦ퟬ仴ԓ⃿跏ĵ纎Ꭓ䅲㗉肸쏘莆瀷༡ি賿ᴏ⊌齧黃㎈ᚴ㕀瑸Ჸ뾟㌾ﱫ䚍㯢ケ犖챡幑鰄ﾂĥ纉㙢ڧ셶왾մ㶴耇䤄キǐ렒⎀ય僄莝㷅ⓐ锨贺졻꠆ឰ챇瞣䩴ᱬ鐦辢孇竱㋀ﴖ쁏舆铂ᩀ䬛볛曰᝖Ⰴ俽ߠￏõ鯱羢鮰࠭課뵬̠匧癘隡໘度穀熄ﬕ櫅㚄墱뀓과矨櫰㧿Ǐ瞢婸뼅㘁漭Ȳ矃ᔿ⡌ֿ⣁ᮾ蜉ᇚ礛㬕郷啐썫셇촀鿸⺺盤ᅔྺ뭲釭棑졓⍗ꄕ棖죳肿ຢ⪴镫❳뤸鬅豽ឿ৾砻哴᧠儈齠櫓병䓮旔읾೘夷狯졯逅܉ⴁ⽺ٝ蟾Ꮴ㚕㦁㊅駤쁈⏓Ԟ멢ᄯ嚣锣欀祟䅻砎낧᝹렽鈤핍鱐㮾♟㶮⪗쵔嚤叉밬ᚍ葃솀稽ꕮ韓憷奋찦ꍠ탫됚땊줫㢖℘┚ʍ鷢䂸玀ഇꙎ⶧얰揱攻㨇䓘헸ۄ仹㓱뭧䩰缹匪鸩崼ጋ戭ꨭ侈ഁ燠ˢ⁞烅簨◐⸎೉맜⾗畐뇁빲訸耻얆臆﬚㪧샭๨퓵臺比瑀궁ꈆ䨃뙀휁沛裥ʱ㗔ᰠ䢩莗ᩰڦ㐌㠂叨ᬌァ蛅쬆食ヅ떗✆烽틀鈁ᒘ㱠裋Ꞡ竹㄃諺Ş續砭괍Ṉ鳨뭷偀䬺斁斋꾚㿀Ɱ꟏テ匆氛쿘⽭싍䷵幾퓅ᗩ晟煠㿪ꍩ笻肄ᨻ﬚࢛枉牗ﯼż᜼傤甪훮驀ϝ펹䨜倅☇囶귪Ӆ㣻ې锛簇鵎졩჻曏࿸۪臶앓䩐ᬎ㤤퇱΂넨혃竃桁ꮻ뱰췅捲䤾鶖骯밨坌」챡䀪슛찏䂝ꩩ牍㗪孚ට솯᷃唃쭀ῗຨﮄ᫘⿐뢐တﯾ虀ﾁꄿ罷쿢턽誐䒋푊⸚᨜Ἣ࿄敥푀퀨볣䑹㭗鹘㽈؂嶂࠙蠏떁気럗ꑀὕ䄉ⶁ趁띅듄甐䦩磻éꑇ二ᶱ첡䝺잎벼㌀發ᣑ裄㊠౟ﰳࡖ珃쪚ŬﵿᲾꙸ뱹嚠力׳얆뻎凙㛏ﻎ囱磵앣ꌥ㰀ȟ恃₩椁ソ⬗첧㯠輋㔆᪮੍ෞ燀㾟熑覸᣹噠뽗嶼㏝颯ꗷ扃૙ﺗෲ䨰恹༖ᬇ蓎꧅둝ﵿ帴㡲陞╧霮ᮭ퍀䷼믛돽鷗폶ㇰ쉬頴콞탗ꟾ캱䘀ꮾ뻆胘硰ꑷ䥀ᐂ緇飹쳼뺮蛎ㇵྎ᳟梼뜝⪱዗钃宧뫡桀였ｬ㥀쀛秲쒱菤➇ᦤ䘎ꖂ笍踓쓠ᡒ撏௟혎ퟎᓎ햶೗ꈺ⠋ᜠꥈﮌ㹣ࠒఞ좜렠燨㲰蔓쾹镕䀜㈍띋懔粺餈쵘ꅗ뤴ꉕᶓᑍ敫嵫ꍫ㍫❯琩㡲褵䭳⦡㝥捒⚒溮輬뇎쩫♴單鯰馨헪엄쩉ㆷ噇쨔詁㱃璗䲜눼鷢燆嶦䣄➚➩吕輢ႇ䇦諃햍ņ㕈㙋᪡ꭕ큔肔ٱ塚樈⭞앏ꆉㇲ펗鯍ꤛ쑷䩦蜷賃띷홺뮼쐻裋◗铚䖎떎춎ᶎ嶎ﶎ휜Ἰ丹ﻢ倻᳓鯡멃뻙௬챳ᴭ䏧㫨徏〼돡騩徶ࣧ蛨⁐⩗慈ᢪᬺ⟧♛ể멕龌漒䙓Ỿ碷⊍㯢燔㭺몱쾢倐쵔嚍댩ᐁ缸⊧륬햸イ㊕噋覂럚샩䛂酐ᗤ彡⦱髃⣀핀႟餷毠﫶箛ᨺ䭂ꅧ꺻斷뻝뷧负齍說宲螿㞸륯쁣贕﴿糂촛﩮겻醹㛄휕嬹ꭹ髫뺻崿杠뿞뻲급笗㓞띢헮䕿磥韽즠诓豿꥗澨꧘レ㣼ා⹞ﷃ䨚쵟ὅ䰹䮊뒓盛魖䙥鱴〪豸阵⡍䧒櫘᪃앫ゖ䄦榼虅٢烘翰谽๶㋜ㆄ캘㥛鸊౷魳喲繾吾䗁뾢寅邩꒢ꚹ櫲訝薽৿踶덎喢꫉吴棅Ǻ皳瀯餏ㄯ菪⒑炽ꗋꨶ獠刄രఢɮ̄믱䦬s쨞䆽ⱕ㷨랃⨸㔄ꦬ㮳쿢魅룡뷳컠뗀ี⠮릑ꓐを䪪즩꒺ᗞꗚ꼢ꪻ뒫㛒筵渕ﳶ얚悔鈦▓錦봡Ꟊ鐄ⴟ䴟力禉安Д䓇༮嘂煑᳤㠋쵴㫧‶䠦锓薥ゑ슝愶沤믵謠볞ుﵮ䀎䟨㣶䁅䝥㬴叨뚅븄綍嗀툌ᰌӽ䆈鶁鈓ԟ犻䩝ḗꌰ蜍⅍뀹裂윚霠꿂뤄韨ꅤ핂⦈씥蓄⑘阠蜚鈸ﰰ䷊곬癳홄跘昵阐ꡯ␼亰짦幥ꓶⰫ鑌뽷츟쐽뽚뷙郯깚ꚃ菱추ⳙ洛溽狒꺷ૻＸ𢡄ឯﾽ膇ᛷ羚麸⇭鬰꯰ϐ쑙聉Ո첊ẑ䨤箧綷ﶴ鵅盉他́⟺䥦袙✁㋮خ쳈攥鐃ꃆ缠ξᙙ意싿◩뇁䁔Ⴙꪔ嫂ꃣ烺㓉ꓗᬤ挮淘注㟬㚰ڇৢ㎣슍ힶࡃ杤㒨ꬵ勳춣뼍巀羋윫⁢쇝ᷦ僆塢뗚Ⲿ銣ʠ讧﯌땗ᕈ枵嗍螜ꇉ依叭↡ဩ귘䡾駨歋䀝ᴽ롑몃띫뭻䋖⹁见掵웸婾᫿ʯ郄藬˥䋛˻櫥㫣㫓༴俪ἳ뿋뵫篇ﺩﭩ洖ମ攝鳋㩬ꕶ幥폘㖥奇鍣魭蟈蓘鰎굃ꅣᲄ匀얷铰昖ꁵꖤ剉◚멞ᕖല᥉⭰츝์솔㢎㌙ნ綇パ稆鈎⧾큪幤幫曍莘韌ቔ쪉䑉饎熷䡄쟋큎畘鉊ᙁ¿駬₯鄏젩ꈤ໯煼Ｅ笾卛듨踖쁦nj멶梸ꎻ뙮렻纆ꊇ갆^⋨殷૜꘷䈫綀覢㡦簹蒊飊ު誰ȁ㻡綕啕붋⺜ق⟮뱾烈፻︽㷽仄䯖챫瑢깰㺄⟣䝟룽뮏ﷴ퟽⭖ﳰ䣡沵偑乑ߚ嘥鹱಩䝎῔퐹홪名䶳鿽䂅掱铭챾逽鷽뮚䝙㱉딹뀱異삩큯鍿᷒乓옆螢儁ඒ㎇亦煺郉ṡ㣁読荸힑利黊阎䎂⸖紙꽄╈䗾䏒뒁葉뼬懐펡ĭ혎仺쭷鞓狘罤ᆿ᧪㹈뺐푒ᛯ캞좒Ⳅ퀓徒첯馉ꅰ䗱쮲Ὺ䞓㏀㈀壢䌽畃ᵃ꙼ꪈさ즔➬㚰િ⿠௺䈾囁藴᪠⏅阯섞Δ粚젒걖┕⮥堢퐖설并㯼풃뫣煳閌⢠➫갬䎰䇓ꋘ≻䩨威ꡦ秊㔇똼㵯䶽崏ᒾ㓥猸贷旋Ἁ㢽枊궻ꛞ쑊盺뚇嚵⹸灧엑嬆湿繊ꐴꇤ骝歚鮫䮣錼랴께ﰬ䕨ᇚ킮᫩탇勔꫃۔ꂓಌ擀敚泡Ŏㆣ飕橴裕蕖ݭ옭饸攉켫锌쬫둊懝쯸߀碗ꓣ끂ꕔ⢔Ძ햲⿣槐᪔碹ꑑꤌೞ여月㎈Ｎ鷜砌렓탨뒁ㄨ␞ﵥⶤ뭖홐ⴴ༨縩倎増伉肩೷퐚릅汍웙冲戰᠀꽺股瓷恋쀘ヺ爸̙暎ᷝ㏼ڹ㶅‾睿벼鞹뷤ꧡ䔔鶖肽濠映ὖ䣵쾰횳駛곘稯筟⦟⌹暎㣏럚붞煮緮ꞙ묃꜃ؔ쀆셨㉛갶斉踰క镑蠌⯺鰮㟃໶⒊㻳燀ऻ掖䂦裼쇧̪笜佄⻜璤韟䷭᣿෬㢀ꕀ枀Ҡ臼䁶ﮰ连䑒覒끛₂썿᰿蒿阥皦̀튑䷻책渧᬴怺薕귊撜ͱꅑ蛒൸ʡ蚤姍긵ⷳ瑱嶥䜻ဗ돔刕請磋ꢑ芍䘰덡晡攻嘽燗밭埜끡擀᥉㖷惧廁ⰷꎑ鷷ಮ㻚ᬙ㞫툝᝼魯淚䴹伌퐊찏耕ᐍ䥥㞪횫濒勤䢡惰♦⎻텺鞍굕䘕ᰓ灄ᴊ䚤쑊삈ꌢ郢뀁࣏綇ꌔ䆇䆈ዕ蕤툸写呆꒲캲Ɤ䝑빰ֳ࢙桎鬥玿禷餷㭢鞈옅ⁱ杆馆ఉË‽惏鐚ᝥۀ遰蝔Ꙓ럇䴔욐⸜刅ꃩம◈ꞇ剐ᵞ苝♱৲次䅣풂ꊁ谅柸㇀ꛔ슘㔅ꬲ顒ᄃꨳ཯秮쇾罿얭忼錇냡ᾫ蟟㜵㕦ꛍ쾦湥䣗遲랷ⴽ㷰⽞甈霞앓௳螧沝헹理퐳迮ﴟ釚鄳찞끯෺턱쒎鰾摶䷤ه之焨㢔顣쩔鎑ꓫ퓭훽ಿ䬾솟郓㨐⋖悤鍴ೡ塶ၿ彲㊤葡࣋ꤩ쟽ǚ䭓仱ܚ謍軮홠赃쬝❟ↆﱑ툢噠▶距쵲ꐝ閴䀍吆퓳얅ꅸ巭嘮᧟꫟㓦䁨쁙焀ﮀ櫱酟邏வ巸ꇂ䰩㜣ﰿ㽡┻㔴쪼ᖬꤏ곉臂⢃㝊쟛ㅖ於馲죚챆羯ꙗ庰㸗㪤㷬簩ﱲ骏畖ẩ녂䞜ꪈ啧玆琡紳븗뭋＂튏䜵렙㗣槑䕸懤꫌⪴੟䭖著䕖普솷䛖❮췬恷炽粯ꘝ┻겏눏⬟㐾決싺泸䞑ὥۙꏊ꼵習纭Ｚ斌힩∵⢏ꬫ뤩䪤畆堹ᅬ㉟噰㏫䨧꤀鵕惗瑍䍙Dᕐ今ᄩ힙㮝捳腗̖帆ᚮ仛⑛뾍넹닇軂茜࣊퀰瓦酅即욣ᙝ᥏秼䘫ꮴ葼(㍟먄❊쪖ꂤৼ骟Շ鐹渭徂勆嶏ᨶᑊ목훂鞂ᲈﺊ텂蓮물Ҵ駇ɀꜺ矖죏샫毦滀ᔷ䯫霯啔쵪믯먵瞄鯈믧湹쾌鶫림篇笛ᛟ냠쁇欶땞篓𥳐員辍笺潿拣벩凌耰垀픿༶慃ᆬ锲띄㻥㻶缚慗눛롍쪍ꪛ됷顯኷⯯㒫嗊ᴱ㉞쥅袝挼№熼ᓙ녴㣒۾॰䝒ꕂ歃쁮醇ꩇ켁˝篘晃㨻씗✶버䲂䤴ㆦ䅼ൠ䵌諵옘⧖᧛ᴻᵣ掘⊔ཎ鏔꾩觚ᇽหᤪ튒盗赂ང⑮⬲䉙彥꺠튨ഋⅷ㠐籋傩膆㙊⢉ᨏ쐷䙈ﲪ탥ᔥ⎾ං勓렢꺏ᮥ␄ꀈ包ᔵⓣ킚㭎缘筲폧湺㽽④骼ꆥ﷮讒랹䏤䘜춿뽴烻୽篏ﾡ냡ᴳ᝿绳뾺楮苆ꤐ柶㌃耽㘴豈쐡꥔랢꫟넛ȴৱ媀殃撁↖坰ࢼ숯ㄪ⋅㦙Ή感蒱Ô籹リꌡ⢬觔꓉㑧ڊ兩狒끹犱㒙⊅ἡ쁂ྊꍪ툮ꔗꀅ鹭쾶챣츧⏻鳻≟㯿ᓹ捊宍㙆㙤ắ簬댧酏ꉪ뙦郼慅唍狻댴韾썢쭦⑟Ȓ蜧嬩֢邸䪳厂卂鿢辂齥븈ႇ璕ɣ冸鰥ṫ퀚떤鎕ශ祸빣䇤慢ᒐ倳ܯࡶ홴헴훬깑㫓컊㛄ࢼ㏨褺劬舰ẛꜵ獏ᥞ겑櫚檖銥䰧힩㯓㜸潰畹혅澈沌湑뫛댣퍛푧ꥯ苿፴됫൞韊밮꬯选⊆䶠擼뇪䒆䧺ꎹ鳊᪋嚒谪锪政꣧솚鲜䶦姯ꆺ䥙멹ꢾ凎ꔒ掑᮫㵩㝱콡Խ‴ቸƂ‹촲ⳝ꧖ᦳ装⊋솵籸㓡ᜌ㯳㖯鄏ⷆ瘤햶킸⣞텝㿿ᢪ惊뽶짙倻郬栴㵃뉥鬌걆䩷쩖ꒈ똼赣ꇑ䱊攃冻߳亗썅ᒊ瀐驲☜떇㌸앗摰쀓츰妑愢깘ڧ륤څ䫽᧤ꥤ爙⽫久縏琓黮讐表顖п䗀韋咎ꮒꍦ惶㻊罈⬢≯ᳵ全デ᲼꽱燯꤯虻㍳䊶퉈䮆䱿曩쌻漝븥됨￀빱籙㾙﯆躉柲啷嵳汎꠪탃겹춗ࣙ茯ﰩϏퟝ텲폳훳歝俟쁬隣惺죧鲁宍苨밴姥䧡ᑉㄩ蛇㱏ᮞ㘝㖼擒⠽䃁溱붏㻉㳬볌ꢴ貞▥厙皆䬩գ퀅溟㭂᠟䞃䳳凱焮㥵쐘ἐ뀰졌㪲䎷䭇璃䱊誕꣈㺄ㆮᓶ抯뇎䢌三豋唫쇮딓﮴킲ꕅ䃬醻綾۟픍ᠰೡ⿫蛾籮ࠋ풝봫뒸ᑚ㻤౫싖郂ꔪ䝚ତ䨇垎픶崹蕀簹ö㌇摩ፋ襩됗錍裔侙舔Ⴉ쫆넟窽Ꮏ籪鯖༽뫥望볋୧弮홷ᓗ뷺ﴝ攦垉參괮搾㢺귰莅￪뻤죳ｳﳂ筸厭晗ᨐむ၇ꌋ⬘퉂赋卺런郰ᮁ嬯갯㱪绌퉟୊믑呒砋볇䎢䪅힅胿硝㩟샦獸ꍺ붎㢢嘫劺歛䶸툦진馦ը덲훥⁰ဃ렫䂃ጦſ弔⫭乯ķ팓ﾖ쫷劳즏㔓럓掰ࢡ銰쟠麋鴖䡊跞맘敶찝錤斲惵ᷝ駯᪷좚ⰂҶᄐ Ⰳ擦ڭ湪앑鳆፞竡웟溞ﬕ긬ﳢᭂ㜰欶讉偟뼪糱鍟⽱泃฼ꖔ᧠遞۽䖚⏥嚸潲㾑绁븯ﵲ充丹ퟑꗨ⬷ꭺᖽﰎ锪闺ﰡ꼫⡽窽埥勲㹂밊៯ᘄߴك椆❑륀묏좯꒩襄ᱬ慏ꧫ⮷뭔꧚Ꝕ⫶헑㸅쐋簫쿰﬒煯礊⹘➺ⓗ⤗햖዆շ晏ῃ寇د쁴槗ﮙ㬺虪ỡ켐쥂嚀䁭렖逊亣幝᣺㌒ﺆ诙梷嬇㛺ꠕ䈄⯷૸栗䛮舜靡誨牉麡蓷疑갢ᓒ城⥼⑄ꮿ뱡敺䦧촙鲝昭蚈╓ᦽ蘣썟֒톥됰楁쐦꘦渪椩퍽묧ᨪ粼뫍戀䵐㭾ሴ톀못驶㞝氺骛皺ꖪ㘨ና힥ﵞ韛穝䦟뿁Ꭿ䯭஘봮霯z⧷ղ廗џnᤈٝጧ䳐棔⑙廮皻鐦뎟䡾糊轅翚㿩㿭埸މ⠹薦캦ፍ賘蒛ᩂ﹛똳䮲㬛៿츞漑컵僣ᚺ篎腹퟊ꍆ뒿ꂘᙥ㴆⫑腽ꎝ뤠䀋啘豀綠不Ᵽ냭ﯟ砏妯压驌鄥걓笓懇炟粨拸뵸萴咤生⭽ຓ㴄튞듬쉃⮊ᬕﱤ懩ꔭ曵斧턶醁ú昺㌑痸ꑨ컡孬嚥裏濷멌㺿쏫슾胊拓☣⅘楷巊廥椥㎢쑩斛뉓줬办傞吲쫅抗꿗矚잤絭빎έ쉷퉇ꡘ枂Ⰱ誻뭻䘇檋ʌ읃７覌즐⾕ٱ죂ࠕ段യ㰨鞡渣後ﲉ笑셽剳鼉魶恌ꓖ艍ꔄ䝈릹돹兲誌პ鬄橞縟㔯㽃饍ꃄ䊵䵆䲈⼱駼﹁ﱃ줐픪ᔦ⺧튤拈⁹埒魦ᦍꊐᘤ脑盆撺Ȑ᫃戌叒乢祿鼯⟼蠮﹡텁甃鑞艓⡼⧷匕䵮桨枋⦏⨵麎얠躞﫹剔敲顢렎굨멩ᅚ恚譖餶骞쀯퍻냩⼄匤桇缕瀠㋲ﰡ辩蹐헕餆䞾㨊醁폢쇑찥杇ᵹ倻⵾∙䱹鏕鐧舅噇﬎櫲炛鏅䝊㋦텨ଙ냝踺᠟ḃ驑ᔇフ굂蘟៮戦롃洩ﱉ᩠㽸垸㕝袦귣➌⼝쿍룀㏺䷞뉐⠫亹뎿Ⅱ囑뺡꧀兮ڎꉅ⹴䂪磄ﾂ洞膽९碶庩謢옒喨带씐⃈賈ꐙ觡顩ꖣ繐ⲕ䩉ꦱ噐褪扐祕䐵쵽ᦹ树뫇볠別监턣柘᳖殍藭蒇銕莒ꃖ镣ށ쒤뒔⌛௉訃ᯬ쀢畽㺚身ꋎ휨༝馌䈤䲆뀒ꏗ澻ﾺ䎯ﵳ䀤혖繝碯뀒歱ﷻަ浽뻰䫡筰ᦞ蒯ྕඍ忢狛俠駇倒꫺ﶚ⩹ꍽ鵫鷻홨埲ℷ뿁﹒껟먿ପᰑℙ෧䏹죸栺뤠牭ꐫ퓼ᑡꜻ癿궋笾詿᛼퓶姰厈犾पꀴ꫔筝䪟ύ嶼⼀䆃씗䂥抢갴娗栍遀肷鐁ឱဥ꼴↧±諤狎槉儕ꀤ隒͉눫礢礲줤Ꮨ濐伎໹⠥鄹ﺥ㛔䉹纸죳쎔術擵둫㹯쫇인䨰晳텰찆оⓢ⣋⮐릌Ꝍ鮽䄒㰀ཱྀ踇앸ᆦ⸁治톃筨⮋ﾫ䦏ㅶ頙녞㱾옝滉຿鲙ᬪ焁뷁缽頋ﻟ빓턳⥷早쩇ꙮ馝椣뜔滬䊡櫯㩦ഭ㔟經嫽哯ﱇ髍ꏬ瀥課楰꬟鯮િᕸꮜ餖粮鳘붶₣슪倸풄땤淰ᙼஹ셻莸玨཯ᔟ⷟请虞િ刾ኴ⣄ⷸ雈㷸᧲汰翹毥龤ｒ㹒긳Å瘒匔冓걉⼏庛劗⦉ⵞ韁ꆨ஁ᯑfl囪옃቉蒂䄿섥苻衈ꁄ浼⟏鷕좵쾝᷄ಕ퇒刷㇨⬩䴾ᨪ컏테澿辴勇ﮈ傅ꖪ꺪鍕䱕囩띚盦ᘟ쌎璑ꄊᷔ觇ᩒ䕫䢍嫃ꡋᾢ㴩㪏쇡ᒆ뛪鍶秚舩댒⁄㠑鞇츪퉶樮麀㝔Ṉ数蔇銤㾑䆁恚곌怴㙦́䉏ㅂ郑㘤载醳݋솑퍇䭤⍂㸭᠀ぱᄧ蟏蝥㯹翙ᆏ괐孕廬릕薇ஹ貨貜汑ᙊ飱罾ᵏ뺵ᜦ飝꨷甧蓺ᬉ욅떫먗滜㐘⻜狷簭礐㽿쟦嵦봣龳᳠栵餧㥌༥뀁ᮈ虁ض詢박뜒閱昐㝊➫ꪫ鲌譝摟剰㩎迊仔냫㓫瓫൝鸮潗ꨫ뵍禷暫溫纋慫ﱹ豠퉥瑙嶮㑓騭췑炲鰕㶢㜖⯏䳄ፉᶛ皤㵩濚㜡㬡㝕㞵沶暮溞〷㘷廪앞硳꺪ꬲ坥꿊嵕땠鲞텨扦贫ᛐ蠵ṓ轹寰凾퇔揩➢꾗ﴴ红䷉䱥딋괥껽䳰昼᪍䪺ᕮ埩媯쯣㥞䫷搝辗铅婽襖ꮏ毋堥枊䙈ᆭ怂儚ꕢ짣콢䱧⒤貯ᧉ⤣ᚍﮍꞌ豱遬緉믏጗㆜闄꼥ﾒᰁ邓驲勲Ϙ恐剌ꘁ齃렑낱轶쒻쇱ꏝᬽ쌽凜볨蕤갛ᵬꀓ燴惒瘤貅뱲꤃௝倮๒ۓ밹᫖⑔ᤔ㍐‴䏂ꝡ卝껍₍㘑輈ٽ갬搂桔ꘔ퓠ӊ쥘⼮ۃ溢媪妮嬡ⲍ댝ᡰ᥵ជ覴᪻⇏꘍樓㎅癬త쥨辡쵃䙻箋菒욌螌ഘ׃捃鴴聡䰝ﮮ婹佼㿙靗왧뷿铲ꆐ現鄵鮾㞮♒磦דּ仿棍虪鯓꜆ﯪ쵗䳌㑯婾圼繊엕祒޾ힹ敁蓧ﮁ忥᳞ᑥ젓셋່廲嶩昁幀ᚔ⻰곆ꯉ픞旊埧毵㷊㷢窞篖씓렓籾ᕅ섀漏 ᄌ䫟‹↙唸踤鮾칤胛떡ﵴ낃䑟努ﰶꬷꞇ酇黣⒊곤쐡煙ލ׏畐ᳳ橲茚䌖搗㼣䁈牎阸鈴㥘쟶缩묽᪯惡⓷姈쏃＂⽲ᓂߌ蚰웬崱וּ⁝ꧡ

ЕПИЛОГ

БЛАГОДАРНОСТИ

Content

Рот Вероника Предани