Марина та Сергій Дяченки

Магам можна все

Мільйон років тому…

Гаразд, хай не мільйон років, та все-таки дуже, дуже давно стояло містечко на березі моря. Мешканці його були бідні й годувалися з того, що віддавали свої будинки пожильцям. Пожильці – чужинці – з’являлися влітку, коли море було теплим і квітла магнолія; вони хотіли радості, й містечко, що приліпилось на краю найкрасивішого у світі парку, давало їм цю радість.

Мільйон років тому.

Двері крихітної вбиральні були щільно зачинені, тому що в кімнаті спав син; тут, між ванною та унітазом, було дуже тісно, квадратний метр потертих кахлів під ногами, квадратний метр облупленої стелі просто над головою, запасна вода в цинковому баку, маленьке дзеркало в бризках зубної пасти, у дзеркалі відбиваються два обличчя – одне проти другого, занадто близько, ніби за мить до поцілунку, і можна подумати, що співрозмовники – закохані, – якщо їм не дивитись в очі.

– …Ти розумієш, що після цих твоїх слів нічого в нас не може бути далі? Що я ніколи не зможу переступити через ці твої слова? Що це кінець?

– Що я такого сказала?

(Не виправдуватись! Тільки не виправдуватись. Це… жалюгідно).

– Що ти сказала?!

– Так, що я сказала? Чому ти…

Нема відповіді. Є двері, що хитнулися назовні й зачинилися знов.

Є вода в цинковому баку і нечисте маленьке дзеркало, що відбиває тепер уже одне, некрасиве, червоне, скривлене в риданнях обличчя.

Уже світанок, та жовтій лампочці під стелею на це плювати. Як літньому сонцю плювати на жінку, що скулилася на краєчку ванни. Хоч би що сталося – сонце вставатиме вчасно, і навіть якщо курортне містечко з усіма своїми мешканцями колись повалиться в море, сонце так само буде підійматись і спускатись, мільйон років…

Це було мільйон років тому. Тепер це не має жодного значення.

Розділ перший

Цікава геральдика:

Чорний тхір на золотому тлі

– …Як ся має ваша сова?

– Сова поживає прекрасно, дякую вам…

Моя сова здохла п’ять років тому, але я відповів, як веліла мені ввічливість. Кажуть, сучасний ритуал привітання має коріння в давно забутому наріччі; у давнину вітання приблизно так і звучало: «Ком совва?»

Гість кивнув так задоволено, ніби життя моєї сови його справді щиро цікавило. Відкинувся на спинку напрочуд незручного крісла; зітхнув, роздивляючись мене з-під насуплених рідких брів.

На свої п’ятдесят дев’ять він мав не такий вже й поганий вигляд. Я знав, що маг він не вроджений, а призначений, що магічне звання він дістав, бувши вже сільським комісаром, і що на атестації йому завищили ступінь – дали третій замість четвертого.

І ще я знав, як він до мене ставиться.

– А як мається ваша сова, пане комісаре?

– Дякую вам, – відповів він повільно. – Чудово.

Я знав, що в той самий день, коли комісара призначено магом, усі околишні мисливці дістали замовлення на совеня. Немало совиних родин зазнало тоді тяжких утрат; з кількох десятків пташенят щойно спечений маг вибрав одного – і тепер моє питання та його відповідь наповнені були правдивим смислом, бо сова, яку дібрав комісар, виявилась хирявою і весь час хворіла.

Чи він неправильно за нею доглядав?…

Мовчання затягувалось. Нарешті комісар зітхнув повторно:

– Пане вроджений магу. Від імені комісаріату й поселян я радо передаю вам запрошення на свято врожаю, яке відбудеться в останній день жнив.

Я ввічливо нахилив голову. Комісар дивився на мене втомлено і якось зболено. Сова нам свідок, він не хотів іти до мене з поклоном; він сам щосили намагався поправити справу – останні три дні на небі знай з’являлись хмарки, безсилі, безплідні, холості. Він стояв посеред двору, він бурмотів завчені замовляння, він навіть плакав, певно, з безсилля… А потім подолав обридження й страх, сів у двоколку й поїхав до мене. У дорозі розвертав голоблі не раз і не два, і вертався, і розвертався знову – і от сидить тепер, дивиться мружачись мені в очі. Чогось чекає, наївний.

– Красно дякую, – сказав я проникливо. – Обов’язково прийду.

Комісар ковтнув слину; він мав сформулювати прохання, і я з утіхою дивився, як він мучиться.

– Пане вроджений магу… – таки вимовив він. – Дозвольте звернути вашу увагу на посуху.

– Як-як? – перепитав я з ласкавим осміхом.

– На посуху, – насилу повторив комісар. – Ось уже майже місяць не було дощу… тим часом стан проростів… викликає побоювання. Поселяни бояться, що свято врожаю… затьмариться.

Він замовкнув і вп’явся очима мені в перенісся; я усміхнувся ширше:

– Сподіваюсь, мене ніхто ні в чому не підозрює?

Комісар пожував губами:

– Що ви, що ви… Ні в якому разі. Безперечно, це стихійне лихо має природну… немагічную натуру. Однак ще трохи – і можна дожидати неврожаю, рівного хіба що лиху тридцятирічної давнини, ви, певно, не пам’ятаєте…

В останніх словах показались тонкі запобігливі нотки. Ще трохи – і він скаже мені «синку»… або, чого доброго, «внучку»!

– Не пам’ятаю аж таких старих часів, – зізнався я сміючись. – І, коли чесно, я ніколи не цікавився сільським господарством. Донедавна мені вірилося, що бруква росте на деревах!

Комісар дивився на мене тужливо; дати б тобі мотику, ясно читалося в його погляді. Вигнати б на поле, під палюче сонце, і тоді поглядіти б на тебе, здоровезного ситого ледаря. Поглядіти б хоч раз на твій бій з буряковою грядкою!..

У наступну секунду комісар гучно зітхнув і приплющив очі. Видко, картина, що уявилася йому, виявилася занадто яскравою.

Я урвав сміх. Помовчав, милуючись безсилою злістю візитера; сплів пальці, потягнувся, розминаючи суглоби:

– Якщо ви, пане магу третього ступеня, не в змозі справити маленьку хмарку – зверніться до бабусь у селах. Народні засоби не завжди заслуговують на осміяння…

Він підвівся. Напевно, він мав ще в запасі якісь аргументи – гроші, вигоди, звернення до мого сумління – та зневага виявилася сильнішою.

– Прощавайте, пане вроджений магу… Здоров’я й усяких гараздів вашій сові!

Слово «вроджений» він вимовив з неприхованою зневагою. Горді ми, горді, нічого не вдієш, наша гордість біжить попереду й розпихає всіх ліктями…

– Обережніше, – сказав я турботливо. – Дивіться під ноги.

Комісар здригнувся.

Про мій дім ходило в околицях багато легенд: подейкували, наприклад, про бездонні колодязі, куди купами летять жертви потайних люків, про крюччя, клоччя, смертоносні – серед них умить задихаєшся – тюлеві фіранки та інші небезпеки, які чигають на небажаного гостя…

Я любив свій дім.

Я ніколи не був певен, що знаю його до кінця. Ось, приміром, не відкидаю, що десь серед книжкового мотлоху досі гуляє справжня сабая, яку мені не впіймати, хоч як старайся. Та якби повідав я пліткарям про сабаю – вони не подивують, інша річ – лютий камін, що перемелює гостя камінними щелепами, або, скажімо, бездонний нічний горщик, що має в круглому порцеляновому череві смертоносні шторми…

– Здоров’я вашій сові! – трохи запізно крикнув я навздогін комісару, що вже йшов.

З прочиненого вікна віяло спекою. Я уявив, як призначений маг третього ступеня (насправді четвертого) виходить на ґанок – із прохолодної сутіні передпокою вивалюється в розпечене марево цього божевільного літа. Як натягає на очі капелюх, як лається крізь зуби й чвалає під сонцем до своєї двоколки…

Чому він мене не любить – зрозуміло. Та чому я його не люблю?

* * *

ЗАДАЧА № 46: Призначений маг третього ступеня закляв від капустянки город площею 2 га. Поле якої площі він може заклясти від сарани, якщо відомо, що енергоємність заклинання від сарани в 1,75 раза більша?

* * *

За півгодини після того, як пішов комісар, дзвоник при вхідних дверях видав негучне, здавлене «дзінь-дзінь». Вочевидь, візитер ніяковів через щось; якийсь час я роздумував, що б це могло так збентежити мого друга й сусіда, і, так і не припустивши нічого, пішов відчиняти.

Гість вломився, відсунувши мене в глиб передпокою, – шляхетний Іл де Ятер мав властивість заповнювати собою будь-яке приміщення, і заповнювати щільно. У першу мить – поки не притерпишся – мені завжди ставало тісно в його присутності.

– Хай йому грець, зранку така спекота… А в тебе прохолодно, ніби в погребі, улаштувався, чаклуне, мовби воша в кишені, – навіть заздрю…

За звичним натиском і звичною пихою візитера ховалася ніяковість, та сама, що примусила хрипіти мій лункий дверний дзвоник. Щось трапилось. Велике. Прикре.

– Мої вітання, бароне, – сказав я смиренно. – Бажаєте випити?

– Пиво є? – уривисто спитав шляхетний Ятер.

І за кілька секунд, опускаючи на стіл спустілий кухоль:

– Значить так, Хорте. Татусь повернувся.

Я налив йому ще – не розрахував, піна линула через край.

– Повернувся, – повторив барон здивовано, мов не вірячи своїм словам. – Ось такий, премилостива жабо, номер.

Я мовчав. Гість перехилив другий кухоль, витер піну з жорстких вусів, дихнув мені в обличчя пивним духом:

– О-ох… На світанку. Слугу, що йому відчиняв, я замкнув у підвалі, там будова хитренька, знаєш, можна воду пустити – так труп потім у рові спливає… Чи не спливає – за бажанням.

– Розкисаєш, спадкоємцю, – сказав я співчутливо.

Барон схопився:

– Я?! Таж слуга живісінький поки. Просто звичка в мене така, як у щура, щоб завжди другий вихід був…

Я зітхнув.

Татусь Іла де Ятера, самодур шістдесяти двох років, зникнув безвісти рік і вісім місяців тому. Пустився в подорож із молоденькою нареченою – і пропав; припускалося, смерть від руки невідомих розбійників. За півроку, згідно з законом, спадок і титул перейшли старшому сину Ілу, тому самому, що хлебтав тепер моє пиво.

Утім, якщо старий барон повернувся… пивом таку вість не заллєш. Тут треба міцнішого напою; таж виходить, що Іл самозванець. Негідний син, що дістав спадщину за живого батька.

У найкращому разі мого приятеля чекає віддалений монастир. У найгіршому – труп спливає в рові. Чи не спливає. За бажанням. Про норов старого Ятера в цих краях багато чули навіть ті, хто зроду глухий…

– Сядь, – запросив я.

Барон покірно опустився на козетку; ще хвилину тому здавалось, що кімната переповнена ним наче дріжджами. Тепер полуда спала – посеред вітальні сидів невеликий чоловік у чепурному, та добре пожмаканому вбранні. Навіть капелюх, недбало кинутий у кут, здавався пожмаканим і ображеним на весь світ.

– Докладніше, – наказав я, усідаючись навпроти.

Барон-самозванець помацав стрижені вуса – обережно, ніби боячись уколотись:

– На світанку будить мене Пер, дурень цей, очі на лобі: старий пан, мовляв, зволили об’явитися, зволили постукатися й пройти до себе. Я перше подумав – наснилось, мені й не таке, бувало… ну та нехай. Потім дивлюсь – премилостива жабо, все наяву, від Пера часником несе… Я його за комір – і в батькові покої, а там, знаєш, я все переробити велів, стіну проломити, хотів мисливську залу влаштувати… І точно – стоїть татусь посеред моєї мисливської зали, і очі вже білі: видко, дійняло його від моїх переробок… Я – бух у ноги: щастя, мовляв, а ми вважали загиблим, те-се… Мовчить, а очі білі! Я…

Барон затнувся. Я не заважав йому; горластий, завжди певний у собі, нахабний з природи і ще більше знахабнілий за останні місяці, мій приятель – можливо, вперше в житті – переживав справжній шок.

– Я, Хорте, злякався, чесно кажучи… Коротше, взяв я та й замкнув. Замок там добрий устигли приладнати, адже мисливська зала, трофеї цінні… Татуся замкнув, Пера – у підвал… ледве встиг. За півгодини челядь прокинулась – і чують же, поганці, неладне. Я їм сказав, що Пера послав із дорученням. Не вірять! По очах бачу… Не вірять, що барон на світанку встав і лакею доручення придумав. І послав – пішки, в одній сорочці. І довкола зали моєї мисливської так і крутяться… А я – до тебе, Хорте. Швидко думай, що робити, або я тебе, Хорте, цими от руками задушу…

Він подивився на свої маленькі аристократичні долоні. Перевів погляд на мене, мов приміряючись. Зітхнув крізь зуби:

– Ну, ходімо… Ходімо зі мною. Треба щось робити, Хорте… я відплачу. Слово Ятера. Ти знаєш.

Я мовчав.

Він шумно засопів:

– У чім річ?

– Дивний народ ці аристократи, – пробурмотів я ніби сам до себе. – Навіщо тобі другий свідок? Я, знаєш, не бажаю спливати в рові. Не той характер.

Хвилину він дивився на мене, ворушачи губами. Потім змінився на лиці:

– Ти… за кого мене маєш, чаклуне? За батьковбивцю?! Дивлячись у його стрімко побілілі очі, я раптом зрозумів, що він не грає. Не вдає; у цю мить його справді жахає перспектива кровопролиття: і це при тому, що сам він, нічого не усвідомлюючи, уже зробив усе потрібне для цього рішучого вчинку!

Щоправда, його візит до мене в схему тихого вбивства не вкладається.

– Та що ти, Іле, – сказав я лагідно. – У мене й на думці не було, ти хибно зрозумів…

Якийсь час він дивився на мене фамільним поглядом Ятерів – білим скаженим поглядом. Потім в очі його поволі повернувся осмислений вираз:

– Ти… не жартуй так, Хорте.

* * *

«ПИТАННЯ: Що таке магічне діяння?

ВІДПОВІДЬ: Це активне спрямоване діяння, що має на меті змінити щось в навколишньому фізичному середовищі.

ПИТАННЯ: Якого кшталту бувають магічні діяння?

ВІДПОВІДЬ: Побутові, бойові, інформаційні тощо.

ПИТАННЯ: Які різновиди побутових магічних діянь ви знаєте?

ВІДПОВІДЬ: Природно-побутові (змінення погоди та клімату, сільськогосподарські діяння), соціально-побутові (змінення зовнішності своєї та оточення, тобто наличинювання; змінення властивостей своїх та оточення, тобто перевертенство; змінення психології своєї й оточення, тобто навіювання, сюди ж належать і любовні чари), ремісницько-побутові (ремонт або псування одягу, житла, знарядь праці, предметів

мистецтва та побуту), предметні (діяння з імітацією предмета, як-от мотузки, сокири, смолоскипа, палки тощо).

ПИТАННЯ: Які різновиди індивідуальних бойових діянь ви знаєте?

ВІДПОВІДЬ: Атакувальні, захисні й декоративні. До атакувальних належить прямий удар (відповідає удару тупим металевим предметом в обличчя), вогняний удар (відповідає спрямованому струменю вогню), імітувальний удар (удар з імітацією реальної зброї). До захисних належать загальний захист й адресні захисти: від заліза, від дерева, від вогню, від чужого погляду тощо. Адресні захисти можна ефективно комбінувати. До декоративних діянь належать салюти й феєрверки.

ПИТАННЯ: Які різновиди інформаційних діянь ви знаєте?

ВІДПОВІДЬ: Поштові (дозволяють обмінюватись інформацією на відстані, обов’язково вимагають матеріального носія, приміром, птаха, чи групи комах, чи будь-якої поверхні, на яку наноситься текст послання), пошукові, вистежні, сторожові, наглядові.

ПИТАННЯ: Які різновиди діянь волієте використовувати ви як майбутній призначений маг?

ВІДПОВІДЬ: Природно-побутові й ремісницько-побутові, а також деякі різновиди інформаційних».

* * *

Ятери жили багато й вільготно, не знаючи браку ні грошей, ні розваг. Нас з Ілом зустрів цілий виводок слуг – від плішивого згорбленого старця до хлопчиська років дванадцяти. Жодного обличчя я не розгледів – самі маківки; у присутності хазяїна челядь де Ятерів була в неперервному по клоні.

У вітальні нас зустріла Ілова дружина – замучена недугами блондинка. Її миршаве личко здавалось намальованим на промащеному папері – ще трохи, і крізь нього проглянули б обриси кімнати.

– Пане Хорте зі Таборе зажадав оглянути мою мисливську залу, – з неприязню повідомив їй барон. – Розпорядіться щодо сніданку, люба.

Сірі баронесині оченята раптом наповнилися слізьми; ні зникнення Пера, ні метушня в домі, ні напруженість у чоловіковому голосі не сховались від неї, а ранній візит «осоружного чаклуна» – тобто мене – зовсім кинув небогу у відчай. Але – треба віддати належне Ілові як приборкувачу жінок. Баронеса присіла в низькому реверансі і, не зронивши ні слова, пішла. Віяло в її руках стовбурчилося пір’ям і через те схоже було на дохлу пташку.

– Ходімо, – хрипко сказав Іл.

У баронських покоях стояла щільна, задавнена кількашарова задуха. Розшита шовком хустинка в руках молодого Ятера зовсім розкисла від поту – барону-самозванцю доводилося щосекундно промокати лоб.

Ключ від мисливської зали – завбільшки з ручку вгодованого немовляти – був, безперечно, шедевром ковальського мистецтва. Ятер нервувався. Двері відсунулися не одразу; імпульсивний барон навіть спробував зламати їх, хоча з першого ж погляду було зрозуміло, що виломити ці двері до снаги хіба що барильцю з порохом.

Кінець кінцем замок піддався. Ятер востаннє витер лоба – спершу мокрою хусточкою, потім рукавом камзола. Повернувся до мене; грізному барону було дуже страшно в цю хвилину, мені навіть подумалося, що якби засув не став коритись – спадкоємець-самозванець зітхнув би з полегкістю…

Я відтрутив Іла з дороги, відсунув засув і ввійшов до зали першим.

Так, барон-мисливчик дуже спішив стерти всяку пам’ять про татуся. Майже ніщо не нагадувало про те, що приміщення колись було старому за спальню й кабінет: стіну між кімнатами зруйновано до решти, меблі винесено, підлогу за ново покрито керамічними плитами, а стелю – мозаїкою з різ них сортів дерева. Стіни рясніли гобеленами, як старовинними, майстерними й утішними для ока, так і новими, виготовленими нашвидкуруч, натхненно-потворними. Гадалося, що кожен, хто вперше ввійде до мисливської зали, завмре, уражений красою мисливських трофеїв (десяток сумних оленячих голів, набиті ватою пташки різного розміру й опудало кабана, виготовлене з порушенням технології, через що тварина здавалася в півтора раза більшою, ніж була за життя), а також зачарований блиском зброї (стійка для спи сів та рогатин, два арбалети на стінах і кілька бойових клинків, ніяк не дотичних до полювання).

Я зупинився на порозі. Важкі штори на вікнах утримували ззовні світло літнього ранку, і тому я не одразу помітив старого – тим більше що він убраний був у все чорне, ніби ворон.

За моєю спиною шумно сопів спадкоємець-самозванець; скрипнули двері, що замикались тепер ізсередини.

– Доброго ранку, батьку, – сказав Іл над усяку міру фальшиво.

Старий не відповів. Лице його лишалося в тіні.

Запала мовчанка; я відчув – уперше відтоді, коли Іл де Ятер відкрився мені з цією історією – відчув острах і ніяковість, неначе грудей моїх торкнулася зсередини маленька пазуриста лапка.

Я прекрасно знав звичаї родини де Ятерів – адже наші предки жили бік у бік ось уже декілька поколінь. Я добре знав, як ставився до своєї сім’ї Дол де Ятер – ось цей самий раптовий старець. Певний час ми з Ілом дружили дуже тісно – я був чаклун і син чаклуна, переконаний, що світ існує виключно для моїх потреб. Іл був спадкоємець шляхетного роду, гарне й сильне хлоп’я, забите й залякане далі нема куди. Якщо він раптом зникав з мого горизонту – я знав, що батько за якийсь прогріх посадив його до комори, або прив’язав уздечкою до столу (масивної парти з червоного дерева, за якою Ілові належало щоденно осягати розумом геть пусті для нього науки), або засік до напівсмерті; молодші діти Ятерів – то були переважно дівчатка – страждали не менше. Цілими днями замкнені в задушливій кімнаті, вони рукодільничали під наглядом суворої наставниці, їх навіть не випускали до вбиральні, а ставили один на всіх нічний горщик…

Один із Ілових братів – забув, як його звали – у віці дванадцяти років утік із дому з бродячим цирком, і більше про нього ніхто ніколи нічого не чув. Другий виріс тихим мовчазним юнаком, з вигляду ніби нормальним, який, проте, понад усі розваги полюбляв спостерігати за цівкою води з насоса. Він міг дивитись на воду годинами й днями, і лице в нього при цьому ставало м’яким, ніби з воску, і в кутиках рота збиралася слина… Прислуга тихцем насміхалась над молодшим Ятером і приколола йому прізвисько Фонтан.

Тепер, якщо спадок піде від Іла – його судилося дістати Фонтану.

…Старий Дол де Ятер стояв посеред зали, і мені чомусь здалося, що він стоїть досі там, де його залишив Іл. Що за час, поки сина не було, він не ступив і кроку.

– Батьку, – сказав Іл, і голос його затремтів. – Наш сусіда, пан зі Табор, хотів висловити свою радість із приводу вашого раптового повернення.

Старий мовчав.

Фамільна риса Ятерів – ніколи не терпіти заперечень ні в чому – поєднувалася в старому бароні з ніжною любов’ю до дружини й дітей. Цю любов він безперестанку проголошував на бенкеті й на полюванні, відкривав знайомим і незнайомим, аристократам і хліборобам. Він щиро вважав свою дружину красунею, вихваляв її перед друзями і купував їй дорогі прикраси; а якщо дружина, бувало, завиняла чимось (невчасно розкривала рота чи спізнювалася, коли барон зволили чекати її) – її неминуче й рішуче каралося. Нещасна баронеса, Ілова мати, не дожила й до сорока – після її смерті старий Ятер побивався щиро, довго й тяжко.

Та сама фамільна риса Ятерів виявилася в Ілові одразу після затвердження його головним у родині, і виявилась так, що й чадам, і домочадцям це далося взнаки. Дружина його, колись рум’яна й галаслива, скоротилася до напівпрозорості й звелася до становища мишки. Дочок не було ні видно, ні чутно, а єдиний син вряди-годи проливав гіркі сльози, будучи прив’язаним вуздечкою до старовинної парти червоного дерева.

– Батьку… – пробурмотів Іл утретє.

Я підійшов до вікна й обережно підняв штору.

Промінчик сонця пробився крізь товщу порошинок, відбився від кахлини підлоги й надав майже живого виразу скляним очам давно забитого кабана.

Розглядівши батькове лице, Іл де Ятер видав невиразний вигук. А я зрозумів нарешті, в чому причина неясної тривоги, що холодним клубочком оселилася в мене всередині.

Закріпивши штору золотою поворозкою, я знову перейшов залу й зупинився просто перед воскреслим бароном.

На мене – крізь мене! – дивилися білі очі без жодного виразу. Так, із переляку цей погляд можна було сплутати з поглядом самої люті, і я здогадуюсь, як то було Ілові в перші хвилини зустрічі.

Я поводив рукою перед нерухомим обличчям старого. Очі гляділи в одну крапку. Зіниці не розширялись і не скорочувались.

– Іле, – почув я власний спокійний голос. – Можеш кликати дружину та слуг… а можеш не кликати. Схована від сторонніх очей комірка, німа доглядальниця, часта переміна білизни й постелі – от усе, що треба тобі для виконання синівського обов’язку.

Товариш мого дитинства довго мовчав, переводячи очі з мого обличчя на обличчя старого барона. Потім різко відійшов у темний кут й опустив голову на руки; незрозуміло, чого було більше в його позі – горя чи полегшення.

Повернувши голову, я спіткався поглядом з оленячою головою, що виростала, здавалося, просто зі стіни. По печальній морді подорожувала самотня міль.

– Де ж він був? – глухо спитав молодий Ятер. – Де він був майже два роки? Звідки?…

Я роздивлявся байдужного старого, який так само недвижно стояв серед зали.

Я його не впізнавав.

Років п’ятнадцять тому це був нестарий добрий сусіда, який тягав мене на плечах, обожнював бої на дерев’яних сокирах і на першу вимогу демонстрував славний фамільний меч, який, бувало, стинав по дві-три ворожі голови за один удар. Пам’ятаю, я ще дивувався – чому Ілів тато, зі мною привітний і лагідний, такий жорстокий до власного сина? І, пам’ятаю, робив однозначний висновок: бо я кращий за Іла. Розумніший, хоробріший, от сусід і шкодує, що тупуватий Іл його спадкоємець, а не я…

Був час, коли «дядечко Дол» здавався мені ближчим, ніж власний батько. Не дарма – батько в ті роки сильно подався, смерть матері та мої безкінечні дитячі хвороби підітнули його, у нього не було ні часу, ні сил на забавки з мечами й палками, а цукерки він уважав шкідливими для зубів; потім я подорослішав, і дружній зв’язок із сусідою ослаб, а з батьком навпаки – зміцнів, одначе першим, хто прийшов утішити мене після смерті батька, був усе-таки дядечко Дол…

Тоді мені було п’ятнадцять. Тепер – двадцять п’ять; останні десять років ми зовсім не спілкувались. Я знав від Іла, що характер його батька з приходом старості зіпсувався вкрай. Я був утаємничений у темну історію з його зникненням; я тихо радів, що безумний старий, що закляк оце серед мисливської зали, майже не схожий на того дядька Дола, якого я колись любив.

– Звідки він прийшов? – розпачливо повторив молодий Ятер. – А, Хорте?

Зусиллям волі я відігнав непотрібні спогади. Темне вбрання старого, що стояв переді мною, було ненове й потребувало чищення, проте він не справляв враження людини, що довго й важко добиралась до рідного дому, пішки плелась через поля та ліси. А для їзди верхи його костюм і особливо черевики не годилися зовсім.

– Диви, Хорте… – прошепотів Ятер, та я і так уже помітив.

На шиї в старого поблискував, ховаючись у складках просторого камзола, ланцюг із білого металу. На ланцюгу висів кулон – здається, яшмовий.

– Ти пам’ятаєш цю річ у батька? – спитав я, зарані знаючи відповідь.

– Ні, звичайно, він не носив нічого такого, – озвався Іл з певним роздратуванням. – Не любив цяцьок. Ні срібла, ні каменів – у крайньому разі, золото…

Іл простягнув руку, бажаючи роздивитись кулон ближче. Простягнув – і відсмикнув; несміло зазирнув старому в обличчя. Я розумів його складні почуття; йому важко й страшно було усвідомити, що його батько, який стільки років наганяв страх самою своєю присутністю, перетворився тепер на живу ляльку.

Кулон, якого я торкнувся з неподобною безтурботністю, одразу подарував мені першу прикру несподіванку.

Річ була явно магічного походження.

Із великого шматка яшми невідомий мистець вирізав морду якогось злобного звірятка – огидну, вищирену, мутнооку морду. І присутність цієї морди на грудях збожеволілого барона явно мала якийсь прихований смисл.

* * *

Слуга Пер народився під щасливою зіркою – його труп так і не сплив у рові. Замість цього Перу підвищили платню, подарували зовсім ще новий камзол і відкрили таємницю: відтепер вірний слуга мав обслуговувати немічного безумця, поміщеного до дальньої комірки. Ім’я старого барона вимовляти (або просто згадувати) заборонялося; слугам і домочадцям було оголошено, що на утримання до де Ятера взято старого Перового батька, що він має заразну хворобу, й тому кожного, хто зазирне до комірки або хоча б наблизиться до неї, буде бито батогами й тавровано залізом. (Тяжкість обіцяного покарання явно не держалася купи з легендою, яку вигадав Іл, та барона це зовсім не хвилювало. Мешканці фамільного гнізда давно були вимуштрувані до повної втрати цікавості).

Нова Перова служба тривала цілих два дні.

Третього дня ввечері Пер нагодував старого вечерею (за його словами, він майже приловчився вправлятися з мідною лійкою, і в пана Дола вдалося влити чималу порцію рідкої каші), а нагодувавши, вийшов ненадовго за чистими простирадлами. І двері замкнув ззовні – щодо цього йому був пресуворий наказ.

Перша помилка Пера полягала в тому, що він залишив у комірці запалену свічку. Друга помилка виявилася фатальною: Пер не повісив ключ на ланцюжок на шиї, як наказано, а просто поклав до кишені робочої куртки.

Не дивно, що безумний дід ненароком перекинув свічку просто на матрац. Не дивно, що Пер, прийшовши до каштелянки, захотів поміняти не тільки баронові простирадла, а й свою залиту кашею куртку.

На цьому щаслива зірка Пера закотилась. Тому що взяти ключа з кишені куртки він забув.

– Горить! Пожежа!!

Усе сталося дуже швидко.

Матрац спалахнув. Стара будівля зайнялася миттєво; поки Пер нажахано обмацував кишені, поки біг спотикаючись до каштелянки, поки вив над купою брудної білизни, у якій зникла його стара куртка, – поки слуга робив усі ці передсмертні рухи, Іл де Ятер силкувався збити з дверей замок.

Не вдалося. Зроблено надійно.

Тоді Ятер кинувся до вікна; вікна в комірці зі зрозумілих причин були закриті міцними ґратами. Вогонь охопив уже всю кімнату – повиснувши на прутах, наче збезуміла мавпа в звіринці, Іл міг бачити, як його батько байдужно спостерігає за язиками вогню, що підлізають до нього.

Як займається сиве волосся…

Я бачив потім ці ґрати – людині несила так погнути товстезні прути. Іл зробив більше, ніж до снаги людині, та на кінець діла це не вплинуло.

Збіглися слуги, домочадці, діти. Стали рядком, передавали відра з рук у руки. Вогонь, на щастя, не встиг перекинутись на поблизькі споруди; двері до комірки кінець кінцем зламали, і перед очима постала вигоріла кімната з чорним скрюченим трупом посередині.

Прибіг Пер із ключем. Постояв, поглядів на метушню…

А потім пішов і тихенько повісився в бароновому саду на осиці.

* * *

ЗАДАЧА № 58: Призначений маг третього ступеня замовив клубок шерсті на непожирання міллю. Який діаметр сфери дії замовляння, якщо відомо, що вроджений маг першого ступеня відчув залишкову силу, перебуваючи на відстані трьох метрів од клубка?

* * *

Другого вечора ми сиділи в мене у вітальні за глеком вина, точніше, за цілою батареєю глеків. Ятер пив, але не п’янів; сам я спиртного уникаю, та, поважаючи традиції, завжди держу в льосі кілька добірних барилець.

Ми мовчали так довго, що нічні світильники під стелею стали потроху вменшувати світло – вирішили, певно, що ми спимо або кімната порожня. Єдина свічка на столі підкреслювала похмурість змарнілого баронового обличчя, зате при світлі її не видно було ні обгорілих брів, ні поріділого волосся, ні обпалених щік. Я дивився на Іла – і картина загибелі старого барона повторялася перед моїми очима ще й ще, я гнав її, та вона поверталася знов. Найсумнішим було те, що в обличчі стариганя, який байдужно дивився на охоплену полум’ям кімнату, виразно проглядали риси дядечка Дола – такого, яким я його пам’ятав, мого старшого друга. І коли полум’я, кинувшись на старого, огортало його рваним звивистим коконом – я мимоволі заплющував очі, зажмурювався, ніби та нервова панночка.

Якби я опинився поряд – я міг би його врятувати!

…Урятувати, та не повернути розум. Він мав із року в рік жити рослиною в діжці, харчуватись рідкою кашею через бляшану лійку, ходити під себе…

…Але така жахлива смерть?!

…Чому я не владен над часом? Чому я не опинився в ту мить – там?

…Милосердніше було б одразу ж його зарізати. Як Іл, власне, й збирався зробити…

Я здригнувся. З підозрою втупився очима в молодого барона, що сидів навпроти; ет! Якби повернувся Ятер-старший при повному здоров’ї – Іл певною рукою перерізав би татусеві горло. Але тепер – тепер мій приятель жорстоко страждав. Синівські почуття, що всі ці роки жевріли під кіркою задавненої ненависті, були видобуті назовні; вони були бліденькі, непереконливі й ніби побиті міллю, Іл соромився їх – сам перед собою. Хай краще вже чиста ненависть, аніж така любов.

– Вони, – світильники, пробуджені звуком баронового голосу, спалахнули на повну потужність, яскраве світло змусило мого співрозмовника поморщитись. – Вони… їх уже не спинити… язики вирізати, чи що… пліткують. А коли мовчать – думають… Що це я звів батька зі світу. Власного батька загубив! І Пер, скотина така, свідок мій єдиний… Скотина, удавився! Уже пащекують, що я тата два роки в комірці держав… Уже пащекують… І – вірять!

– Що тобі до брудних язиків? – спитав я втомлено. – Хочеш, я нараз позатикаю всі ці роти?

– Ні-і-і, – Іл тяжко замотав головою. – Так не годиться, чаклуне… Так не буде. Роти затикати… це я сам можу, без ніяких чарів. А треба батькового вбивцю… Хто його викрав, хто його розуму позбавив… той і вбивця. Треба знайти. А Пер, дурень, поспішив – я його, може, потім сам замучив би… але ж це потім… Він багато знати міг, згадати щось, цей Пер, адже тоді з батьком разом був, пам’ятаєш, коли його ця дівка звела… Ця сучка, щоб їй жабою вдавитись… Пам’ятаєш?

Я зітхнув.

…Розв’язна особа постукала у ворота пізнього вечора, під час дощу, і назвалася жертвою розбійників. За її словами, негідники забрали в неї карету, убили кучера й слуг, поживилися скринею із сімейними коштовностями – а коштовностей було немало, бо й сім’ю вона назвала відому, шляхетну сім’ю з Південної Столиці.

На той час в околицях не було жодної серйозної розбійницької ватаги. Панянка не змогла вказати місця, де лежать трупи нещасних слуг (темно було, незнайомі місця, ніч, шок); коротше кажучи, авантюристку в ній запідозрили одразу всі – окрім старого Дола де Ятера.

Той, проти звичаю, поставився до панянчиної історії дуже серйозно. Більше того – ні з сього ні з того зажадав нещасну дівчину втішити; у першу ж ніч вона пробралась до старого в ліжко. І він розцвів, тому що власна дружина його давно була упроваджена до могили, а решта жінок, що ділили з ним ложе, бували або продажні, або на смерть перелякані.

Уже на другий день прибулицю ненавиділи всі – починаючи від спадкоємця Іла, якому ввижалося немовля – претендент на його права, і закінчуючи кухарчуком. Вона поводила себе як господиня. Вона відверто знущалася з баронових дочок, які сичали їй услід. Вона провокувала Іла на грубощі, а потім скаржилась на нього старому Ятеру; життя родини, і без того невтішне, повільно перетворювалося на пекло. Барон оголосив про своє майбутнє весілля – напоумити його і за кращих часів ніхто не міг, а тепер старий і зовсім зсунувся з розуму. Іл у відчаї приходив до мене, манівцями розпитував про отрути, їхні властивості й спосіб застосування. Звичайно, всі розмови мали віддалений характер, однак скоро старий запровадив новий порядок вживання їжі: ні сам він, ні його красуня нічого не брали до рота раніше, ніж хто-небудь зі слуг не куштував страву…

Кінець кінцем старий Ятер повідомив про своє бажання зустрітися з родичами своєї обраниці. Зібрано було карету для поїздки до Південної Столиці; наречені відбули, прихопивши з собою декілька скринь добра, серед них і родинні коштовності, і не міфічні, як у панночки, а справжні-справжнісінькі.

За тиждень після від’їзду закоханих до замку повернувся посланий з бароном слуга (той самий Пер). За його словами, барон геть з’їхав з глузду, жбурлявся важкими предметами і вимагав забратися з очей. Перелякана прислуга ретирувалася – краще втратити місце, аніж позбутися життя. До замку Пер повернувся сам – через дружину; решта (кучер, кухар, камеристка та два лакеї) вирішили пошукати щастя-долі де-небудь подалі від ласкавого пана Дола.

Час ішов. Через місяць я порадив Ілові обережно поцікавитись: а де, власне?…

Через міську префектуру (поштові голуби, що літають туди-сюди) підтвердився найсміливіший здогад. До Південної Столиці закохані не прибували, ба більше, тамтешня високоповажна родина ні сном ні духом не знала ні про яких мандрівних пограбованих панянок. Бідолашним голубам доводилось носити вельми холодні, навіть жорсткі послання – а кому приємно дізнатись про авантюрницю, яка використовує для своїх оборудок твоє незаплямоване ім’я?!

Минули два місяці з дня баронового від’їзду; Іл прийшов по допомогу до мене. Пам’ятаю, тоді я багатенько витратив на різноманітні пошукові процедури – розпустив по дальніх околицях побігайків та язиканів, запитував стариганеві речі, що їх приніс Іл, – усе дарма; щоб не знизити свого авторитету перед молодим Ятером, довелося збрехати, що батько його придбав дорогий оберіг проти магічного ока. Іл ще, пам’ятаю, спитав, скільки коштує такий оберіг. Я назвав ціну навмання – таку несосвітенно велику, що Іл мені одразу повірив…

Тоді молодий барон призначив нагороду за будь-які відомості про свого батька. Знайшлись охочі прибрехати й отримати грошенята задурно: таких гнали від воріт батогом. Справжніх відомостей не міг дати ніхто: старого Ятера з молодою нареченою мов драконом злизало.

За півроку Іл увійшов у права спадкоємця. Ще за чотирнадцять місяців старий барон постукав у ворота власного замку, і його зустрів ошелешений Пер…

Рогом вилізла їм ця зустріч. Обом.

– Дівка, – повторив я задумливо. – Як її звали?

Іл де Ятер покривився:

– Ефа.

– Ефа, – повторив я пригадуючи. – Гарне ім’я… Її шукали, Іле. І не знайшли. Тепер, майже через два роки, – і поготів…

Ятер насупився. Витягнув із кишені й поклав переді мною на стіл яшмовий кулон; хижа мутноока морда була вкрита чорною кіптявою і майже невидна, але я пам’ятав чудово кожну її рисочку, що-що, а пам’ять у мене професійна…

На мить мутноока морда відступила вбік, а на її місці проглянуло безпомічне старече лице – дядько Дол, тільки багато років по тому. Як ти змінився, мій добрий дядечку…

Якийсь час я добирав слова. Треба було сказати коротко й переконливо – при тому що я чудово знав, як нелегко переконувати в будь-чому баронів Ятерів. І то в такій ситуації.

Добре б узагалі відкласти розмову на потім. Хай він забуде цю картину – батько, що згоряє перед його очима. В Іла міцна натура й здорові нерви…

…А я, цікаво, коли-небудь цього позбавлюся? Запаху смаленого м’яса, такого реального, що годилося б заткнути ніздрі?

– Так, – сказав я, дивлячись на закіптюжений кулон. – Мені все-таки гадається, що, хоч лихі язики й не страшні тобі – треба б їх про всяк випадок повкорочувати. Давай завтра, перед похороном, я потихеньку твоїх слуг…

– Це моя справа, – сказав Іл аж надто гостро, майже грубо. – Я до тебе… я з тобою про інше. Що ти скажеш про цю річ?

Я покривився, вирішивши цього разу пустити його непоштивість повз вуха.

– Бач, Іле. Цю річ… виготовив великий маг. Вона має в собі відблиск чужої сили, чужої волі…

У камінчику було щось ще, я сам не розумів, що це таке, та Ілові в своїй некомпетентності зізнаватися не спішив.

– Я так і думав, – сказав Іл з огидою. – Що це чаклунівська цяцька…

– Думаю, він уже не загрожує, – сказав я м’яко. – Він тепер так і буде… безсило вишкірятись. Що ти ще хотів дізнатись?

– Батька заманили до пастки якісь чаклуни, – прошепотів Іл зі свистом. – Я знав, Хорте, я відчував…

У голосі його бринів справжній біль.

– Який ти непослідовний… – пробурмотів я.

– Що?

– Ні, нічого, вибач… Іле, заспокойся, будь ласка. Ти до кінця виконував свій синівський обов’язок, не ти винен, змінити вже нічого не можна…

– Мовчи! – гаркнув Ятер, і світильники під стелею спалахнули нестерпним білим світлом. – Ти… та заткни ці свої каганці, таж неможливо розмовляти!

Я клацнув пальцями, наказуючи світильникам пригаснути й не реагувати більше на звуки. Іл, розпаляючись усе більше, продовжував:

– Якась жаба заманила батька до пастки… Якась чаклунівська паскуда, пробач, Хорте, але якась чаклунівська сволота відбила татові глузд, та ще знущаючись цяцьку навісила… Вогонь цей… Чи сам Пер прогрішив, чи сам батько свічку перекинув, чи це вони глузуючи все так улаштували, щоб я…

Він замовк і подивився на свої долоні. Страшнуваті були руки – після того, як довелося гнуть розпалені ґрати.

– Іле… – почав я примирливо. – Подумай. Хто – вони? З дівкою він поїхав, авантюрниця його обдурила, обікрала, зіллям обпоїла… і кинула. Трапляються такі діла, сам знаєш…

– І це, – кулак упав на стіл поряд із кулоном, – це теж дівка йому навісила? Га?

Я знизав плечима:

– Хтозна. Може, й дівка.

– Таж ти сказав – здоровий чаклун це зробив.

– Я сказав – великий маг…

Очі Ятера люто звузились:

– Ти сказав… Виляєш. Крутиш. А я цього діла так не кину. Якщо ти, чаклуне, зараз відмовишся… жаба нам свідок, я іншого знайду. До столиці поїду, золотом заплачу, та цього діла так не кину й власника цієї цяцьки знайду! Чуєш?!

Він накручував себе, навмисне злив. Він сам себе переконував, що страшна загибель батька збурює в ньому синівський гнів і бажання помститись; насправді вже завтра вночі він міцно спатиме, і безумний старий, що згоряє живцем, не насниться йому.

Насниться – мені.

– Не мій клопіт, – пробурмотів я відвертаючись. – Іди, шукай… Але ніхто не візьметься розшукувати людину, яка виробляє такі кулони. Це небезпечно, вибач.

Запала тиша. Світильники, не сміючи реагувати на тишу, горіли так само рівно; кабаняча морда з темної яшми вишкірялася на столі, в оточенні винних патьоків, мені навіщось пригадалося заляпане кров’ю осіннє листя, вепр, що вмирає на пухкій землі…

Той самий, чиє опудало тепер припадає пилом у мисливській залі Ятерів, той самий, що скоро стане здобиччю молі.

– Хорте, – сказав Ятер, коли мовчання стало зовсім уже тяжким. – Хорте… Пам’ятаєш, як я тебе з колодязя тягнув?

Я покривився.

…Нам було років по тринадцять, Ілів батько був у від’їзді, а тому нам удалося майнути на нічну риболовлю. Ні до якої риби, звісно ж, не дійшлося – ми всю ніч купалися, смажили м’ясо на рожні, пили пиво й дуріли, а над ранок я здобувся на феєрверк.

В околишніх селах досі ходять легенди про це видовище. Я вивернувся весь – запустив у небо всі мої уявлення про свободу, силу й красу; я страх як пишався тим, що вийшло, і шкодував тільки, що цього не бачить батько. Іл був уражений моїм мистецтвом до глибини душі – його наївна радість так розсмішила мене, що останній вуглик я запустив баронету в штани.

…Ми розсварилися на все життя. Зі слізьми на очах Іл називав мене скотиною, самозакоханим поганим чаклуням; я знизав плечима і, мугикаючи пісеньку, пішов додому.

У дорозі мені трапився колодязь.

Певно, сама доля відплатила мені. Бо коли, зойкаючи на всі голоси й насолоджуючись відлунням, я нахилився над цямриною особливо сильно – ноги мої ковзнули з вологого від роси каменя, і я перекинувся в чорну безодню.

Луна підхопила тепер уже справдешній зойк.

Упав я відносно вдало – принаймні шию не зламав і не знепритомнів, а значить, і оптимізму не втратив. При мені були мої замовляння – я міг скинути ланцюга, закріпленого на коловороті, міг піднятись, як муха, по прямовисній стіні, міг, у разі невдачі, прикликати людей собі на допомогу…

Ось тут мені виліз рогом той феєрверк. Виявилося, що сил, потрібних навіть для найслабшого замовляння, у мене не лишилось.

І ось коли я зрозумів це – настала одна з головних хвилин мого життя. Життя вродженого мага тринадцяти років, улюбленця долі, переконаного, що світ існує тільки для нього.

Холод. Темрява. Жах смерті.

Я мав борсатися в крижаній воді, поки яка-небудь рання господарочка не збереться набрати водички, а до цього, за найоптимістичнішими розрахунками, залишалося години зо три; тим часом почало судомити. Плавав я непогано, та холодна глибина колодязя, здавалося, засмоктувала мене, а вхопитися за слизькі стінки не було змоги – руки зривались, нігті обламувались. Охоплений болем і панікою, я взявся кричати щосили – горлати, надсаджуючи горло, з останніх сил кликати на допомогу, і мої крики вже переходили в булькання…

Хто мене почув? Звичайно, Іл де Ятер, тринадцятирічний Іл, якому я півгодини тому підкинув жару до штанів.

Коли я побачив людське обличчя над собою – моя радість була тоді такою ж шаленою, яким глибоким було розчарування. Я впізнав недавнього товариша; я ждав, що він скаже єхидним голосом: що, догрався, чаклунчику? Ти поборсайся, а я подивлюсь, як ти тонеш, добре?

Я знав, що він щось таке скаже. Тому що сам, на його місці бувши, сказав би так.

– Зараз, – хрипло сказав Іл, з котрого я й до цього знущався часто й з утіхою. – Тримайся, тільки тримайся, я ланцюга скину…

Я тонув.

Ланцюг упав поруч, та я не міг уже підтягнутись. Усе, що я міг, – схопитися за нього зубами, залишивши ніздрі над водою.

– Я спускаюся… Я спускаюся, Хорте…

Іржавий ланцюг не був пристосований для того, щоб витримувати вагу вгодованого тринадцятирічного підлітка, яким був молодий Ятер. Важке дихання мого товариша заповнило собою колодязь; на мене стали падати грудки глини з його чобіт.

Метал був солоний, із присмаком крові. Цей присмак я запам’ятав на все життя.

Іл пірнув у воду поряд зі мною. Його пояс уп’явся мені в пахви; прив’язавши мене, Іл став підійматись, тепер на мене падали холодні краплі, і важке дихання знай зривалося в приглушений стогін…

Потім ланцюг перестав смикатись, і завищав коловорот. Іл був сильним хлопчиком, а я, на щастя, був худорлявий. Йому вдалося витягнути моє задубіле розмокле тіло.

Усе це я пам’ятав уже уривками.

Ліхтар у його руках. Лице, освітлене цим ліхтарем, скривавлені долоні, налякані, співчутливі очі:

– Ти живий?…

Ті самі очі дивилися тепер з обличчя молодого самодура, грізного барона Ятера:

– Пам’ятаєш?

– Пам’ятаю, – сказав я, відкидаючись на спинку крісла…Кажуть, у деяких родинах досі шанують Закон Терезів.

Тобто дикунську традицію давніх часів, коли людина, чиє життя врятували, ішла до рятівника мало не в рабство, поки не трапиться можливість поквитатися… Дивно жили наші пращури. І дивовижно, що, корячись таким безглуздим традиціям, вони не тільки вижили, а й нащадків наплодили… Це що ж виходить – з тринадцяти років я, вроджений надступеневий, виявився б боржником якогось провінційного барончика?

– Я все пам’ятаю, Іле…

Люте обличчя мого співрозмовника зробилося по-собачому благальним:

– Ну?…

– Я все пам’ятаю… Але я не візьмусь. Вибачай.

Скажений білий погляд був мені за відповідь.

* * *

ЗАДАЧА № 69: Маг першого ступеня надсилає послання на відстань 1000 км. На яку відстань надішле таке саме послання маг другого ступеня за умови, що енерговитрати обох на поштове замовляння однакові?

* * *

Ось уже два роки минуло відтоді, як я відпустив останнього слугу – будинок, двір і город обслуговували мене без сторонньої допомоги. Складну систему заклинань наклав за моїм замовленням один дуже хороший призначений маг – не тому, що я не впорався, а тому, що побутові проблеми має вирішувати фахівець; таким чином я позбувся потреби самостійно стягати чоботи – і заразом дістав можливість проводити життя в благородній самотності.

Години зо дві після того, як Ятер пішов, я сидів у вітальні, грав світильниками, імітуючи феєрверк, і пив холодну воду.

Утрачати друзів прикро. Навіть коли вони не друзі давно, а просто добрі знайомі, і навіть якщо прекрасно розумієш, що іншого виходу нема. Я не міг не відмовити Ілові, але навряд чи молодий самодур коли зрозуміє мою правоту.

Це тут, у провінції, я виконую функцію великого й жахливого, й землі навколо тремтять від самого мого імені. Правильно, що тремтять; адже світ – як ми знаємо з географії – широкий, у світі водиться багато всякого… не проти ночі буде згадано, і вимагати від мене, щоб я ліз із рогатиною в чуже гніздо, – безглуздо, я ж не кат собі.

Відходячи, Іл відпустив їдке слівце про мої магічні здібності. Він був схожий при цьому на розпусну бабу, яка всяку цнотливість вважає за чоловічу неспроможність…

Близько четвертої години ранку я таки зібрався спати. Піднявся нагору, та, ідучи до спальні, забрів ще й до кабінету – і, як виявилось, не випадково.

Скло тремтіло. У вікно били ніби мокрою ганчіркою. Купою ганчірок – важких, наполегливих; я не одразу зрозумів, у чому річ, а зрозумівши, поспішив розкрити і вікно, і штори. Як довго вони вже б’ються?!

Нічні метелики. Їх залетіло сотень п’ять, не менше; світильника, якого я поставив на стіл, одразу стало не видно – так обліпили його чорні оксамитові крила.

Запахло смаленим. Я копався в шухляді столу, шукаючи записника; мружачись, прочитав вигадливе поштове замовляння, яке досі не спромігся вивчити напам’ять, – може, лінь тому причина, а може, інстинктивна нелюбов уродженого мага до вигадок призначених.

Метелики, вмить утративши інтерес до життя, опали на підлогу, мов осіннє листя. Я закашлявся від здійнятого в повітря пилку; чорні тіла вкривали килим, ще й не просто вкривали, а візерунком. Складаючись у текст повідомлення.

Я обійшов кімнату – вздовж стіни, щоб не наступити на текст. Знов запалив світильник, і ще один, під стелею. Повернувся до столу. Узяв папір, умочив у каламар перо, готовий спершу переписати повідомлення, а тоді вже розбиратися.

«Високоповажаний уроджений магу Хорте зі Таборе! Закритий Клуб Кари повідомляє вам, що на останньому розіграші одноразових заклинань на ваше ім’я випав виграш. Ви дістали право на одноразове використання Кореневого Заклинання Кари… Для отримання призу вам слід прибути до правління Клубу не пізніш як першого вересня. З собою мати членський квиток з позначкою про сплату внесків.

Вітаємо!

Лічильна комісія».

* * *

«…Ви зібрались до Північної Столиці вперше за останні десять років, а можливо, і вперше на віку. Ви розгублені: як під готуватись до поїздки, що покласти в дорожню скриню, як поводитись, щоб не видатись непоправним провінціалом?

Заспокойтесь. Північну Столицю щодня відвідують сотні приїжджих магів, у всіх у них виникають схожі проблеми, і майже всі їх успішно вирішують. Прислухайтесь до наших рекомендацій – і нічого не бійтесь!

По-перше, документи. Якщо ви член якого-небудь магічного клубу – візьміть із собою членський квиток. Якщо ви призначений маг – візьміть свідоцтво про ваше призначення й надання магічного ступеня. Якщо ви вроджений маг – візьміть будь-яку гральну карту й на її лиці напишіть кров’ю власне ім’я (червоне чорнило теж згодиться, однаково для вас, уроджений, будь-який документ – пуста формальність).

Якщо на вулицях міста вас попросять пред’явити документи – ні в якому разі не хвилюйтеся й не соромтеся, а також не ображайтеся й не сердьтеся. Не треба вивергати полум’я чи перетворювати вартових на свиней – люди на службі, проти вас вони нічого не мають і, вивчивши ваші

документи, найпевніше ввічливо побажають вам удачі в усіх справах. Та якщо ви станете чинити їм опір, вони, звичайно, не зуміють утримати вас, однак у той-таки день вам доведеться поспіхом покидати Північну Столицю, щоб не зустрітися лицем до лиця з королівськими магами на службі порядку. Що потужніша влада, то потужніші маги їй служать, а влада короля Ібрина в столиці все ще вважається дуже міцною…

(Якщо ви консерватор і всяку службу вважаєте принизливою для мага – просто візьміть до відома, що в наші дні не всі додержуються традиційного погляду).

Повернімось до наших збирань. Документи готові; потурбуйтесь про одяг. Не варто тягти з собою до столиці весь свій гардероб, однак деякі потрібні речі просто мусять знайти місце у вашій скриньці.

Неодмінно візьміть два чорні плащі до п’ят: один оксамитовий – для урочистих нагод, другий шкіряний – на випадок негоди. Накладні срібні (золоті) зірки для плаща та для капелюха (якщо ви захочете вступити до клубу, без срібних зірок вам не ступити й кроку). Якнайбільше непротирних штанів і замовлених проти поту білих сорочок; тепла білизна й піжама з начосом – у столиці весь час дмуть холодні вітри, а в готелях не вщухають протяги… Утім, якщо ви подорожуєте влітку, білизну треба брати тонку, а капелюх – світлий, крислатий.

Заздалегідь замовте поштою карту столиці. Вивчіть назви центральних вулиць і головних майданів, а також їхнє розташування; заздалегідь поміркуйте, у якому готелі вам хотілося б зупинитись. Запам’ятайте: нема нічого жалюгіднішого, ніж маг, що безпорадно крутить головою посеред перехрестя.

Прихопіть із собою так багато грошей, як тільки можете. Північна Столиця не любить бідняків…»

* * *

До Клубу Кари років двадцять тому вступив мій батько. Якась була незрозуміла історія; незлостивий і загалом сумирний, тато раптом страшенно захотів скористатися замовлянням Кари, і не яким-небудь похідним, а саме Кореневим. Підозрюю, це якось було пов’язано з материним поганим настроєм; підозрюю, що батько ревнував, і точно знаю, що ревнував зовсім дарма. Проте вступний внесок – немалий! – було заплачено, і батько не став виходити з клубу, коли його темні пристрасті вгамувались. Навпаки – в розмові зі знайомими досить було мовити, що «на останньому розіграші в Клубі Кари…», як усі обличчя ставали перебільшено уважними.

Потім виявилось, що простіше вкусити свій лікоть, аніж реально виграти Заклинання. Батько з гіркотою казав, що засновники клубу – шахраї, що вони обдирають рядових членів, що замовляння Кари – як в’язанка сіна під носом дурного віслюка: він тягнеться, іде, а в’язанка віддаляється… Проте вже сплачених грошей було шкода. Батько перестав бувати на розіграшах, та внески продовжував платити; після його смерті я вспадкував членський квиток і теж заплатив, пам’ятаю, за декілька років…

Милостива сово, а за скільки ж років у мене не плачено?! Доведеться робити витрати, та ще й які!..

Я клопотав собі голову всякими дурницями, порпався в скринях, намагаючись відшукати парадний костюм, чорний із золотом плащ і відповідний нагоді капелюх. Я ходив по дому з безглуздою усмішкою, а всередині мене все натягалася й натягалася солодка струна.

Заклинання Кари!..

Я уявлення не мав, кого й за що збираюся карати. Але Кореневе заклинання! Те саме, володіння яким – нехай тимчасове! – дарує справжню всемогутність. Я, провінційний маг, – усе-мо-гу…

Кінець кінцем струна натяглась до краю. Покинувши скрині розкритими й речі розкиданими, я вийшов на ґанок і потягнув носом повітря.

Світало. Запізно для справжніх пригод, та я знав, що не дотерплю до вечора.

Я озирнувся. Швидке звичне замовляння, земля кинулася до мене назустріч, я зручно спустився на чотири лапи й покрутив, обвикаючи, хвостом.

Прослизнув у діру в паркані.

Чорним струмком зринув з гори – туди, де ще спало в передсвітній каламуті найближче село.

Так, посуха. Пробираючись по городах, я помітив, як пожовкло бадилля.

У курнику було тихо. Давнішні діри в стінах ретельно забиті; це ви дарма, мужички. Не буває курників зовсім без дір…

За хвилину мій рот уже був залитий кров’ю й заліплений пір’ям. Дурні курки не встигали прокинутись; перш ніж забрехав перший собака, я перегриз десь півдесятка горлянок. П’яний від щастя, тягнучи за собою тушку молоденького півника, я сунувся назад у діру; здобич довелося тут і кинути. Дивуючись нерозуму собак, я війнув у посохлі зарості за сараєм і, давши гаку, підкрався до села знову – з іншого кінця. І все повторилось; я пішов тільки тоді, коли запахло димом, собаки очманіли й тонкий голос, майже дівчачий, заголосив з підвиваннями на все село:

– Тхір! Ой, люди, знову тхір!

Через поле я забіг на гірку, до себе. Довго терся боком об поріг; потім піднявся на дві ноги і, похитуючись, зовсім щасливий, поплівся до спальні.

Підіймалося сонце.

* * *

Вони прийшли, напевно, всім селом. Похмурі. Налякані. Злі. З дохлими курми в руках; курей було, як мені здалося, штук п’ятдесят.

Заступили собою весь простір перед ворітьми; за хвіртку пройшла делегація на чолі з комісаром, призначеним магом третього ступеня (насправді четвертого).

Ніхто нічого не казав. Усі дивились на мене. Важко. Докірливо. То на мене, то на пір’ячко, що не знати як прилипло до мого ґанку. Руденьке й біленьке пір’ячко в бурих плямочках.

Добре, що я встигнув, піднявшись із ліжка, умитись. Очистити від закипілої крові свій безсоромно усміхнений рот.

Ось і тепер – вони дивляться на мене з люттю й відчаєм, а я ледве втримуюсь, щоб не посміхнутись.

Дивлюся на них. Дивлюся на чисте, без жодної хмаринки, небо.

– Ну, що дивитесь?

Мовчання.

Я кривлюся з фальшивою нехіттю:

– Ідіть по хатах. Пам’ятайте мою доброту… Зроблю.

Вони мовчать, не вірять.

– Зроблю! – кричу я магу третього ступеня (насправді четвертого). – Зроблю, нехай так і буде! Вік пам’ятатимете милість Хорта зі Табора!

Розвертаюсь і йду в дім.

А за півгодини на потріскану землю падає дощ.

Мільйон років тому (початок цитати)

Вільних квартир було багато, бабусі з картонними плакатами просто-таки кидались на новоприбулих, обіцяючи їм усі зручності за сміховинну плату; Стас залишив Юлю з Аліком на лавочці в оточенні валіз, а сам пішов вибирати квартиру і вибрав години через три. Повернувся задоволений і заклопотаний, у супроводі енергійної тітки-маклерки; маклерка рвалася допомагати, спробувала відібрати в Аліка його рюкзачок, та син відборонив своє право чоловіка тягати важке, і тоді маклерка підхопила поліетиленову сумочку з кухлями, кип’ятильником і залишками дорожньої їжі.

Плелись хвилин п’ятнадцять.

Вузька вуличка серпантином вилася в гору – опівдні сонце затопило її всю, і маленькі тіні під парканами геть-чисто були окуповані потомленими собаками. Поряд була пошта, і зовсім поряд – п’ять хвилин крутого спуску – виявився вхід у парк.

Квартирка, схоже, багато років стояла без господаря. Тим краще, сказала тітка-маклерка. Не стануть набридати хазяї, проситися на кухню борщ зварити, проситись до ванної душ прийняти… Хоча який тут душ. Воду в чайнику грієш – і до лійки; утім, навіщо вам душ, ви начеб на море приїхали?

Та й справді…

Аліку, здається, сподобалось. Він миттю познайомився з сусідськими хлопчаками, і вже за півгодини Юля могла бачити, як її син скочується з крутого схилу на чиємусь самокаті – з підшипниками замість коліс. Плодові дерева, що росли в сусідньому дворі, виявилися семирічному хлопчику по коліно – ось яка крута була вулиця; зовсім поряд – здається, тільки простягни руку – підморгували з гілок абрикоси, сливи, яблука.

Юля відійшла од вікна, постояла над розкритою валізою. Квартирка не подобалась – тут пахло чи то комірчиною, чи то поганим готелем; навіть чиста постіль, видобута з постільної тумби, здалася надто вже чужою.

– Де б ти хотіла повечеряти? – спитав Стас.

Вона не знала. Вона взагалі не хотіла вечеряти. Вона так утомилась – довга дорога, жара, дожидання, – що із задоволенням упала б на ліжко й заплющила очі бодай на го дину…

– Влаштуймо святкову вечерю, – сказав Стас. – Знайдемо якийсь пристойний ресторан…

Вона насилу всміхнулася.

Стас був спокійний і певний себе. Він свій обов’язок виконав – містечко за вікнами, квартира – ось вона, і навіть не дуже дорого. Хазяїна ми не побачимо три тижні, каструлі на плиті, чайник електричний, вікна виходять на схід, і, якщо добре висунутись, можна навіть побачити краєчок моря.

– Заморилась?

За вікном кричали хлопчаки. Хтось уже ревів – не Алік, дякувати Богу, не Алік; Юля кинулася до вікна, але Стас утримав її:

– Самі розберуться…

Піймав її за руку. Пригорнув до себе; від Стаса пахло домом. Розкошуючи в цьому запаху, Юля притислась обличчям до твердого, надійного, обтягнутого чистою футболкою плеча. Утома осіла, мов сніговик, підтанувши.

– Поклич малого… Його теж треба перевдягнути…

– Аліку! – Юлі ніяково було кричати на всю вулицю, тому крик вийшов ні те ні се – не нахабний, та й не делікатний. – Ходімо вечеряти!

Вони знайшли кафе – звичайне, яких багато. Із динаміка лився солодкавий попсовий потік – «люблю-не люблю, любиш-не любиш»; у маленькому фонтані навіщось мокли пластмасові квіти. Юля одразу й назавжди забула, що вони їли і яке вино пили, – через утому вся вечеря здавалась їй змазаною, ніби недбалий відбиток пальця на мутному склі…

Тільки в парку – після вечері вони пішли прогулятись – вона нарешті отямилась. Тільки в парку змогла нарешті зрадіти; на вечірньому небі темніли брили магнолій, лежало під зірками нерухоме озеро, по якому двома привидами линули мовчазні лебеді. У залізній клітці ув’язненим росло нещасне дерево араукарія; ліхтарі не горіли, та страху не було. По темних алеях бродили щасливі, іноді підпилі люди з ліхтариками, і перед кожною компанією повзла по землі біла пляма світла…

У темряві Алік знайшов світлячка. Довго милувався теплим вогником на долоні, міркував, як візьме світлячка з собою, до міста, й покаже в школі дітям; потім, бажаючи роздивитися кузьку ще краще, навів на неї промінь свого ліхтаря – і, на секунду розгубившись, поспішив віднести світлячка у кущі. Ще й руку довго витирав об штани; Юля сміялась. Це ж треба, такий милий вогник у темряві – і така бридка комашка при світлі…

Потім вони повернулися до найманої квартирки, поклали Аліка спати й довго стояли на балконі, слухаючи віддалений шум моря, поклавши голови одне одному на плечі, як коні.

* * *

Юля провела пальцем по борозенці ключа – він тут засувався в замок якось дивно, догори дригом – і з третьої спроби відімкнула голі, не оббиті дерматином двері.

Вони відправились на пляж, а захисний крем забули. І згадавши про це, Юля кинулася назад, полишивши Стаса й Аліка повільно спускатись по крутих кам’янистих сходах…

Після свіжого повітря запах маленької квартирки знову прикро вразив її.

Вона знайшла крем – на самому дні валізи, наче на вмисне.

На секунду затрималась, щоб глянути на себе в дзеркало. Така прикмета – якщо доводиться повертатись, подивись на своє віддзеркалення, і невдача помине тебе…

Не сподобалася собі. Заклопотане (здається, відпочивати приїхали?) бліде обличчя під козирком дешевої пляжної кепки. Дзеркало в передпокої теж було своєрідне – тьмаве, овальне, у древній латунній рамочці.

Юля осміхнулася над силу. Ото ще, дзеркало їй не подобається… Вони приїхали в найкращий на землі куточок, вони живуть поряд із морем – а їй не подобається дзеркало!

І, з третьої спроби замкнувши двері, вона кинулась наздоганяти Стаса й Аліка, а ті відійшли вже досить далеко, і засапаній Юлі не раз і не два доводилося запитувати в засмаглих перехожих дорогу до міського пляжу…

При вході на пляж сидів, торгуючи трьома лакованими шишками, статечний дідок у білій панамі.

Пляж виявився маленьким, велелюдним, не дуже чистим, усіяним незручною грубою рінню; Алік, кульгаючи, дібрався до води, плюхнувся – і з криком вилетів на берег: одразу ж за лінією прибою сизим фронтом стояли медузи.

Юля якось знайшла вільну місцинку, розстелила підстилку, але кінець пляжного парасоля ніяк не бажав устромитися в каміння – з таким самим успіхом можна було б довбати асфальт. Мовчки підійшов Стас; насів, округлюючи м’язи, – сталева ніжка зі страшним скреготом провалилася вниз і міцно стала в камінні. До першого пориву вітру, як здалось Юлі.

Так само мовчки вона розкрила парасоль. Маленька тінь у формі еліпса накрила підстилку; Юля сіла, підібравши коліна до підборіддя, а поруч усівся Стас.

– Ну, що ти насупилась? – спитав утомлено. – Що тобі не подобається?

– Медузи, – із зітханням зізналася Юля.

– Нічого, не останній-бо день… Завтра вони підуть.

Сказав упевнено, так, ніби сам мав владу насилати й відкликати медузячу армію. Витрусив із пляжної сумки матрац. Усівся надувати його; дивлячись, як закругляються в’ялі зелені боки, Юля раптом заспокоїлась. Усі побутові негаразди, людний пляж, бузкові драглисті тіла – дрібниці, нікчемні дрібниці, як порівняти з літом, з морем, відпусткою, якої чекали цілий рік, до якої відлічували дні…

Сидячи під вицвілим парасолем, Юля дивилась, як Стас висаджує Аліка на матрац біля самого берега. Як Алік підбирає ноги, боячись медуз; як Стас мужньо входить у воду по пояс, по груди, відштовхується й пливе в медузячому бульйоні, Алік щулиться на матраці й схвильовано кричить… І от уже фронт прорвано, матрац погойдується на чистих хвилях, Стас плаває навколо з виглядом голодної піраньї, Алік кричить тепер уже захоплено й стрибає з матраца у воду, а товста тітка на підстилці, що поряд, похмуро косить очі на Юлю. Як можна дитину відпускати на глибоке, та ще й з батьком, читається в її несхвальному погляді; Стас махає Юлі рукою, Алік, відфоркуючись, махає теж, Юля махає у відповідь…

Медузи пішли за два дні – просто тому, що море раптом остигло до плюс дванадцяти градусів.

Нараз з’явилося багато часу, бо сидіти на пляжі не купаючись Стас категорично відмовився, й Алік підтримав його, та і Юлі стирчати під парасолем таки набридло; і ось, підснідавши черговими сосисками в черговій забігайлівці, вони пішли досліджувати парк.

Бабця з червоною пов’язкою на рукаві сиділа під неосяжним платаном – стежила за порядком, торгувала все тими ж незмінними лакованими шишками. Циркулювали, як вода, екскурсанти; коли чергова їхня хвиля відкочувалася до автобусів, можна було спокійно поблукати по алеях, галявинах, тінистих або сонячних доріжках.

Самотній лебідь сичав на собаку – собака навіщось оббігав озеро, лебідь переслідував його, витягнувши шию, і сичав, як кіт.

Хлоп’ята тичкою виловлювали монетки з чорної й прозорої, мов срібне дзеркало, води. На одному кінці тичини кріпився магніт, на другому – грудочка жуйки; грошенята, непідвладні магніту, ловили на жуйку або витягали сачком. Алік спостерігав зачаровано, та йому «порибалити» не дозволили. А тут ще й тітка-екскурсовод закричала з протилежного берега, засварилась, обурена хуліганською хлоп’ячою діяльністю…

Стас без кінця фотографував – Аліка з лебедем, Юлю з двома лебедями, Аліка під платаном, Аліка під водоспадом, Юлю над водоспадом, на тлі гір, на тлі палацу, ще на якомусь тлі; інколи Юля забирала з його рук фотоапарат, він був теплий. Вона ловила у видошукач обидва усміхнені обличчя – чоловікове й синове – і щоразу знову дивувалась їхній схожості. Алік був зменшеною копією Стаса…

Куди цікавіше, ніж клацати фотоапаратом, було спостерігати, як знімають інші. Як розташовують дітей на тлі водоспаду, виставляють їм уперед то праву, то ліву ногу, репетирують усмішку, лають у разі невдачі й починають усе спочатку, а до всього звиклі малі витримують «фотосесію», поглядаючи на все знудженими очима, не забуваючи за командою відтворити на обличчі «кіношний» білозубий оскал…

Кумедно.

У парку було насправді добре. Легко на серці; напевно, люди, сто років тому вибираючи місце для кожного каменя й кожного дерева, були під владою натхнення. Напевно, бездіяльні курортники, яких щодня привозили сюди височезні чадні автобуси, якимось чином почували це й переймали своєрідний ритм щасливого парку…

– Жіночко! Відійдіть убік, будь ласка!

Юля здригнулася. Сказано було не їй, та в голосі було стільки роздратування, що навіть ті екскурсанти, до яких ні як не можна прикласти слово «жінка», закрутили головами.

Товстошиїй, у білих шортах бичок фотографував свою подругу – як і заведено, по стійці «струнко» навпроти клумби. У кадр потрапила якась випадкова пані – її й погнали, причому слова «будь ласка» ніяк не могли пом’якшити безцеремонну нахабність наказу.

– Прошу, – процідила жінка крізь зуби й повільно, з виразом огиди на лиці відійшла.

– Ще й сичить, – пробурмотів фотограф. – Ходять тобі тут усякі Маньки з пивзаводу…

– Що?!

– Ну або з майонезної фабрики, звідки ти там приїхала…

Фотографована подруга хихикнула.

Юля здивувалась. Магнолії, небо та море внизу, лілеї в басейні, самшитові кущі – усе це настільки відрізнялося від звичного хамства страховища в білих шортах, ніби в злагодженому симфонічному оркестрі знайшовся п’яний, синій, у мокрих штанах музикант.

Незнайома жінка теж була вражена. І – не зуміла пропустити слова повз вуха. Вона зашарілася – вмить; здається, на очах у неї навіть виступили сльози.

Стас ступив уперед. Юля не встигла злякатися – Стас щось сказав Білим Шортам, ті відповіли добірною лайкою, фотографована подруга радісно засміялась на тлі куща. Стас іще щось сказав – кругла голова Білих Шортів раптом налилася кров’ю, Юлі здалось, що ще мить – і цей ясний день затьмариться, окрім хамства, ще й мордобоєм…

Але минулось. Подіяли крижаний спокій Стаса та його залізобетонна певність – без краплі зайвих емоцій, без гарячковості або агресії. Напевно, в цю мить він більше ніж завжди був хірургом, хірургом до самих кісток.

Білі Шорти ще довго лаялись і бризкали слиною, а Юля, мертвою хваткою вчепившись у Стаса і в притихлого Аліка, гордо ступала алеєю вниз. На них поглядали радше зацікавлено, ніж схвально; навколо Білих Шортів та його подруги утворився порожній простір – карантин.

І вже біля хвіртки їх наздогнала та сама незнайома жінка.

(кінець цитати)

Розділ другий

Цікава геральдика:

Глиняний бовван на чорному тлі

Я не був у клубі років п’ять, не менше. І приблизно стільки ж не був у місті; метушня завжди діяла на мене гнітюче. Ось і тепер – просто за міською брамою в мене почала боліти голова.

Клуб розташовувався в самому центрі, трохи вище за ринкову площу, навпроти палацу для публічних розваг. Вхід до будівлі клубу прикрашали два бронзові грифони – і якщо один напівлежав, поклавши голову на кігтисту лапу, то другий розгорнув крила й роззявив рота, готуючись атакувати. Сходинки ґанку були положисті, рожевого мармуру. Двері погодились відчинитися тільки після значного з мого боку зусилля; я ступив усередину – праворуч виявилося дзеркало, і на секунду я побачив своє відбиття: чорний плащ до підлоги, чорний капелюх, розшитий зірками, усе відповідно до протоколу. Різні очі – праве синє, ліве жовте. Вторинна ознака вродженого мага проявилася в моєму випадку вже надто яскраво – у батька, приміром, обидва ока були голубі, відмінність полягала у відтінку.

– Як ся має ваша сова?

Я розвернувся.

Старигань був сивий, мов зріла кульбабка. Праве око каре, ліве – каре з прозеленню; обидва гляділи з професійною доброзичливістю:

– Молодий пан – член клубу чи тільки бажає вступити?

Я зняв із шиї шкіряну торбинку для документів. Витягнув членський квиток, поводив перед носом дідка:

– Сова почувається добре. Моє ім’я Хорт зі Табор, я хотів…

– Як плине час, – сказав дідок, й обидва його ока застелило легким серпанком. – Я, вельмишановний пане, пам’ятаю, як радів ваш батько вашій щасливій появі на світ… А ваша бідолашна матінка! Після стількох утрат, у такому зрілому віці – нарешті вдалі пологи…

Я насупився. Не люблю, коли сторонні виявляються посвяченими в інтимні таємниці нашої родини. Тим більше не люблю, коли про ці таємниці патякають.

– Скільки вам? – спитав дідок з чарівною усмішкою. – Двадцять п’ять?

– Дозвольте мені пройти до правління, – сказав я крижаним тоном.

На полірованій стійці гардероба застиглою калюжкою лежав пташиний послід. Судячи з екскрементів, здоров’я сови, що залишила їх, було в повному порядку.

* * *

Востаннє я платив внесок двадцять п’ять місяців тому; тепер мій борг улігся золотою гіркою на чорному оксамиті столу. Пан голова правління кивнув панові касиру – мої грошенята перемістилися зі столу в мішечок, а потім у сейф.

– Отже, пане зі Таборе, ви отримуєте у свою волю Кореневе Заклинання – з умовою, що його буде реалізовано протягом шести місяців. Якщо по закінченні цього терміну ви не скористаєтеся своїм правом – його, тобто право, у вас вилучають, а на кару забороняють брати участь у наступному розіграші.

На плечі в голови правління тупцялася пристаркувата, бувала сова. Розплющила одне око, плюснула в мене жовтизною сонного, зневажливого погляду – і зажмурилася знов.

– Заклинання вимагає значного зусилля, використання його має обмеження за ступенем… утім, вам, пане зі Таборе, як надступеневому вродженому, ця частина інструктажу не знадобиться. Розпишіться – й отримаєте муляж…

Голова правління нахилився, відкриваючи шухляду столу; сові довелося трохи розгорнути крила, щоб утриматись на його плечі.

На чорний оксамит лягла грубо зліплена глиняна статуетка – непропорційна людська фігурка. Довгаста голова була такого ж розміру, як решта тулуба; коліна й лікті потвори були трохи зігнуті, спина – пряма.

Я здригнувся – такою силою віяло від цієї непоказної, загалом, штукенції.

– Муляж одноразовий, для ініціації замовляння треба зруйнувати його цілість, тобто відламати голову. Караний може бути тільки один, він має перебувати в межах прямої видимості, Кара здійснюється один раз, під час безпосереднього торкання потилиці муляжу вмикається режим обвинувачення – тобто ви маєте чітко, бажано вголос, назвати вину, за яку буде Кара. Увага! Названа вина має достоту відповідати справжній провині, у разі неправдивого звинувачення замовляння повертається проти каральника! Караючи, ви точно маєте бути абсолютно впевнені, що названий злочин скоїв саме караний суб’єкт! Інакше – страшна смерть!

Голова патетично підняв голос – так, що сова на його плечі знову розплющила одне око.

– З того моменту, як підпис власника Кари з’являється у відповідному розписі, – голова ніжно погладив сторінку товстої магічної книжки, – і протягом шести місяців, або до моменту порушення цілості муляжу, право на здійснення Кари має власник і тільки він. Якщо стороння особа порушить цілість муляжу – магічного акту не відбудеться, стороння особа загине, а власник утратить своє право на Кару. Увага! Після початку процедури Кари – тобто з моменту, коли муляж опиниться безпосередньо в руках каральника – каральник перебуває в режимі зниженої вразливості. Це значить, що будь-яке шкідливе діяння на нього буде ускладнене, а сама спроба такого діяння поєднана із загрозою для життя нападника, – голова задумався, мов намагаючись збагнути смисл щойно сказаних слів.

– Вина має бути домірна передбачуваній Карі? – хрипло спитав я.

Голова помовчав. Дозволив собі усміхнутись:

– Та що ви, шановний зі Таборе. У практиці цього замовляння був випадок, коли людину покарали на смерть за пролиту каву… Тобто покараний справді її пролив, ви розумієте?

Сова на його плечі випустила здушене «хи-хи». Мені зробилось прикро.

– …І було, на жаль, декілька випадків, коли вельми недурні люди ставали жертвою власної помилки. Один ревнивець здумав покарати гаданого коханця дружини… але фатально помилився. Між тим чоловіком та маговою дружиною справді була змова, тому що дружина курила люльку потай від чоловіка, а той один постачав їй тютюн… Якби власник Кари вимовив у вироку – «за тютюн», караний помер би. А так – помер каральник… А інші випадки такого кшталту… А… – голова засмучено махнув рукою.

– Чи можна покарати мага? – спитав я з похололим серцем. – Якого ступеня?

– Будь-якого, – проникливо повідомив голова. – Це ж Кореневе замовляння, ви маєте розуміти…

– Члени Клубу Кари не можуть бути покарані заклинанням, – сказав касир. З якимось, як мені здалося, поспіхом; сова пана голови несхвально на нього покосилася.

Якийсь час я роздумував, чи не здасться нахабним моє наступне питання, і, так і не додумавши, спитав:

– Члени клубу не можуть бути покарані взагалі? Заклинання не подіє?

– Це Кореневе замовляння, – із зітханням повторив голова. – Але якщо ви застосуєте його проти члена Клубу Кари – ви маєте бути готові до, е-е-е, санкцій… Дуже серйозних, у магічній галузі. Ви розумієте?

– Зрозумів, – я коротко нахилив голову.

– Офіційну частину інструктажу, можна вважати, закінчено, – сказав голова, як мені здалося, з полегкістю. – Тепер, згідно з традицією…

Із того ж сейфа, куди запливли мої внески за два з лишком роки, були добуті три келехи та черевата пляшка.

– Ну що ж, панове… Для когось влада – це іграшка, для когось – це смисл життя, для когось смертельна отрута… Ми, маги, граємо з владою, як грають із вогнем. Тож випиймо за те, щоб наш молодий друг Хорт зі Табор дістав від свого виграшу користь і задоволення!

Вони перехилили свої келехи. Я, ніяковіючи, ледь губи вмочив.

– Я не п’ю спиртного, – пояснив я у відповідь на їхні запитальні погляди. – Наслідки… тяжкої хвороби.

* * *

ПИТАННЯ: За допомогою чого здійснюються магічні діяння?

ВІДПОВІДЬ: За допомогою замовлянь.

ПИТАННЯ: Яким чином здійснюються замовляння?

ВІДПОВІДЬ: Вербально або інтуїтивно.

ПИТАННЯ: Яким чином розповсюджуються замовляння?

ВІДПОВІДЬ: У середовищі призначених магів загальноприйняті замовляння розповсюджуються без обмежень під час особистих зустрічей або через спеціальну літературу. Рідкісні й екзотичні замовляння продаються або здаються в оренду (якщо при них є матеріальний носій).

ПИТАННЯ: Що таке матеріальний носій замовляння?

ВІДПОВІДЬ: Це предмет, у якому замовляння втілено.

ПИТАННЯ: Чи всяке замовляння вимагає матеріального носія?

ВІДПОВІДЬ: Ні, не всяке. Постійного матеріального носія вимагають лише Кореневі замовляння.

ПИТАННЯ: Що таке Кореневі замовляння?

ВІДПОВІДЬ: Це замовляння абсолютної сили, що походять від кореня всіх речей.

ПИТАННЯ: Які обмеження для магічних діянь ви знаєте?

ВІДПОВІДЬ: Абсолютно закритою для магічних діянь залишається галузь медицини (окрім ветеринарії). Для вищих магічних діянь існують обмеження за ступенем мага, за актуальним запасом магічних сил, а також за кількістю об’єктів впливу.

ПИТАННЯ: Яка максимальна кількість об’єктів впливу для мага першого ступеня?

ВІДПОВІДЬ: Сорок об’єктів плюс-мінус два.

* * *

– Можна привітати вас, шановний Хорте?

Дідусь-кульбабка стояв біля гардеробної стійки – не заступаючи проходу, але й не залишаючи дорогу вільною. Непевно якось стояв.

Я знову побачив своє відбиття в дзеркалі – рот до вух, праве око сяє синім, ліве – жовтим, і треба негайно пожувати хіни, щоб стерти з обличчя такий простодушний вираз щастя.

– Вітаю, – щиро сказав дідусь. – На правах давнього знайомця вашої родини… хочете пораду?

Я невпевнено стенув плечима.

– Майте на увазі, Хорте: Кореневе Заклинання, навіть одноразове, завжди позначається на всьому подальшому житті… а як саме – залежить від того, як ви використаєте Кару.

Я нетерпляче кивнув:

– Так, так…

– Та й від усього ви відмахуєтесь, – мило всміхнувся дідок. – Самовпевнена молодість… але про всяк випадок знайте: чим справедливішою буде ваша Кара, чим могутнішим покараний і чим більше злочинств він має за плечима, тим більше можливостей відкриється перед вами. З надступеневого мага ви можете стати великим… можете, так. Якщо покараєте – справедливо! – найстрашнішого, наймерзеннішого, найшкідливішого людям злодія. Ось так, – він усміхнувся знову. – А тепер – ідіть… Адже вам треба ще знайти годящий готель?

Я завагався:

– Перепрошую… Цей, гм, зв’язок між Карою і… на інструктажі мені нічого такого не казали… це… правда?

Дідок усміхнувся втретє, веселі зморшки розповзлись по виду сонячними промінчиками:

– Та що ви, Хорте… Це така плітка. Легенда, так би мовити.

…Вуличний гамір, сонячне світло, гуркіт коліс, спека та курява, гомін голосів, усе це – повітря, світло й гуркіт – упало на мене, як падає раптом зірвана вітром тюлева штора. Я стояв на ґанку клубу, між бронзовими грифонами, і дихав часто й глибоко, до запаморочення.

Я стояв на порозі світу.

Я. Всемогутній. Здатний покарати найстрашнішого в світі злодія, мага, короля, та кого завгодно. Я, володар. Я…

Тільки не квапитись. Тільки як слід вибрати. Насолодитись владою й не помилитись у виборі – оце я зумію. Я – зумію. Я…

Бронзові грифони косились на мене – підбадьорливо, але трохи поблажливо.

* * *

П’ять років тому я зупинявся в готелі «Північна Столиця», найбільшому й найпомпезнішому в місті. Масивна будівля «Столиці» стирчала в самому центрі міста, на ринковій площі; пам’ятаю, тоді мене діймали невпинний гамір, тупіт і метушня під вікнами.

Тепер я потребував спокою й усамітнення, а тому не полінився відшукати в плетиві вулиць маленький, та цілком пристойний на вигляд готель «Відважний ховрах». Забачивши такого важливого постояльця (а я досі був у чорному клубному плащі й капелюсі із золотими зірками), хазяїн кинувся звільняти найкращий номер; виявилося, що в гідних мене кімнатах ось уже два дні живе якась пані, і для зручності добродія мага (моєї зручності!) пані поспіхом переселяють до скромнішого номера; дожидаючи, поки кімната буде готова, я опустився в крісло посеред холу, витягнув ноги в напрямку до пустого каміна й приплющив очі.

Футляр із глиняною фігуркою віддавив мені бік. Таку річ не можна довірити багажу; така річ здатна змінити життя, в усякому разі, зламати його неквапливий плин, як це вже сталося зі мною.

Така річ здатна отруїти на смерть; я сам відчував, як усередині мене проростає і стигне поблажливість Верховного Судді.

Халтуриш, думав я, дивлячись на покоївку, що квапливо протирала сходи на другий поверх. Халтуриш, треба б ретельніше. За таке недбальство рано чи пізно можна дістати…

Покоївка впіймала мій погляд. Певно, це був особливий погляд, тому що дівчина виразно зблідла. Я всміхнувся, і ця усмішка завдала їй жаху; треба віддати їй належне, свого поста вона не покинула й східці домила. Хоча й халтурила через край.

Я всміхався, спостерігаючи за її гарячковим поранням. Коли вона втекла, я всміхався їй услід; кожен із нас хоча б у чомусь, але винен. Точніше, кожен із вас, тому що я тепер – по той бік присуду. Так, випадково й ненадовго – проте й життя, якщо подумати, недовге.

* * *

Він прийшов пізно ввечері, у такий час ввічливі люди візитів не роблять. Утім, власна ввічливість турбувала його якнайменше.

Був сильний вітер. Здається, починала мінятись погода; здається, жарота нарешті спаде, і мені не доведеться тратити сил на прохолоду у власній оселі. Так чи приблизно так я міркував, сидячи біля розчахнутого вікна, вдихаючи забутий за п’ять років запах великого міста і дивлячись на екіпажі, що пропливали під вікном.

Не помітити візитера було неможливо. Він просто прийшов і став на протилежному боці вулиці, дивлячись не на мене, а кудись удалину – ніби йому байдуже до всього на світі, а особливо до зіваки у відчиненому вікні. Вітер красиво надимав його плащ і довге волосся, але, спадаючи на землю, темінь потроху з’їла цю красу, і дуже скоро в обсязі ока лишилося саме тільки біле як стіна обличчя.

Отоді він уперше поглянув на мене. Зирнув – і перекинув погляд.

І коли хазяїн «Ховраха» – у халаті поверх нічної сорочки – мов перепрошуючи, запитав, чи не чекаю я на гостя, – я вже знав, що чекаю.

– Як ся має ваша сова?

Голос у візитера був безбарвний, як і брови, як і вуса; ще до того, як він вимовив формулу привітання, я зрозумів, що він маг. Уроджений. Але, на жаль, – третій ступінь.

– Сова поживає прекрасно, – відповів я автоматично. І, роздивляючись гостя, несподівано додав: – Якщо тільки для сов існує тогосвіття. Вона давно здохла.

– Дуже шкода, – озвався гість без ніякого жалю в голосі. – Я знаю, що ви виграли замовляння.

Я запросив його ввійти.

Почеплений на вішак, його капелюх виявився клубним капелюхом у золотих зірках. Оце вже не знав, що серед членів елітного клубу трапляються такі незначні маги.

– Я член клубу, – повідомив він, мов читаючи мої думки. – Уже майже два роки. Щоби сплатить вступний внесок, мені довелося продати дім.

– Ви небагаті? – спитав я, розсудивши, що якщо він з порога задав такий рівень відвертості, то мені не треба церемонитись і поготів.

Він осміхнувся:

– Я торговець зіллям. Ось, – він розкрив полу каптана. З внутрішнього боку до неї були приколоті пласкі мішечки з барвистими етикетками. Мій погляд зачепився за найпістрявішу: «Приворотне зілля! Безкоштовний зразок! Випробуйте зараз!» Так, нижче падати начеб нема куди.

– Ви не здогадуєтесь, навіщо я до вас прийшов? – спитав він сухо.

Я помовчав; у моєму пізньому гостеві прозирала якась невідповідність. Низький ступінь, погорджена професія, потертий каптан, але ні крихти жалості до себе, підлесливості чи юродства. Певно, тому, що на свою персону йому було зовсім начхати.

– Ні, – сказав я обережно. – Не здогадуюсь.

Цього він, виявляється, не сподівався. Між бровами в нього залягла глибока темнава складка.

Я не квапив його.

– До вас ще ніхто не приходив, – сказав мій гість, і в його словах не було питання – радше подив. Здивування рідкісній удачі.

Я про всяк випадок промовчав.

– Значить, так, – торговець зіллям відкинувся на спинку крісла, рідке безбарвне пасмо впало йому на лоб, і я раптом побачив, що ще зовсім недавно мій гість був красенем-блондином, володарем жіночих сердець. – Значить, так. Три з половиною роки тому в мене викрали дочку.

Зависла пауза; мій співрозмовник замовк, та обличчя його не змінилось. Ніби він говорив про погоду.

– Я знаю, хто й навіщо це зробив. Я знаю, що моя дочка загинула… Я сам її поховав. Її викрадач, він же вбивця, ховається тепер за океаном, на острові Стан. Він не маг, але він багатий і вельможний. Він оточив себе охоронцями, знаючи, що до скону віку я… Пане Хорте зі Таборе. Якщо ви хочете мати вічного раба, – слово «раб» він вимовив з притиском, – раба вірного й відданого до останньої краплі крові, – поїдьмо разом на острів Стан, і покарайте… вбивцю. Їй було чотирнадцять. Моя дружина не пережила… Ні, я не божевільний. Якщо ви відмовите мені, я шукатиму нового способу – як шукав їх усі ці роки. Я платив внески в клуб, сподіваючись на чудо… на те, що в природі є справедливість. Але її нема. Тому я прийшов до вас.

– Ви б не впоралися з Кореневим, – сказав я повільно. Він осміхнувся, і я зрозумів, що він, певно, впорався б.

Попри свій третій ступінь.

– Під час останнього розіграшу, – він знову осміхнувся, – мені теж трохи пощастило. Я виграв набір срібних ложок і замовляння-очисник для скла. Ось, – він клацнув пальцями, відтворюючи жест, і в кімнаті одразу стало світліше, бо абажур готельної лампи вмить очистився від пороху й кіптяви. Коли це з’явився нічний метелик і затьмарив своїм трупом це свято звільненого світла.

– Бачте, – сказав я обережно. – Я співчуваю вам і вірю, що цей негідник має бути покараний, проте я тільки сьогодні дістав… У мене шість місяців попереду… А, до речі, за ті два роки, що ви в клубі, замовляння розігрувалося чотири рази. Ви звертались до людей, які…

– Так, – сказав він, не дожидаючись, поки я закінчу. – Вони мені відмовляли приблизно такими ж словами. Спершу вони шість місяців плекали в собі Судію. Потім виринало діло куди важливіше, і провина куди жахливіша… Так. Я і не гадав, що все буде інакше. Даруйте, що потривожив вас.

Він підвівся.

– Заждіть, – сказав я роздратовано. Мені все менше подобалася його манера розмовляти – у бесіді він тягнув за собою співрозмовника, мов пилявий мішок.

– Єдине, що мене турбує, – сказав він, звертаючись до обгорілого трупа метелика, – що вбивця може здохнути своєю смертю. Він старий і хворий, час іде… Але якщо він протягне ще хоча б рік – я знайду спосіб. Бувайте, пане Хорте зі Таборе.

Він повернувся і вийшов. За хвилину тупого роздивляння дохлого метелика я зрозумів, що він так і не назвав свого імені.

* * *

За довгий наступний день, що я провів у готелі «Відважний ховрах», я багато зрозумів.

По-перше, всі мої плани пожити світським життям, сходити до театру чи до палацу громадських видовищ, та хоча б погуляти по місту о тій порі, коли там не особливо людно, – усі ці плани пішли за водою.

По-друге, надвечір я серйозно став міркувати про втечу. Тобто про те, щоб непомітно покинути готель і місто; коли в двері мого номера постукав двадцять дев’ятий відвідувач, я, недовго думавши, перетворився на товсту покоївку і, махаючи ганчіркою, повідомив візитера, що пан Хорт зі Табор зволили піти прогулятись. А потім – поки невдаха спускався по сходах – швидко висунувся з вікна й накинув на фасад готелю тоненький відвідний серпанок.

Якийсь час після цього я мав можливість спостерігати, як під самим моїм вікном вештаються розгублені візитери. Як питають у перехожих про готель «Відважний ховрах», а перехожі спантеличено крутять головою і посилають гостей у різні боки, як гості дивляться на мене, по пояс вилізлого з вікна, – і не бачать, зовсім не бачать…

Глиняна фігурка лежала на столі, над нею кружляла одинока кімнатна муха.

До мене приходила жінка, у якої вбили чоловіка. Старенька, в якої нічні грабіжники вирізали всю сім’ю; заплакана служниця, яку зґвалтував власний хазяїн. Чимало візитерів страждали не тільки через власні лиха – так я дізнався про несправедливого суддю, який за хабара виправдував убивць і посилав на плаху невинних, про бундючного аристократа, який розважався полюванням із собаками на людей; худий як тріска селянин розповів про долю свого села – якийсь безчесний крутій скупив у продажного старости громадські землі, поставив майже сотню родин на грань голоду й зубожіння. Усі, хто приходив, розповідали – зі слізьми або підкреслено відсторонено – про свої лиха й про винуватців цих лих, і навіть мені, людині взагалі черствій, ставало все більше кисло.

Серпанок над фасадом «Відважного ховраха» протримався майже годину. Місто плавало в теплому сутінку; не дожидаючись, поки моє маскування спаде, я знову став товстою негарною жінкою, поклав ключі від номера в кишеню фартуха і спустився до холу. Хазяйська дочка, що чергувала за конторкою, витріщила на мене круглі голубі очиська; я не втримався й показав їй язика.

– …Пані, ви не підкажете, як знайти готель «Відважний ховрах»?

Запитував юнак років сімнадцяти, худий, добре одягнений і дуже нещасний на вигляд.

– Навіщо вам? – спитав я. Голос у моєї личини виявився верескливий і нагадував чомусь про дохлу рибу.

– Мені треба… – він затнувся. Подивився на мене, тобто на товсту некрасиву личину, спідлоба: – А… вам що до того?

– Нема тут ніякого ховраха, – сказав(ла) я сварливо. – Був, та загув.

Юнак пішов геть; очевидно, він не повірив поганій жінці, на яку я перетворився, і намірявся далі шукати.

Не можу сказати, що в ту мить мені було шкода його. За один день переді мною пройшло стільки драм і трагедій, що на співчуття ніжному юнакові не лишилося сил. І хто знає, кому й за що він зібрався мститися. Може, у нього собаку вбили. Або дівчину звели…

Я йшов по вулиці важкою ходою пралі. Брудний поділ хилитався над самою бруківкою, переможно грюкотали дерев’яні черевики. І що за збочена фантазія примусила мене вибрати саме цю, надзвичайно бридку личину?

Ейфорія – радість раптового призу, гімн упалого з неба всевладдя – закономірно змінилася тупою втомою і мало не зажурою. Я дивився, як порпається в купі сміття сліпучо-білий, з аристократичними манерами кіт. Як він зграбно піддіває чистою лапою то оселедцевий скелет, то обривок картопляної лушпайки; погано, думав я. По-перше, покарати можна тільки одного злодія, тим часом як злодіїв у світі – греблю гати. А подруге – ну що за низька людська порода, що за підле бажання покарати ворога чужими руками, викупити справедливість, замість того щоб самому допомогти їй перемогти…

Я навмисне дратував себе. Мені дуже хотілось побачити в сьогоднішніх візитерах користолюбних, обачливих крамарів.

От якби в усіх їхніх лихах винною була одна людина, роздумував я похмуро. От якби… Як там казав старичок-кульбабка? «Чим справедливішою буде ваша Кара, чим могутнішим покараний і чим більше злочинств він має за плечима…»

– Гей, бабо, клепки нема?!

Те, що я спочатку сприйняв за стіну, просто в мене на шляху, виявилося всього-на-всього п’яним ремісником, судячи із запаху, кожум’якою.

– Гей, бабо? Битися? Ти чого це? Га? – Тон його зі здивованого все швидше перетікав у грайливий.

Я настільки здивувався кожум’ячиним уподобанням – спокусився ж на таку потвору! – що навіть не опирався, коли він затиснув мене – тобто мою личину – у темний кут якогось підворіття.

– Ти, той… – Голос його потоншав і романтично задрижав. – Красуне, я сьогодні заробив, хоч, до трактиру підемо?

Сморід від нього йшов несказанний. Усе ще думаючи обійтись без різких жестів, я вичавив з горлянки соромливе «хи-хи».

– Голубе, – сказав я верескливим риб’ячим голосом. – Ішов би ти в своїх справах. Мені з тобою бавитись нема коли, коханець-бо мій, коваль, мабуть, заждався…

Я забув, що моїй личині було років сорок на вигляд. Такій не до коханця спішити – онуків няньчити; п’яний кожум’яка чи то не зрозумів, чи то сприйняв мої слова за кокетування.

– Пташко… куди спішиш… куди летиш…

І шкарубка долоня сміливо полізла моїй личині під поділ.

– Гей, гей! – я стряхнув його руку. – Я варту гукну!

Чинбар образився:

– Я, той… Сама завела, а тепер верещати?!

І він притиснув мене до цегляної стіни – ваги в ньому було, як в однорічному бичкові.

Треба було, певно, знайти кращий вихід, але я втомився. Поспішно, майже квапливо – нерви, нерви! – я повернувся в свою звичайну подобу, і кожум’ячина рука, яка щойно шаруділа під подолом товстунки, знайшла зовсім не те, що сподівалася знайти.

– Е-е-е…

На секунду мені навіть стало шкода його.

– Е-е-е… – він уже хрипів. Напевно, друзі не раз попереджали його, що багато пити – шкідливо. Що рано чи пізно до всякої питущої людини приходить гола мишка на зелених лапках і, печально підморгуючи, каже: все. Напевно, в цю секунду кожум’яка був певен, що напився вже до голої мишки; безглуздий погляд його бігав по моєму одязі, по обличчю, що за хвилю перед тим було лицем товстухи. Розумові процеси кожум’яки виявились такими слабкими, що мені довелося для заохочення дати йому кулаком під ребра.

За мить провулок був пустий.

* * *

«…Я, каже, тепер призначена магиня, і дзуськи вам усім. Поїду до міста, своє діло відкрию, грошей зароблю й буду на старість вас утримувати. Сунула за пояс палку свою чарівну і щезла, он як.

За місяць звісточка приходить: улаштувалась! І ще як улаштувалась, хай вам всячина! У справжній магічній конторі, у мага другого ступеня, та не дівчинкою на побігеньках – повноправною помічницею, хазяїн сказав, скоро візьме до паю… І хвалив дуже за талант та за вміння магічні.

Спершу ми відмовчувались, а потім і самі листа з оказією пустили, не втримались… як контора хоч називається? Що робить, що за ремесло?

Бюро знахідок, відповідає. Хто що коли загубить – до панів магів іде, і панове маги відшукують. Сама, каже, вже два гаманці знайшла (підчищених, щоправда), козу знайшла, кота й ґудзик із діамантом.

Ох, думаємо, може, й справді? Ясна річ, що діло пусте – котів шукати, але коли подобається їй, коли задоволена, і гро ші якісь, і до паю візьме…

А ще за два місяці – лихо. Контора виявилась не проста; контора з подвійним дном виявилась, про людське око котів шукали, а насправді підозрілі діла поробляли – з чужими тінями та з умертвляннями на замовлення, на відстані, це коли ввечері спати лягаєш, а на ранок уже мертвяк, тому що хтось твою тінь виманив та на мідний гачечок намотав… Накрили контору. Хазяїн – тікати… упіймай-но його, він маг другого ступеня! А наша дурочка наївна лишилась. Хто відповість? Вона. До в’язниці… А вона тих тіней навіть і не бачила! Вона уявлення не має, як це – на мідний гачечок! Допитувач, який її допитував, каже: видно, що дівка ваша ні при чому, але сидіти буде, поки ТОГО не впіймають… А як ти впіймаєш його?!

І сидить, красуня, півроку вже. Королю прохання написала, та відповіді поки не видно. Одне добре: у в’язниці в них чисто, тарганів нема, постіль м’яка, годують стерпно, видно, жаліють її, дурепу… І начеб вартового одного вподобала. Воно й зрозуміло: як чарівну палку забрали, так і дівочі почуття виявились. Що буде з нею? Упіймають ТОГО чи не впіймають? Кохає її вартовий – чи так, жаліє? Відповість король на прохання, помилує – чи до старості в тюрмі замкне?

Не знати…»

* * *

Центр міста потопав у непевному світлі ліхтарів. Тут ще працювали шинки, походжав патруль, скрипіла карусель, і спідниці дівчат, що крутились на ній, літали, наче підхоплена вітром морська піна. Ринок зачинявся, весь час доводилось ухилятися від величезних торбег на двоколісних тачках. На спеціальній тумбі праворуч від входу стояв хлопчик років дванадцяти й дзвінким, але трохи охриплим голосом викрикував платні оголошення:

– Продається будинок, вулиця Списарів, два поверхи, недорого! Продається корова… Куплю упряжку! Притулку для сиріт потрібна кухарка! Продається кузня з усім інструментом! Продається…

Я рішуче повернув геть від площі. Від хлопчакового голосу дзвеніло у вухах.

– Оголошується набір на тримісячні курси катів! – неслось мені вслід. – Надається спільне житло! Триразове харчування, балахон коштом казни й стипендія п’ять монет! У разі успішного складання… надається… заплічних справ… за домовленістю…

Що далі в ніч провалювалось місто, то глухішими й пустельнішими ставали вулиці. Я вештався без певної мети – центр, живий і освітлений навіть по півночі, залишився далеко позаду. До палацу громадських розваг я так і не пішов, а повії, які бажали скрасити мій час, здались напрочуд брудними й неапетитними.

Коли закінчилося світло нічних ліхтарів – закінчилися і повії. Взагалі всі перехожі кудись поділись; мене оточували, очевидно, ремісницькі провулки. Можливо, при світлі дня ці присадкуваті споруди, вивіски й підворіття мали певну чарівність, але тепер я дивився нічним поглядом, а тому всі предмети набували нечистого коричнюватого відтінку. Я давно помітив, що краєвиди, вперше побачені в темряві, не мають шансів мені сподобатися.

Я йшов і думав, що, мабуть, краще б мені було виграти не Кореневе замовляння, а набір срібних ложок та очисник для скла. І зовсім не тому, що складно вибрати для справедливої кари одного-єдиного злодія й не помилитись. А тому, що через шість місяців – а можливо, й раніше – мені доведеться з вершителя доль перетворитись на звичайного провінційного мага. Доля, щиро кажучи, не з останніх, і люба мені – поки в роті моєму не виникнув смак справжньої влади. І навіть не смак іще – присмак.

«Чим справедливішою буде ваша Кара, чим могутнішим покараний і чим більше злочинств він має за плечима…»

І кого ж, цікаво, треба мені покарати, щоб зробитись великим магом?

Я плівся вузькими вуличками, зовсім утративши уявлення про те, куди я йду. Ремісницький квартал змінився торговим. Усюди було абсолютно темно, щільно зачинені віконниці не пропускали ні промінчика; десь дуже далеко перегукувалися сторожі.

Цілком можливо, що я заведу грубий зошит, куди стану записувати скарги численних відвідувачів. А потім, коли зошит заповниться, влаштую обхід викритих злодіїв, щоб на власні очі переконатися в справедливості звинувачень. Я з’являтимусь перед підсудними в чорному плащі до підлоги, клуб ному капелюсі, насунутому на брови, і з глиняною потворою в руках; на той час по містах і селах розгуляються правда та небилиці про мій «одноразовий муляж». Побачивши мене, злодії будуть непритомніти, падати на коліна, у крайньому разі просто бліднути мов полотно. І, розклавши перед собою свій товстий зошит, я докірливо дивитимуся їм в очі. Інколи звірятимуся із записами – і дивитимуся знов. І відчуватиму, як лоскоче в горлі всевладдя.

А потім це все закінчиться. Я повернуся додому – і єдиною моєю розвагою залишиться винищення курей. Я стану перекидатись тхором так часто, що на будь-яку іншу справу в мене вже не стане сил. Оселя запустіє, город перестане родити, і тоді я…

Мій нічний зір, наче від болю, зіщулився, бо за рогом виявився одинокий ліхтар. Світло його падало на напівкруглу вивіску – «Відважний ховрах». Певно, моїм ногам набридла затяжна прогулянка, і вони вивели мене до місця ночівлі – цілком самостійно, не порадившись із розумом.

Я безпомильно впізнав вікна свого номера – з крайнього правого ще звисав дірявий обривок захисного серпанку. На порозі готелю сидів, притулившись до стіни, незнайомий хлопець. Недвижні очі його дивилися просто перед собою; весь він був схожий на невелику статую, враження псували тільки пальці – вони крутили, торсали, погладжували якийсь дрібний предмет на ланцюжку. Не треба було великого розуму, щоб упізнати в незнайомцеві одного з моїх візитерів, не найщасливішого, та, певно, дуже впертого.

Я був готовий замилити очі некликаному гостю й увійти до готелю непоміченим, коли побачив, що саме він крутить у руках.

* * *

– Ні, вона при тямі. Вона прекрасно розуміє, що з нею щось сталось. Якась утрата… Вона пам’ятає, як її захопили. І куди привезли – замок із ровом й укріпленнями, з цепним драконом на мосту. І хтось – вона не пам’ятає його обличчя – щось робив з нею. Потім у її пам’яті щось урвалось. Вона отямилась на перехресті, за сотню кроків од нашого дому. І на шиї в неї було оце.

«Оце» було кулоном. Масивним, завбільшки майже таким самим, як у старого Ятера. Не яшмовим, а сердоліковим, жовтаво-рожевим. І замість вишкіреної морди з каменя дивилися самі очі – напружені, трохи банькаті. Одне трохи вище, друге трохи нижче. Нелюдські очі; колись я бачив у звіринці нещасну стару мавпу – пам’ятаю, вона гляділа дуже схоже.

Кулон лежав тепер на пустому столі; мені не треба було вдивлятися, щоб уловити щільну хмарку чужої сили в цьому рожевенькому камені.

– Сердолік не піддається такій обробці, – сумним голосом сказав парубок; я продовжував вважати нічного гостя парубком, незважаючи на те що під капелюхом у нього виявилася чимала лисина. – Я ювелір. Я знаю.

– Ви маєте рацію, це магічна річ, – погодився я обережно.

Я все тепер старався робити дуже обережно. З тієї самої миті, як я роздивився кулон у руках нічного гостя, всередині мене не стихало свербляче передчуття великої вдачі; певно, такий гарячий лоскіт мучить ніс собаки, який щойно натрапив на слід.

– Ця річ, – мій співрозмовник бридливо опустив кутики губ, – є величезним доказом. Шлях до злочинця, поряд з яким усі лісові горлорізи будуть просто дітьми… А що традиційне правосуддя…

– Я зрозумів, – можливо, я урвав його не дуже ввічливо, одначе пісню, яку він збирався завести, я вислухав уже мало не тридцять разів. – Я прекрасно зрозумів. Ви вважаєте, що знайшли найкраще застосування для Кари; однак ваша дружина повернулась додому живою й відносно здоровою, тим часом як багато вчорашніх моїх прохачів утратили своїх близьких. Ідеться про людські жертви, тим часом як ваша дружина…

– Її покалічили! – викрикнув він пошепки. – Її використали для… напевно, ритуалу, ви на цьому краще розумієтесь, адже ви маг, а не я!..

– Але ж вона при повному розумі, – сказав я примирливо. – Навіть якщо її зґвалтували – вона не пам’ятає про це, і…

Він глянув на мене так, ніби це я щойно просто перед його очима вчинив наругу над його дружиною.

– Ритуали бувають різні, – сказав я вибачливим тоном. – Але, можливо, її зовсім…

– Її не… не… ґвалтували, – сказав він, і я вирішив не перечити.

– Ось бачите, – кивнув я. – І зовнішньо вона не…

– Не змінилась, – він повагався, й тоді губи його склалися в щось на кшталт усмішки. – Дивіться.

Витягнув з-під сорочки медальйон, дбайливо відкрив, під ніс до моїх очей – наскільки вистачило ланцюжка. Мініатюра зображала жінку не те щоб вродливу, але, без сумнівів, привабливу. Років двадцяти.

– Так, зовнішньо вона не змінилась… Але змінилася зсередини.

– Яким чином?

Якийсь час він дивився на мене, не зважаючись сказати.

– Ну ж бо?

– Подурнішала, – сказав він пошепки. Я міцно стиснув губи – не всміхнутися б. Тільки не всміхнутися, наслідки можуть бути непоправні.

– Так! – сказав він визивно. – Вона стала веселішою, частіше співає… Частіше буває в доброму настрої. Незважаючи на те, що їй довелось пережити. Я знаю, що ви тепер подумали… скажіть, не соромтесь! Скажіть, ну?!

– Я подумав, що це не так уже й погано, – чесно зі знався я. Мій гість у скрусі похитав головою:

– Так… не ви перший. А я кохаю її! Кохав… ту, колишню.

Знову запала мовчанка. Я дивився на кулон; яшмова пика, що колись прикрашала груди татуся Ятера, доводилася цьому сердоліку рідною сестричкою.

На ловця й сова летить.

– До речі, – я поводив долонею над зловісним сердоліком. – Як довго була відсутня ваша дружина?

– Тиждень, – похмуро озвався ювелір.

– Усього лише тиждень?!

Він подивився на мене майже з ненавистю:

– Усього лише? Я встиг сто разів умерти. Облисів…

І він печально провів долонею по залишках свого волосся.

* * *

«Друже мій, лікарі – не маги, але близькі до них. Здоров’я кожної людини священне, як ти знаєш. Лікарі мають владу над хворобами, та справжніми володарями нашого здоров’я є ми самі, синку. Ти – вроджений маг, слава сові; ти надступеневий, а це рідкісне щастя. Ти можеш перекинутись левом чи мишею, та священне здоров’я твоє вже підточене підступними недугами, від яких, на жаль, передчасно померла твоя матінка.

Друже мій! Для того, щоб спокійно дожити до старості, тобі треба все життя дотримуватись простих, але дуже жорстких правил.

Запам’ятай!

Байдуже, надворі зима чи літо – починай свій день з обливання холодною водою.

Байдуже, надворі дощ чи хуртовина – закінчуй свій день пішою прогулянкою.

Сідаючи за стіл, підсувай стільця ближче – щоб край стільниці вчасно нагадав тобі, що живіт твій уже повен. Ніколи не їж смаженого, копченого, солоного, уникай м’яса; твоя їжа – чудові запахущі каші з поволокою олії, духмяні овочі й солодкі фрукти, хрусткі білі сухарики, тонкі й прозорі, наче весняний лід.

Ніколи не пий вина!

Заведи собі друга серед лікарів – тільки спершу дізнайся, чи добре він знається на лікарюванні. Лікар вважається добрим, якщо на десяток страждальників, що їх він вилікував, припадає не більше одного-двох небіжчиків.

Друже мій, наші замовляння безсилі проти хвороб, але ж окрім магії в нас є воля й здоровий глузд, чи не так?…»

* * *

Увечері сталася прикрість: печінка, яка перше поводила себе тихо, нарешті нагадала мені про неприпустимість безрежимного життя. То не жарт: безсонна ніч, сніданок на ходу, смажене м’ясо, яким щедро пригостила мене ювелірша, ситна, але не досить вишукана готельна вечеря… Урешті мені довелось повозитися, складаючи й заварюючи ліки, і цілу годину промучитися, дожидаючи, поки вони почнуть діяти.

Погамувавши печінчин протест, я вирішив далі поводити себе обачливіше.

Смеркало; я провів у ювелірів години три або чотири, а потім, керований раптом виниклою ідеєю, відвідав непоказну контору праворуч від міського ринку. Побалакавши з утомленим чиновником у побитому міллю коричневому сюртуку, я дістав у своє розпорядження скрипучий стіл у плямах чорнила, скрипучий стілець і скрипуче таке ж перо. Хвилин п’ять пішло на обдумування тексту; нарешті я розбірливо вивів на рудому бланку: «Скуповую коштовне й напівкоштовне каміння, кулони, підвіски. Дорого».

Побитий міллю чиновник порахував слова й узяв із мене вісім монет. Віддаляючись від базару, я чув, як голосистий хлопчисько викрикує зі своєї тумби моє дивне оголошення – знай затинаючись на слові «напівкоштовне». Вдивляючись в обличчя перехожих, я не помітив, щоб хоч хто-не-будь пожвавився у відповідь на хлопчиськів заклик; що ж, я з самого початку не покладав на цю вигадку особливих надій. Але й утрачати шанс було не в моїх правилах.

Отже, ювеліри.

Філла Дрізд, дружина лисого юнака Ягора Дрозда, виявилася цілком схожою на мініатюрний портрет у чоловіковому медальйоні. Молода миловидна жінка з косами до колін; говірка, щоб не сказати балакуча. Як не дивно, викрадення, через яке сердешний Ягор утратив чуприну, не справило на неї особливого враження – вона згадувала про нього легко, мало не зі сміхом.

Вони з подругою відправились до торгового кварталу по деякі покупки. Узяли відріз на сукню (я терпляче вислухав, який саме відріз і чому шерсть, а не оксамит). Далі побували в парфумера – перенюхали два десятки духів (хвилин п’ять пішло на розповідь про особливості кожного запаху), у результаті в обох розгулялася нежить. Зайшли до спеціальної лавки, де продавались акварельні фарби, – ювелірша, виявляється, захоплювалася живописом і навіть продала минулого року декілька своїх картин. Потім відправилися до шевця – подруга мала забрати зшиті на замовлення черевики… І тут от, просто в дверях чоботарні, Філлу вперше викинуло з пам’яті. Тобто мідне кільце на дверях і дерев’яний молоток на мотузці вона пам’ятає – а потім настала темрява, і вона отямилась від того, що хтось лив їй у горлянку підігріте червоне вино.

– Таке враження, що чужа рука заливає вино просто в горло… Потім дивлюся – я ж сама келех і держу. Сама п’ю – уявляєте? За таким довгим столом. Горять свічки, на столі порося з хроном, тушкована риба з морквою, тут же й жаровеньки, щоб страва не остигла…

Я вислухав і це. Зрештою кожна деталь могла виявитись важливою.

Потім у спогадах виник злодій – про нього ювелірша пам’ятала аж надто мало:

– У масці він був, чи що? Ні, маски не пам’ятаю. Але й обличчя начеб нема… Пам’ятаю, розмовляв зі мною. Вийшли на стіну, дивлюся – лишенько! Замок, та стіни ще вищі, ніж у нас у місті. Та міст опущено, а на мосту – я спершу думала – купа каміння лежить! А потім купа як заворушиться – я знову ледве не зомліла…

– Ви пам’ятаєте, який був дракон?

– Так, о так! – пожвавилася ювелірша. – Коричневий, із прозеленню, крила маненькі – при такій-то туші… На ланцюзі, а кожна ланка того ланцюга – як… – Вона затнулася, добираючи якнайквітчастішого порівняння. – Як колесо на королівській кареті, от!

– Про що ви говорили? – спитав я. – З викрадачем?

На порум’янілому виду ювелірші з’явився безпомічний вираз дуже короткозорої людини, яка щойно сіла на власні окуляри:

– Не пам’ятаю… Але говорив він красиво.

Я покосився на пана Ягора – і мало не здригнувся. Таким зболеним було в цю мить обличчя лисого ювеліра.

«Подурнішала», – згадав я його розпачливе зізнання.

Після важкого жирного обіду (який зарахувала мені злопам’ятна печінка) ювелір знайшов привід, щоб усамітнитися зі мною у вітальні. «Ну як?» – було написано на його обличчі. Ніби я лікар, а ювелірша – важкохвора.

– Вона справді була іншою? – спитав я обережно.

Замість відповіді він кивнув на стіну, обвішану різного розміру картинами в тонких дерев’яних рамочках:

– Ось… Це її роботи до викрадення.

Я підійшов. Нічого особливого, як на мій погляд, утім, я ніколи не приховував, що не розуміюсь на живопису. Тільки одна картинка мені справді сподобалась: місток, дерево, прив’язаний під мостом човен, причому на осіннє листя, що пливе по воді, хотілося дивитися й дивитися знову. Здавалось, воно справді рухається… і неквапливий їхній плин настроював на піднесений лад, хотілося всміхнутися, зітхнути й, можливо…

– А це вона малювала потім.

Ювелір витягнув з-за шафи два картонні аркуші. На перший погляд мені здалося, що соромливо заховані роботи не надто відрізняються від обрамлених; тільки вдивившись як слід, я зрозумів, що різниця таки є.

– Це бездарно, – пошепки сказав ювелір. – Їй відмовив смак. Ви б бачили, як вона тепер одягається… Як вона намагається одягатися…

– Співчуваю, – сказав я щиро.

Ювелір махнув рукою – мовляв, що мені ваше співчуття.

– Можна мені поговорити з подружкою? – запитав я, дивлячись, як він ховає дружинині малюнки назад за шафу.

– З якою подружкою?

– З тією самою, яка супроводжувала вашу дружину в поході за покупками. Яка мала забрати в шевця черевики.

Ювелір дивився на мене, і дві складки між бровами ставали все глибшими:

– Тисса Граб. Так… Я шукав її, хотів розпитати про Філлу. Тисса Граб зникла й так і не знайшлась. Можете самі спитати – вулиця Стовпників, три…

Попрощавшись із ювелірами, я витратив півгодини, щоб знайти названу вулицю і дізнатися, що пані Тисса Граб справді наймала тут кімнату, та вже два місяці, як з’їхала. Ні, не зникла раптом, а саме з’їхала, заплативши за всі дні, зібравши речі й попрощавшись із хазяями…

І нікому не зізнавшись, куди прямує.

Ювеліри-ювеліри…

Я сидів, як і вчора, біля вікна свого номера. Хазяїну що найсуворіше заборонялося пускати до мене будь-кого; зате біля вхідних дверей поряд із дерев’яним молотком висів на залізному ланцюжку грубий зошит, що купив його в канцелярській лавці. На зошитовій обкладинці великими літерами було написано: «Скарги та пропозиції лишати тут».

І вони залишали. Моє вікно було затягнуте товстим захисним серпанком – і я міг спостерігати, як вони стають у чергу, як передають один одному каламар і напівголоса лаються, що ланцюжок закороткий. Якийсь парубок був неписьменний – його скаргу взялася записати зморшкувата бабуся в темній хустині; парубок диктував упівголоса, до мене долинали окремі слова: «грошей не буде через… і млин спалить…»

А може – я заклав руки за голову – може, мені треба серйозніше поставитись до цього дарунка долі, що впав на мою голову? Не зупинятися на однократному використанні замовляння Кари, а перетворитись на такого собі професійного месника з книгою скарг під пахвою. Ці нещасні прийшли до мене не з хорошого життя – хай половина з них злопам’ятна й схильна до доносительства, але ж є й такі, як той торговець зіллям…

«Їй було чотирнадцять. Моя дружина не пережила».

«Чим справедливішою буде ваша Кара, чим могутнішим покараний…»

Цей його кривдник, що переховується від помсти на острові Стан, має бути досить могутнім?

І я подумав, що торгівця, певно, можна було б на всяк ви падок розшукати.

* * *

«…І не кажи мені про ці обереги, люба! При моїх очах таке відбулося, що я чарівницького тепер до смерті не зачеплю, до рук не візьму…

Усе кажуть: обереги, обереги… Подружка ось моя вийшла заміж, а свекруха попалася люта. І що ж? Замість догоджати старій – хутчіше мести, раніше вставати… Пішла до мага, який дрібнички продавав, і купила оберіг проти свекрухи, намистечко тонке на шию. Десь із тиждень усе йшло – нічого сказати: подружка жирувала, до роботи не бралась, до пізнього ранку в ліжечку, і слова поганого від свекрухи не чула… А потім пішло щось не на лад з оберегом, чи то вона впустила його, не знати, але кинулась на неї свекруха з рогачем, безумна, і давай бити, бити, бити… На щастя, й чоловік і свекор поряд були, на подвір’ї, на крик прибігли й відтягли стару – та вже синя була, а рвалася невістку душити… Поки дурепа ця оберега не скинула – свекруха на неї гарчала, у чоловіка й сина з рук виривалася. А скинула дурепа оберіг – свекруха отямилась, та тільки всі покої в кривавій юшці, невістка в синцях та з розбитим носом, та кості де-не-де поламані… А найгірше – дитину скинула. Так… Ось вони, чарівницькі цяцьки. Потім приїжджав якийсь із міста маг, казав усім, що обереги в абикого купувати не слід, що до кожного печатка має додаватися й папірець спеціальний, тоді, мовляв, можна купувати… Тільки я – зареклася. А що як підроблять і печатку і папірець? Я що, писати вмію? Ну їх зовсім з їхніми оберегами…»

* * *

Вечір і половину ночі я провів у клубі.

У трубі величезного каміна свистів вітер – погода стрімко мінялася, і катаклізми в хмарах-громовицях відлунювали тупим болем у мене в потилиці. Панове клубні завсідники почали збиратися годину на десяту, з усіх облич мені були знайомі тільки фізіономії голови та касира. На плечі в голови правління, як і в першу нашу зустріч, мостилася сонна сова.

Хлопчик років чотирнадцяти, аж надто свідомий власної важливості, обносив панів магів напоями на срібному підносі. Я взяв холодного лимонаду.

Проходячи повз мій столик, незнайомі маги ввічливо нахиляли голову:

– Як ся має ваша сова?

І щоразу, трохи піднявшись відповідно до етикету, я кивав у відповідь:

– Сова поживає добре, дякую…

І ловив на собі цікаві погляди. Усі вони вже знали, звичайно, що саме цей провінційний дикун, котрий сів за столиком у кутку, допіру виграв Кореневе замовляння.

Навпроти, над каміном, висіли дзиґарі завбільшки з собачу буду. Важке вагадло викликало в мене трепет, а з віконечка над циферблатом щоп’ятнадцять хвилин визирала дерев’яна сова. Коли вона визирнула поспіль одинадцять разів – усім уже набридло надсадне ухання, – у дверях показалася єдина на всьому цьому збіговиську пані.

Жінка була білявка в простій чорній сукні до п’ят. Єдиною її прикрасою був пояс із силою підвісків; пояс зацікавив мене передусім. Лице й фігура прибулиці нічим мене не здивували: жінки не бувають уродженими магами, а тільки призначеними, їхній ступінь звичайно низький, і всі магічні вмілості зводяться до вдосконалення власної зовнішності. Усі вони воліють мати волосся кольору соломи, великий бюст, високі вилиці й блакитні очі; в усякому разі, ті нечисленні жінки-маги, яких я зустрічав на своєму віку, мали саме такий вигляд.

А от пояс…

Пояс був чоловічий, його потертість і якась засмальцьованість не в’язалася з вечірньою сукнею. Пряжки та бляхи по тьмяніли; до купи бронзових кілечок кріпилося штук двадцять ланцюжків, на них висіли замшевий гаманець, чохол для письмового приладдя, чорнильниця, оберіг від чоловічого свавілля, золоті й кістяні прикраси, і серед усього цього мотлоху – маленька цяцька, об яку одразу ж зачепився мій погляд.

Прокляття, чи вони мені ввижаються всюди, ці камені?!

Я спробував визначити, якого ця пані ступеня, – і не визначив. Можливо, той другий оберіг для цього й слугував – захистом від чужої цікавості.

– …Як ся має ваша сова?

Я мимоволі здригнувся. Біля мого столика стояв сам пан голова; щоки його перейняли колір випитого червоного вина, а випив він, очевидно, чимало. Мені здалося, що навіть сова на його плечі коситься на хазяїна з несхваленням.

– Прекрасно, – озвався я коротко.

– Ви не будете проти, шляхетний пане зі Таборе?…

І, не дожидаючись моєї відповіді, опустився на крісло поряд зі мною.

– Бачу, ви не поспішаєте відбути додому, напевно, наше квапливе міське життя подобається вам?

– Я давно не був у місті, – сказав я, дивлячись, як пані в чорній сукні перетинає залу. З нею вітались, але прохолодно; очевидно, вона не була тут чужинкою, та й до числа завсідників не належала.

Голова правління, не дивлячись, упіймав келех, що злетів йому в долоню з підноса хлопця-прислужника. Примружився, дивлячись на мене крізь вино, що червоніло в кришталі:

– Ви вже оцінили всі клопоти, які приносить наш виграш? Юрми відвідувачів…

– Так, – сказав я.

– Моя вам рада, – голова відпив із келеха. – Не слухайте нікого, не давайте спровокувати себе, не будіть у собі хибне почуття справедливості. Кореневе замовляння Кари існує не для того, щоб когось карати… А для володіння ним. Володіння – і все. Відірвіть голову вашому глиняному боввану, але лише в останній день обумовленого терміну. Щоб не пропустити ні дня. А кого ви при цьому покараєте – зо всім однаково, запевняю вас, Хорте, – і він відпив знову.

– Справді? – спитав я недовірливо. – А я чув…

– Члени правління клубу, – продовжував голова, не слухаючи мене, – не мають права брати участі в розіграші. Проте, – він зробив хитре обличчя. Нахилився до мого вуха, так що сова на його плечі незадоволено затопталась. – Ейфоричне відчуття, пане зі Таборе. П’янить сильніше за вино… До речі, пробачте за нескромне питання. Яка природа вашої хвороби, тієї самої, що не дозволяє вам пити спиртне? Я можу порекомендувати першокласного лікаря…

– Спасибі, – сказав я поспішно й, можливо, не зовсім чемно. – Спасибі, я… поки що не потребую.

– Як хочете, – голова трохи образився. – До речі… вам не здається, що жінка в магії так само доречна, як миша в бочці меду?

– А? – я відірвав погляд від незнайомки в чорному.

– Так-так. Ця дивна пані, на яку ви з такою цікавістю дивитесь… Така собі Ора Шанталія. Яка ось уже декілька років наполегливо приходить на кожний розіграш… Нащо їй Кара, як ви думаєте?

– Хтозна, – сказав я повільно.

Голова правління пожував губами:

– Кара в руках стерви – це… Це жахливо. Я надіюся, їй не виграти Заклинання… Я мало знаю її й нічого не можу сказати точно… Але вона справді справляє враження стерви. Навіщо, наприклад, ця виставка брязкалець на поясі? Усі ці обереги, камінчики…

– Камінчики, – повторив я задумливо.

– Так… При тому що ініціювальний предмет у неї – не паличка, не брошка й не перстень, а штучний зуб у роті, можете мені повірити…

– Невже? – я здивувався такій обізнаності.

– Так… – похмуро кивнув голова. – Це не зовсім пристойно – приходити до нашого клубу з оберегом від чоловічого свавілля, вам не здається? Якби вона була чоловіком, її давно б попросили зняти половину брязкалець або покинути залу. Але всі мої колеги, до яких я звертався з цією пропозицією, тільки відмахувались – вона, мовляв, єдина особа жіночої статі, якщо певності в собі бракує, хай утішається сумнівними артефактами…

– І справді, – сказав я, дивлячись, як пані в чорній сукні попиває вино за столиком у протилежному кутку.

– Коли вона вас у грубій формі відріже, – сказав голова, простеживши за моїм поглядом, – не кажіть, що я вас не попереджав.

– Онрі, більше не пий, – скрипучим голосом сказала сова в нього на плечі. – Ти й так бовкаєш зайве.

Я здригнувся.

– Так, – сумирно озвався голова. – Не хвилюйся, Філі, я випив не так уже багато й почуваю себе пречудово… Моє шанування, пане Хорте зі Таборе. Довгих років вашій сові.

І пішов похитуючись.

Якийсь час я чесно пив свій лимонад. Потім устав, перетнув залу, раз по раз бажаючи здоров’я чужим совам, і опинився в безпосередній близькості від пані в чорному.

– Ви дозволите?…

Вона скинула на мене похмурим поглядом. Коротко кивнула.

– Як здоров’я вашої…

– Здохла, – озвалася пані, дивлячись мені в очі.

– І моя здохла, – пробурмотів я розгублено. – От прикрість.

Пані знизала правим плечем:

– Ніякої прикрості, я терпіти не можу сов. Ви – той самий щасливець, який виграв замовляння?

– Так… Я перепрошую. Здається, крісло, у яке ви сіли, здається, це те саме, на яке десять хвилин тому випадково пролили соус…

Так, вона інстинктивно підвелася й озирнулась; я на мить дістав можливість побачити зблизька її пояс. Серед інших дрібничок там висів великий камінь-брелок у вигляді тигрової морди.

Ще один камінь з очима.

– Я помилився, – сказав я печально. – Це крісло чисте…

Вона почервоніла.

Очі її виявилися не блакитними, а карими. Волосся – кольору вибіленої бавовни. Губи – червоні й тонкі, причому кутики рота все хотіли спуститися вниз. Ось як тепер:

– Розумно й тонко, мій молодий пане. Тільки навіщо такі хитрощі? Ви могли просто запропонувати мені пройтися вперед-назад – тоді, оцінивши якості й вади моєї фігури, і вирішили б остаточно, чи варто продовжувати знайомство… якби у вас була така можливість. А тепер, будьте ласкаві, поверніться за свій столик.

– Пробачте, – сказав я, справді почуваючи щось на кшталт зніяковіння. – Насправді я зовсім не такий брутальний… Я хотів тільки…

– Позбавте мене свого товариства.

Сказано було переконливо й вичерпно; секунду потупцявши на місці, я повернувся на початкову позицію.

Пан голова дивився на мене з протилежного кутка. Дивився водночас зі співчуттям та зловтіхою.

* * *

ПИТАННЯ: Що таке ініціювальний предмет?

ВІДПОВІДЬ: Це головний магічний предмет, що дозволяє призначеному магу здійснювати магічні дії. Ініціювальний предмет вручається призначеному магові на вічне користування в разі успішної атестації.

ПИТАННЯ: Чи потрібен ініціювальний предмет уродженому магу?

ВІДПОВІДЬ: Ні, не потрібен.

ПИТАННЯ: У якому вигляді існують ініціювальні предмети?

ВІДПОВІДЬ: У вигляді мініатюрних чарівних паличок, перснів, медальйонів, браслетів та ін. ювелірних виробів, у гірських умовах інколи – посохів.

ПИТАННЯ: Що відбувається в разі втрати магічного предмета?

ВІДПОВІДЬ: У разі втрати магічного предмета власник має подати заяву до місцевої комісії протягом десяти днів і не пізніше. Комісія розглядає заяву і, залежно від обставин, або призначає штраф і видає потерпілому новий магічний предмет, або позбавляє його магічного звання.

* * *

Через два дні я навідався до контори праворуч від ринку – щоб чисте було сумління, ні на що не сподіваючись. Побитий міллю чиновник видав мені довідку, на якій кривим почерком записані були три адреси – ці троє бажали продати мені камінчики.

За першою проживала бідна вдова, що розпродувала різне начиння й прикраси. Я купив у неї перстеник із рубіном – просто з жалю.

За другою адресою мене зустрів парубійко років п’ятнадцяти й запропонував на вибір цілу скриньку з коштовностями. Одразу зметикувавши, в чому річ, я пообіцяв про все доповісти його матері; змінившись на лиці, парубійко благав мене цього не робити. У матері так багато дрібничок, вона не помітить пропажі, натомість він, юнак, що робить перші кроки по життю, має миритися з принизливою бідністю. Мати скнара й не дає на найпотрібніші витрати тощо. Я пішов, залишивши парубчака сам на сам із його проблемами.

Третьою адресою був якийсь заїжджий двір на околиці. Я довго думав, а чи варто тягтись так далеко й по таких брудних вулицях, але врешті-решт звичка доводити діло до кін ця примусила мене витратити гроші на карету з кучером і навідати готель «Три віслюки».

І я не пошкодував про витрачений час.

* * *

– …Їй-право, не схожі ви на скупника, ласкавий пане. Їй же богу, не схожі…

Старигань був аж ніяк не бідний – йому належала велика частина возів, що заставили все подвір’я, і гори мішків на цих возах, і коні, і мули, і ще купа всякого добра – проте він зупинився в найменшому, найвошивішому номері «Трьох віслюків», одягнений був у засмальцьований каптан і мішкуваті штани з величезними латками на колінах, і я на власні очі бачив, як він дбайливо підібрав шматок мотузки, що валявся на подвір’ї: річ потрібна, придасться…

– Не ваше діло, шановний, на кого я схожий, а на кого не схожий. Камінець продавати будемо – чи ляси точити?

Старигань поводив кущастими бровами; на його засмаглому до чорноти зморшкуватому виду брови були ніби два острівці піни. І плавали по обличчю цілком незалежно від іншої стариганевої міміки.

– Камінчик, звичайно, добре… Хороший камінчик. Ось, чи не зволите поглянути.

Я зволив; із заяложеного мішечка з різним дріб’язком видобуто було камінчик завбільшки з середній жолудь. Я глянув – і відчув, як на мене напливає тепла, в голочках нервів, хвиля.

Бірюза. Спокійно-синя собача морда; тобто з першого погляду здається, що собача, а після пильного розгляду вже не знаєш, як цю тваринку назвати. Добренький такий, старенький, запалий у маразм вовк-людожер.

– Подобається, ласкавий пане? – упіймавши мій погляд, старигань хутко забрав назад у мішечок. – Коли подобається, складімо ціну йому, чи що. Річ дорога, якби не нужда, так і не продавав би…

Він брехав так само звично, як чухався. Без особливого смислу й не тому, що свербить. Механічно.

– Ви, шановний, товар не ховайте, – сухо сказав я. – Так не заведено – мигцем камені оцінювати. Подивлюсь – а там і про ціну поговоримо. Ну?

Камінь вийшов на світло повторно; ще раніше, аніж торкнутись його пальцями, я впіймав хмарку чужої сили, осереддям якої була собача (вовча?) морда.

Це був третій такий камінь. Або четвертий, якщо рахувати й той, що висить на паску пані в чорному; треба гадати, до камінчика додавалася чергова історія.

– Візьму, мабуть, – сказав я задумливо. – Тільки, ласкавий пане, ви вже розкажіть мені, звідки у вас така мила дрібничка. За розповідь доплачу. Годиться?

Старигань дивився на мене впритул – насмішкувато й холодно. Білі, як піна, здивовані брови піднялися так високо, що, здавалось, ще трохи – і вони втечуть на потилицю.

– Вам, панам, усе казки подавай. До сивини, буває, доживе пан, а хлібом не годуй, дай байок послухати, ніби дитині шмаркатій… Тільки ви, шляхетний пане, камінчик купувати збирались, а язиком я зроду не торгував і не збираюсь. Берете – чи як?

Я поліз у кишеню й виклав на покритий жиром стіл пригорщу великих срібних монет.

Старигань подивився на срібло, потім на мене; білі брови повагалися й повернулися на місце, зате кутики безгубого рота жорстко, іронічно піднялись:

– Це ваша ціна за камінь?

– Це моя ціна за розповідь, – сказав я в тон йому, холодно. – Камінь не вартий і половини цих грошей… Ви маєте рацію, шановний, на скупника я не схожий і ремеслом таким зроду не бавився. А казки ваші, як ви зволили висловитися, я готовий оплатити – за умови, що хоча б половина розказаного виявиться правдою… Отже, звідки у вас ця… штучка?

Якийсь час старигань дивився мені в зіниці. На третій хвилині цього погляду я вирішив додати грошей у гірку, що поблискувала на столі.

– Атропко! – гукнув старигань, майже не підносячи голосу. За його спиною, у дверях, нараз виник плечистий ґевал – на півголови вищий за мене й удвічі ширший.

– Атропко, – старий примружився. – Тут панич зволив жартувати зі старого Прорви, так ти, будь ласкав…

Я не повірив своїм вухам. Старигань, який турботливо підбирає чиюсь випущену вірьовочку – і відмовляється від повновагої гірки срібла?!

– Ідіть геть, прошу пана, – прогудів Атропка. Голос у нього відповідав фігурі. А може, він умисне говорив басом – задля додаткової погрозливості.

– Їй-богу, – сказав я ласкаво. – Їй-богу, не розумію. Кулончик беру, таж маю я бути певен, що камінчик не крадений?

Старенький дивився не просто насмішкувато – презирливо. Атропка опинився в мене прямо за спиною:

– А прошу…

Я ждав, коли він мене доторкнеться. Р-раз! – зашкарубла рука непоштиво вхопила мене за лікоть; два – замість плечистого ґевала на підлогу повалився товстий, непристойно жовточеревий змій. Великий, та неотруйний.

– А-а-а-а…

Якийсь час Атропка звивався на дошках, марно намагаючися зрозуміти, яким чином треба повзти. Потім діло налагодилось – тьмяно поблискуючи лускою, колишній плечистий молодець зазміївся в напрямку до дверей. Я перевів погляд на стариганя.

Обличчя його, і без того темне, налилося дурною кров’ю й зробилося наче вуглина. Одна біла брова злетіла вгору, друга опустилася, зовсім ховаючи око; я злякався, що норовливого діда вхопить грець.

– …Так що, шановний, я до вас по-доброму, а ви, значить, вернигор своїх викликаєте… То звідки у вас камінчик?

– На дрібниці розмінюєтеся, пане магу, – сказав старигань, і брови його збіглися в один волохатий острівець. – У давнину чаклуни самі до людей не заходжали, прислужників висилали… Мій це камінь, не вкрав, не купив. Мій… А хлопця назад оберніть, йому ще сьогодні з ковалем балакати, який роботу нам зіпсував, а гроші не…

Голубувата колінчаста блискавка, слабкенька, але дуже красива, ударила в стільницю прямо перед стариганем. Запахло смаленим; дід відхитнувся, не забувши, втім, сховати в кулаці кулон. Я відчував, як усе зростає роздратування: замість того, щоб швидко й ефективно витягнути зі старого такі потрібні для мене відомості, я все глибше вплутувався в якийсь сумнівний балаган. Змії, блискавки…

– Так, дрібний чаклун нині, – повідомив старигань крізь зуби. – Дрібний і квапливий, дарма що очі різні. Батько мій чаклунові служив – так той був таки справжній чаклун, не сумнівайтесь. Та щоб він сам у корчму прийшов, щоб перед мужиком блискавки метав?!

Не кажучи ні слова, я поліз за пояс. Витягнув футляр; глиняна потвора виявилася дуже холодною на дотик. Холодною й шерехатою; лівою рукою я вхопив муляж поперек тулуба, правою взявся за непропорційно велику голову. «За першим торканням до потилиці муляжу вмикається режим обвинувачення…»

Я подивився старому в очі.

Якби він осміхнувся, граючи бровами, або щось ще сказав – глиняна голова відділилася б від тулуба, не дожидаючись оголошення вироку. Потім – уже за хвилину – мені було гірко й соромно згадувати про напад люті, що охопив мене в цю мить.

Але старий нічого не сказав. Малоймовірно, що він знав, для чого слугує глиняна статуетка, – найпевніше, просто правильно прочитав вираз моїх очей.

Хвилина минула в мовчанні; а потім я опам’ятався. Відірвав погляд від обличчя стариганя, яке набуло тепер уже брудно-лимонного відтінку; подивився на свої руки із затиснутою в них фігуркою. Підкреслено неквапливо – щосили стараючись уникнути метушні – сховав статуетку назад у футляр.

«У практиці цього замовляння був випадок, коли людину покарали на смерть за пролиту каву… Названа вина має достоту відповідати справжній провині, у разі неправдивого звинувачення замовляння рикошетом б’є по каральнику…»

Ще секунда – і глиняний бовван розпався б. І закінчилася б моя влада. На рівному місці. А цей… цей упертюх…

Випадковість?

Пролита кава?

– Ладно, – тихо сказав старий. – Слухайте.

* * *

«Ви вроджений маг, і ваш син переважає вас за ступенем. Вітаємо від усього серця! Але якщо ви хочете, щоб ваші стосунки з дитиною складалися нормально, зверніть увагу на наші рекомендації.

Перше. Ніколи не допускайте прямого магічного протистояння! Ви програєте дитині, і для неї і для вас це може мати трагічні наслідки. Ваш батьківський авторитет має триматись на цінностях, що не мають відношення до магії.

Друге. Не заважайте їй гратися, поки ігри її мають невинний характер. Поки вона перетворює сусідських курей на грифонів і павичів – мовчіть, хай бавиться… А як тільки вона захоче перетворити ваш ніс на моркву – відшмагайте її. У стосунках з маленьким магом різка подеколи – незамінний інструмент.

Третє. Навчайте її наук, мистецтв, шляхетних ремесел. Хай буде при ділі з ранку й до вечора. Не заважайте їй знущатися з учителів – ті самі мають підтримувати свій авторитет.

Четверте. Не приховуйте від неї, що її магічний ступінь вищий за ваш. Повідомте їй про це спокійно й просто».

* * *

За півгодини я зупинився перед аптекою на розі й зазирнув у металеве дзеркальце біля входу. Вигляд у мене був ще той: синє око потьмяніло й ніби взялося плівкою, зате жовте горіло ненаситно й хижо. Не доводилося дивуватись, через що це перехожі так і сахаються врізнобіч, через що молодий і худорлявий вартовий, що зустрівся при виході із заїжджого двору, відколи йде слідом за мною невідривно. До речі, ось його стурбоване обличчя відбилося в дзеркалі за моєю спиною…

Я круто розвернувся:

– Чесний страж бажає бачити мої документи?

Чесний страж був блідий, але рішучий. Я пред’явив йому членський квиток Клубу Кари зі сплаченими внесками; побіжно проглянувши папір, парубчак глитнув і вклонився:

– Перепрошую за турбування, пане зі Таборе… Служба.

Я з розумінням покивав. Напруження помалу спадало; ще трохи, й очі мої прийдуть у відносну рівновагу, і можна буде спуститися до погрібка, посидіти над келехом лимонаду й обдумати розповідь норовливого стариганя.

– …Оладки, булочки, здоба! Налітай, поки не остигло!

Рознощиця здоби була, всупереч сподіванням, на диво кістлява. Кепська рекомендація здобним булочкам – худорлява торгівка…

Я виявив, що стою за кілька кроків од ринкової площі, а трохи охриплий голос хлопчика з тумби тоне в рокоті юрби: «…ую…штовне… і напів…штовне…они,…віски. Дорого!» Трохи повагавшись, я вирішив зайти до контори праворуч від ринку й перевірити, чи нема нових адрес для мене; адрес не виявилося, і я впіймав себе на почутті полегшення.

Старигань мене втомив.

Він був гуртовий торгівець, справа його процвітала багато в чому завдяки стариганевій хватці й дисципліні, насадженій ним серед помічників і слуг. Кожного разу, заводячи нове знайомство, старий твердо знав, який зиск це принесе в подальшому; приблизно півроку тому сувора система похитнулась. На якомусь ярмарку – «Це не тут було, далеченько» – обачливий дід зійшовся з молодим торговцем, і той в одну мить став йому «милішим за сина».

Корисливості в їхній дружбі не було ніякої. Хлопець був поштивий, розумний, суворий до себе й до інших – «не те що це нинішнє плем’я вертихвостів». Старий запропонував парубкові підтримку й сприяння, той радо погодився. Дивна дружба – саме дружба, а друзів у стариганя не було зроду – тривала, з його слів, два місяці. Потім сталося от що.

Поштивий парубок повіз старого до віддаленої ремісницької слобідки – проглядала вигідна угода з чинбарем. Дорогою вони зайшли до корчми, і після першого кухля пива стариганя викинуло з пам’яті. Отямився на землі, весь одяг і гаманець із грішми були на місці; подолавши запаморочення й розігнавши каламуть перед очима, знайшов себе за сотню кроків од кованих воріт власного немаленького будинку.

Найцікавіше почалося потім. Батька й хазяїна зустріли зойками й зомліннями; виявилося, що з того часу, як він востаннє виїжджав, минуло не багато не мало, а шістдесят вісім днів. Родина встигла оплакати дочасно померлого стариганя – а в тому, що він помер, ніхто особливо не сумнівався, тому що, з певних чуток, саме в ніч пам’ятної подорожі від рук розбійників загинули двоє неозброєних торговців.

Приголомшений подіями, старий не відразу завважив у себе на шиї кулон. Бірюзовий камінчик ховався під одягом; уперше взявши його до рук, старигань відчув неясну тривогу.

Клопоти про торгівлю відволікли його від клятих роздумів. За час його відсутності діло занепало – виною тому були нерозумні дії синів, які замість працювати заходилися ділити спадок. Намагаючись відновити порушені синами угоди, перевіряючи записи в прибутково-видатковій книжці, залізний дідуган не дозволяв собі терзатись питанням: а де, власне, носило його тіло та розум усі ці шістдесят вісім днів?! Він отямився, не відчуваючи ні голоду, ні спраги, одяг його був чистий, борода розчесана; не схоже, щоб весь цей час він валявся без тями в звіриній норі або лігві розбійників. За декілька тижнів після чудесного повернення – торгові діла більш-менш ви правились – він насмілився відвідати придорожню корчму, ту саму, де його зрадила свідомість; корчмар упізнав його і згадав його супутника. За його словами, обидва поїли й випили, розплатились і спокійно пустилися далі…

Його молодого друга більше ніхто й ніколи не бачив. Якийсь час у старого боліла душа – він сам не думав, що здатен так прив’язатись до іншої людської істоти, та до того ж чужої з усякого погляду. Але час ішов, душевні рани загоїлись (тут я подумав, що стариганева душа має живучість таргана). Ось тільки кулон обтяжував торгівця, він декілька разів поривався його викинути, та кожного разу, вагаючись, затримував руку. Зроду він не викидав і не дарував невмисне дорогих речей; розваживши, він вирішив, що продасть камінь за першої ж можливості. І от – двоє торгівців дрібничками відмовились від покупки під різними приводами, коли це з’явився я зі своїми грішми, блискавками й цікавістю…

Вислухавши старого, я обережно поцікавився про його душевне здоров’я. Чи не став він помічати за собою чогось, що перше не проявлялося, або, можливо, близькі помітили, що після викрадення він став не той?

Старигань довго і презирливо дивився на мене. Я все зрозумів і перепросив за нетактовне питання.

…Змія-Атропку відшукали за жіночим вереском, що розлягався з кухні. Жовточеревий звалився на голову кухарці звідкись ізгори, з продуховини, і дивним чином оминув киплячий казан; ще хвилин п’ять змія намагалися схопити і запхати до пустої каструлі. Кинутий до моїх ніг, Атропка мав вигляд дивний і жалюгідний; під поглядами переляканої челяді я загадав дати окрему кімнату для зворотного перетворення.

Мені було надано тісну, але відносно чисту комірку.

З певним зусиллям – утома, нерви! – я повернув Атропці людську подобу. І, не дожидаючись, поки напівживий молодець підніметься з підлоги, згріб його за комір, наблизив безумні очі до свого лиця:

– Кажи… Як хазяїн перемінився після тієї халепи? Після того, як ніби воскрес? Як перемінився, кажи, а то на жабу перетворю!

Атропка гикав. Я злякався, що він зомліє.

– Добрішим став чи злішим?

Дивний рух головою.

– Щедрішим став чи скнарішим? Щедрішим?

Цього разу цілком певний жест. «Ні».

– Кажи, – сказав я як міг м’яко. – Тобі в голову не приходило, що він з глузду з’їхав?

«Ні».

– Але ж ти бачив, що він змінився?

«Так».

– А інші бачили?

– Так, – ворухнулись Атропчині губи. – Відпустіть, пане магу, пощадіть, далебі пощадіть…

Його обличчя плаксиво скривилось.

– Кажи! – я підтягнув його ближче. – Кажи, як змінився хазяїн, і відпущу в ту ж хвилину! Ну?

– С-співати перестав, – видихнув Атропка, силкуючись відсунутися від мене якнайдалі.

– Співати?!

– Раніше, бувало, все співав… У дорозі, на ярмарку… Навіть батогом кого частував – та й то насвистував… Тепер – ні. Мовчить. Завжди…

Випустивши Атропку, я відчув раптову втому. Кожний косий погляд – а весь заїжджий двір тепер глядів на мене косо – провокував роздратування. Футляр із муляжем незручно тер мені бік.

Співучий старигань. Соловейко, нехай йому всячина!..

– Варення! Купіть, мої панове, варення!

– А ось пироги, кому пироги!..

Я поманив торгівку пальцем. Купив круглу булку, одразу велів намазати її рожевим варенням, і так, жуючи на ходу (пробач мені, печінко!), пошкандибав у напрямку до готелю «Відважний ховрах».

Грубий зошит на ланцюжку, здавалося, охороняв вхід. Цепний зошит; за дні, проведені на варті, він потворно розбухнув. Поморщились аркуші, там і сям темніли чорнильні плями. Вільного місця не зосталося зовсім, і останні відвідувачі залишали свої скарги просто на обкладинці.

І ще – зошит виявився важким, немовби цеглина. Він відтягав мені руку, коли, затиснувши ваготу скарг під пахвою, я піднімався до своєї кімнати.

Зустрівши в коридорі покоївку, я наказав, щоб у мене в номері розтопили камін. Якщо вона й здивувалася, то знаку не подала – камінні стіни ще пам’ятають жахливу спекоту, вечір стоїть білий і теплий, мов молоко з-під корови, однак бажання пана мага зовсім не мусять підлягати розумному поясненню. Камін – то й камін.

Діждавшись, поки дрова добряче розгоряться, я всівся перед камінною решіткою й хвилин десять дивився у вогонь. Потім простягнув руку й випустив у полум’я товстий, дрібно списаний зошит.

Ось і все.

Я дивився, як повів протягу гортає брудні лілові сторінки, як вони скручуються по краях, темніють, гаснуть. Зойки та стогони про відомсту, про кару, про несправедливість сочилися димком, заповзали в камінну трубу. Майже беззвучно.

Пробачте мені, люди добрі, та всім вам я вже точно не зможу допомогти. Ні вдовам, ні сиротам, ні пограбованим, ні оббреханим – власне, для вирішення ваших проблем не потрібна ніяка Кара…

Я насилу відірвав погляд від майже догорілого зошита. Підійшов до столу; витягнув із гаманця синій камінчик на ланцюжку. Собача (вовча?) привітна морда.

І ще один, сердоліковий, з двома сумними очима, які нагадували мені про стару мавпу.

І ще один – закіптюжений, знятий з грудей заживо згорілого старого.

…Вогонь, розпечені ґрати, безумець, якого я міг би врятувати, якби опинився в потрібний час у потрібному місці…

Я справді хочу помститися за нього? Який давно став для мене чужою людиною? За самодура, тирана, за старого барона Ятера?

Я приплющив очі. Ще один камінчик постав перед моїм внутрішнім зором – я не міг покласти його на стіл поряд із першими трьома, тому що він залишився на поясі норовливої пані в чорному. То була жовта тигряча морда.

Пташенята з одного гнізда. Іграшки, які вийшли з-під руки одного майстра. І майстер ще той. Майстер з великої літери. Хтось могутній до того, що дріж проймає на саму думку про межі його можливостей. Хтось винахідливий, підступний, безсердечний… Великий, без сумніву, маг.

«Чим справедливішою буде ваша Кара…»

Куди вже справедливіше! Безумний дядько Дол, живий смолоскип… Гаразд, ювеліршу й старого купця можна скинути з рахунку, нічого жахливого з ними не трапилось… Але в природі існують й інші жертви Майстра камінчиків. Напевно.

Я піймав себе на тому, що копирсаю в носі мізинцем. Попробувати? Розплутати цей клубок? А платою напевно буде гучна слава. А якщо старенький-кульбабка має рацію – ще й могутність…

І за Дола де Ятера буде пімщено.

Я подумав ще.

Потім усівся на підвіконня й приманив із сусіднього даху найтовщого й найздоровішого з вигляду голуба. Дорога неблизька, та цей, мабуть, долетить…

«Любий Іле! В ім’я нашої дружби я згоден піти на нечуваний ризик… труди та збитки…»

(Дерев’яний кінь на коліщатках – поліроване чудо, куди привабливіше, ніж усі породисті коні на стайні Ятерів. За цього коня дядько Дол заплатив дорожче, ніж платять за цілу запряжку; Іл лізе покататися першим, та я відтісняю його, здираюся в оксамитове сідло, безстрашно спускаю важілець – колеса крутяться. Механічний скакун рушає з місця, але занадто повільно; Іл біжить поряд зі стременом, Іл обганяє мене й біжить уже попереду; Іл озирається, на обличчі в нього переляк: «Зупини! З гори не треба!»

Я безстрашно спрямовую скакуна з гори. Він розганяється й розганяється; дерева й каміння несуться назустріч, зад мій несподівано боляче б’ється об сідло, та я терплю й навіть викрикую щось молодецьке. Кінець кінцем коліщатка не витримують, кінь спершу нахиляється, а потім перекидається з гуркотом, а я лечу в куряву – і на льоту не встигаю пригадати жодного годящого замовляння. Падаю на гострий камінь – жахливо болить; я ледве втримуюся, щоб не заревти вголос, а сльози вже течуть по щоках, проорюючи в пилюці доріжки. Кінь лежить поряд – безнадійно зіпсований, тріснутий, з відламаною передньою ногою. З гори біжить, горлаючи й схлипуючи, Іл, а за ним біжить дядько Дол, мовчки й страшно, і я облизую губи, збираючись сказати йому про півмішка сріблом, які мій батько обов’язково поверне йому…

Дядько Дол у три стрибки обганяє сина. Кидається до мене – обличчя в нього застигле, я лякаюсь. Хапає мене на руки: «Де болить? Тут боляче? А тут?»

І, навіть не глянувши на розбиту іграшку, несе в будинок – на руках, дбайливо, як сина, як ніхто не носив мене відтоді, як мені виповнилося п’ять років…

«…І пішли ми в атаку, Хортику. Татусь мій, земля йому ватою, у бою був нестримним, ніби вепр, я бився з ним пліч-о-пліч, а братик мій, земля йому ватою, прикривав спину. Ну тут почалось! Ми зайшли праворуч, а ці, земля їм каменем, сховали лучників у засідці, а піхоту пустили на заріз, аби нас під ці стріли заманити… Якби не татусь мій, земля йому ватою, не сидів би з тобою, чаклунчику, не правив би байок, так-от…»

Пахне якоюсь лікувальною гидотою. Коліно розпухло, як м’яч. Я терплю. Я навіть усміхаюся, слухаючи історії дядька Дола; батько далеко, у місті, а дядько Дол сидить поряд із ліжком, вряди-годи торкаючись мого лоба шерехатою долонею.

Я хороший, думаю я, засинаючи. Я хороший, це Іл – дурень…)

«Любий Іле!» Так. Це вже написано. «…І збитки… і розшукати злодія, винного в трагічній загибелі вашого батька…»

Я потер перенісся, відганяючи непотрібні спогади.

Що спільного між старим бароном, ювеліршею, торгівцем?

У барона й торгівця – скільки завгодно схожих ознак. Обидва стояли на чолі родини, обидва були заможні й були самодурами. Обидва вирізнялись поганим характером… Але ювелірша? Ювелірша, тиха й романтична, зі своїм захопленням живописом, зі своїм маленьким жіночим щастям…

Гаразд. Тут поки глухо. Тепер час: старого барона Ятера не було… скільки? Рік і вісім місяців. Ювелірша? Тиждень. Торгівець? Шістдесят вісім днів. Разючий розрив. Якби тяжкість утрати залежала від терміну, проведеного в невідомому місці, барон би посідав перше місце, яке він, бідолаха, й посідає. Далі йшов би торгівець, потім ювелірша, як найменш постраждала…

Але от як порівняти тяжкість утрати торгівця та ювелірші? Сердешна жінка втратила, бачте, смак. У стариганя могло й не бути ніякого смаку, а міг і бути, однаково його втрати ніхто б не помітив…

Добре. Врахуймо й залишмо на потім.

Далі. Коли зникнув барон? Рік і вісім з половиною місяців тому. Ювелірша? Дев’ять тижнів тому… тобто два місяці. Торгівець? Чотири місяці тому. Що нам дає це знання? Поки нічого, але запам’ятаймо.

«Любий Іле! В ім’я нашої дружби я згоден піти на нечуваний ризик, труди та збитки, і розшукати злодія, винного в трагічній загибелі вашого батька… Негідника буде покарано! Це кажу я, Хорт зі Табор».

Я примотав послання до лапи голуба, прочитав замовляння проти хижого птаха й пустив у небо. Уражений голуб спершу заметався між флюгерами, і потім тільки, керований моєю волею, упевнено пустився в дорогу. Я проводжав його поглядом, сидячи на підвіконні.

…Обставини зникнення. Старий барон Ятер закохався в молоду авантюристку, вона потягнула його в подорож і… ага. А торгівець несподівано для себе й близьких потоваришував із молодим поштивим… який став йому милішим за сина. І цей товаришок теж потягнув його в дорогу – укладати вигідну угоду. Знову збіг… І знов випадає ювелірша. Та нікуди не їздила, просто пішла за покупками… З ким? З нерозлучною подругою. Як її, Тисса Граб, яка після випадку з ювеліршею зникла, ніби й не було…

І знову я відчув, як піднімається зсередини тепла голчаста хвиля. Як невидимі вістря поколюють пучки пальців.

Щось важливе. Не випустити.

* * *

ПИТАННЯ: Назвіть відомі вам магічні об’єкти й незалежні магічні предмети.

ВІДПОВІДЬ: Велика Ложка, Швидкі Чоботи, Добра Ялина, Будинок Одягу, Дуб-з-Очима, Жорстока Скрипка, Брехливе Дзеркало, Приватна Банка, сабая, Свіже Джерело, Сітьовий Чорнорот, Диво-з-Надр.

ПИТАННЯ: Яке значення в житті мага має символічний птах?

ВІДПОВІДЬ: Посвячена сова є символом належності до магічної спільноти, предметом клятв і проклять, а в деяких випадках й обітниць. Найсерйознішою є обітниця посовництва, коли два маги, що володіють однією й тією самою совою, об’єднуються узами куди сильнішими, аніж навіть родинний зв’язок. Сила цих магів, об’єднавшись, зростає багатократно, зате кожний із них стає залежним від свого посовника. Саме ця остання обставина обумовила відносну рідкість таких обітниць.

ПИТАННЯ: Яка середня тривалість життя призначеного мага?

ВІДПОВІДЬ: Шістдесят років для магів четвертого ступеня, сімдесят – третього, вісімдесят – другого, сто – для магів першого ступеня. Існує думка, що призначений маг, досягнувши рівня надступеневого, дістає можливість жити вічно. Так звані «викопні маги» – за переказами, маги з минулого, за природою своєю призначені, однак наділені надзвичайною силою завдяки прожитим вікам…

ПІДСУМОК: Теоретичну частину випробування претендент пройшов не без похибок (до яких належить згадування пустих здогадів), однак загалом задовільно. Пропоную перейти до практичних випробувань.

* * *

В оселі ювелірів уже всі спали. Служниця спершу позіхала, потім, налякана моєю наполегливістю, погрожувала викликати варту; потім, нарешті, пішла будити хазяїна.

– О… Пане… зі Таборе… Як несподівано… Є новини? Скажіть, ви знайшли?…

У наступну секунду ювелір витріщився на дорожню валізу біля моїх ніг. Певно, зі сну йому здалося, що я переїжджаю до них жити – назовсім.

– Поки що ні, – сказав я, дозволяючи йому підхопити валізу й занести її до передпокою. – Але є одне дуже важливе питання… Скажіть, будь ласка, вашу дружину можна зараз розбудити?…

Сонна ювелірша в очіпку була ніби молодша за свої роки. І симпатичніша.

– Перепрошую, що потурбував, пані Філло… Коли ви востаннє бачили вашу подругу Тиссу Граб?

– Тоді, – була вичерпна відповідь. – Ну, тоді… Перед тим. Коли ходили за покупками…

– Тобто в день вашого зникнення?

– Так…

– Ви не намагалися розшукати її потім?

– Намагалася… та…

Ювелір нервово провів долонею по залишках волосся:

– Пане Хорте зі Таборе… Пізня пора, і…

– Хіба не ви просили мене знайти злочинця? Хіба не заявилися для цього до мене в готель – о ще пізнішій, прошу завважити, порі?

Він почервонів. Навіть лисина стала яскраво-червоною:

– Пане зі Таборе… Філлі пора спати. Якщо хочете, я відповім на всі ваші питання… Ви не заперечуєте?

Я подумав. Перевів погляд із чоловіка на дружину й назад:

– Ні, пане Ягоре… не заперечую. На добраніч, пані Філло, ще раз перепрошую…

Вона пішла. Ювелір облизнув тонкі губи:

– Я підозрював цю Тиссу. Вона мені не подобалася. Щонайперше я кинувся розшукувати її, адже Філла пішла з нею й не повернулася! Я довідувався, але вона як у воду пішла. Я…

– Її бачили після зникнення вашої дружини? – перебив я.

– Так, – сказав ювелір крізь зуби. – Вона повернулася до себе додому, до кімнати, яку вона наймала…

– На вулиці Стовпників, – докинув я. Ювелір глянув на мене без подиву:

– А-а-а, ви все-таки туди ходили… Вона повернулася, розплатилася, зібрала речі й з’їхала. Я звертався до начальника варти… Але той сказав, що не оголошуватиме цю пані в розшук. Мою дружину – так, шукатимуть… як вони звичайно шукають, – на виду в ювеліра проглянула саркастична усмішечка. – А цю, Тиссу Граб… Ніхто не заявляв про її зникнення. Вона мала повне право з’їхати з квартири, боргів у неї нема, у крадіжках участі не брала…

– Ще одне питання, – я потер перенісся. – Як і коли ваша дружина познайомилася з цією панянкою?

Ювелір покривився:

– Це було… Нещодавно. Приблизно за місяць до… Я був уражений. Ця Тисса виникла нізвідки і… стала для моєї дружини близькою істотою, інколи мені навіть здавалося, що вона зі мною не така відверта, як із цією…

– Ви ревнували? – спитав я обережно.

Ювелір здригнувся:

– У якійсь мірі… Ніякої ницості, зрозумійте. Але вони проводили разом стільки часу, що…

Він замовк і безнадійно махнув рукою. Під вікном – а ми сиділи у вітальні – надривалися цвіркуни.

– Вона… тобто ваша дружина, не згадала нічого нового? Щодо замку, цепного дракона, людини, що говорила з нею в невідомій бенкетній залі?

Ювелір мотнув головою. Ось іще одна відмінність його дружини від торгівця й барона, подумав я. Вона єдина па м’ятає – уривками – те, що відбувалося з нею після її зникнення…

– Й останнє питання, пане Ягоре. Як вам здається – усі ці спогади, замки, дракони не можуть бути виплодом фантазії, гм, творчої людини?…

Якийсь час ювелір дивився мені в очі. Що було непросто: я й сам відчував, що теперішній мій погляд – не з легких.

– Не знаю, – сказав він нарешті. – Інколи вона плутається в деталях… Таке враження, що вона вигадує їх на ходу – і сама одразу вірить… Але точно не можу сказати. Був замок із цепним драконом чи не було…

– Спасибі, – я підвівся. Ювелір устав теж:

– Пане зі Таборе… Перепрошую за нахабність, але скажіть, будь ласка: у нас є шанс бути пімщеними? За… Філлу. За наше життя і… і любов, – закінчив він ледве чутно.

– Ви її розлюбили? – негучно спитав я.

Ювелір одвернувся.

Я намацав на поясі футляр із глиняним бовваном. Обережно, трохи гидливо витягнув це чудо на бліде світло єдиної свічки; «одноразовий муляж» дивився на мене без усякого виразу.

– У вас є шанс, пане Дрізд… Непоганий. Тільки от, бачте, перш ніж покарати злодія, його треба знайти…

Цвіркун під вікном замовк.

Мільйон років тому (початок цитати)

– Я прекрасно розумію… Ображатись тут марно, просто гидко… та це чисто фізіологічна реакція. Коли ти в трамваї, наприклад, – ти готовий до хамства. А коли ти гуляєш у парку, думаєш про своє… Мовби брудним мішком з-за рогу, їй-бо.

Її звали Іра, вони з чоловіком жили в пансіонаті, чоловік катався на дошці з вітрилом – «У них там цілий клуб організувався, з ранку й до вечора… Поки він катається, я пішла до парку – і от маєш…»

Утрьох вони сиділи на лавці перед озером, Алік носився по камінню, намагаючись погодувати лебедів. Лебеді вернули дзьоби від булочки з маком – у воді й без того плавали кусні розмоклого хліба, колишні бублики й навіть горішки, та Алік не здавався, підкликаючи, підлесливо цмокаючи й клацаючи на всі лади.

Іриного чоловіка звали Олексій. Обоє вони працювали редакторами на популярному телеканалі, і то вельми успішно – в усякому разі, у Юлі склалось таке враження; сама говірка, Іра багато й охоче розпитувала про життя-буття нових знайомих:

– Ах, інститут мікробіології? Як це сучасно, як це актуально… Відділ генетики? У вас чудовий фах, Юленько…

Юлі не подобалася Ірина звичка називати напівзнайомих людей здрібнілими іменами.

– Ах, Станіславе, ви хіру-ург? Оце чудово, я так завжди поважала чоловіків-хірургів… Це особливий характер – так мені, в усякому разі, здавалося. Я трохи заздрю вам, Юленько… А де ви відпочиваєте?

Стас сказав, що наймана квартира біля пошти дуже зручна й дешева; Іра кивнула й усміхнулася. І не сказала вголос про те, що в пансіонаті свій пляж, ресторанне харчування й зручні номери з балконами на море.

– А скільки коштує покататися на цій самій вітрильній дошці? – з цікавістю розпитував Стас. – На годину? А час будь-який? А ввечері?

Пора було обідати; Іра пішла до пансіонату, а Юлю й Стаса чекали пластикові стільці чергової вуличної кафешки. Алік вередував, не бажаючи їсти суп, Стас підкреслено не помічав його капризів: або їж, що дають, або залишайся голодним. Юля нервувалася; Алік, насупившись, просидів півгодини над охололою тарілкою й, облизавши макогона, відправився додому. Він ступав попереду, гордо закинувши голову, і, дивлячись у худорляву негнучку спину, Юля думала мало не з жахом: які ж вони схожі…

Стас теж ніколи майже не міняв рішень. Юля знала, що тихе «ні» – те саме, що бетонна стіна з випнутими прутами арматури; напевно, ця властивість потрібна була в його роботі. Прийняти рішення, взяти на себе всю відповідальність і не відступати до кінця; у повсякденному житті професійні якості інколи обертаються вадами, але Стасові рішучість і впертість ніколи не здавалися Юлі таким уже криміналом.

І з Аліком буде нелегко, та в чоловіка має бути характер. Так казав Стас, і Юля погоджувалася: людина, що не вміє казати «ні», не може в наші дні сподіватись на успіх. Віслюкову впертість треба повернути на користь – тоді вона називатиметься залізною непохитністю; так казав Стас, і Юля кивала, а попереду манячила, здираючись по залитому сонцем серпантину, пряма синівська спина…

* * *

Другого дня вони познайомилися з Олексієм, Іриним чоловіком. Це був молодявий, маленький – заввишки такий, як Юля, – верткий чоловічок. Він довго тиснув руку Юлиному чоловіку – з Іриної розповіді виходило, ніби Стас захистив її честь мало не на дуелі.

Пансіонат справив на Юлю велике враження. Наймана квартира на цьому тлі здалася ще незатишнішою; пансіонатний пляж був майже порожній, і в кінці його, на маленькому пірсі, влаштувалися серфінгісти.

Алік сидів навпочіпки й зачаровано витріщався на прозоре вітрило у вигляді бабчиного крила, на мокру дошку з кілем, подеколи обережно, з побожністю, торкав святиню кінчиками пальців. Сивий і засмаглий, як на негативній плівці, інструктор щось пояснював – Стас кивав; на світло показався гаманець із грішми, і Юля здивувалася, побачивши, що чоловік уже розраховується.

За півгодини Стас прийшов на пірс у самих тільки плавках – і чужих кедах на грубу шкарпетку; спритно заліз на дошку, заново вислухав інструкції – і враз повалився у воду, яка в той день була не тепліша за п’ятнадцять градусів. Юля злякалася, побачивши його вирячені очі, – та вже в наступну секунду Стас опанував себе і під зливою напучувань, що летіли з пірса, став видиратися на мокре слизьке суденце…

У той день вони простовбичили на пірсі до темряви. Мешканці пансіонату пообідали й повечеряли, Юля з сином закусили біляшами, купленими в рознощиків, а Стас і зовсім нічого не їв – одиноке вітрило виднілося вже біля дальнього причалу, координацію й хватку Юлиного чоловіка багаторазово оцінила юрба, особливо Іра та Олексій. Алік нарешті знайшов собі хлопця для забав, і тільки Юля відволіклася, як якась бабця вже бігла зі скаргою – в неї влучили каменем… «А якби по голові?!»

Стаса витягнули на берег тільки зусиллями інструктора, якому все набридло і треба було замикати сарай. Дорогою додому Юлин чоловік здавався цілковито щасливим. Похмурий Алік теж розвеселився – тато жартував із ним і грав у доганялки, на веселу ворушню батька та сина обертались перехожі, а Юля йшла позаду й думала, що проминулий день був нічогенький, що ходити до пансіонату краще, ніж товктися на міському пляжі, і що добре б з’їсти чого-небудь гаряченького…

По товстому жилавому стовбуру стрибала, розважаючись, білка. То пірнала в сутінки, то показувалася знов; Алік спробував її нагодувати – марно.

Лебеді спали просто посеред ставу – сховавши під крило голови, склавши петлею пухнасті шиї, повільно дрейфуючи вслід за ледве відчутною течією.

(кінець цитати)

* * *

Другого дня вранці в готелі «Північна Столиця», великому й шумному готелі навпроти ринку, з’явився новий постоялець – товстий заможний землевласник, який вписав у готельну книжку нікому не відоме ім’я й незрозумілу мету поїздки – «розважальна подорож». Таких, хто потребував розваг, багато було в «Столиці» – я гадав, що на товстуна не звернуть уваги.

Так воно спочатку й було.

Замкнувшись у номері, я скинув разом личину (проклятий тягар!), чоботи й плащ. Не роздягаючись, повалився на ліжко поверх вигадливо вигаптуваного укривала; номер коштував у півтора раза дорожче, ніж мої апартаменти в «Ховрахові», зате тепер я міг сподіватися на певну анонімність. На певну, тому що жодного великого мага моя личина не обдурить.

Добре, що на світі не так багато справді великих магів.

Я лежав, закинувши руки за голову, і дивився, як ворушаться пальці моїх ніг під нитяними панчохами. Безсонна ніч давалася взнаки – думки текли рівненько, дисципліновано, жодна не наважувалася піднестися над іншими, піднятися до рівня шляхетного безумства й набути таким чином статусу Ідеї…

Пролежавши години півтори, я піднявся, умився холодною водою з глека, поміняв сорочку, натягнув личину охочого до розваг товстуна й відправився до міського префекта.

* * *

Спершу – в подобі гладія – я прогулявся по центру; потім, знайшовши цілком пристойний дощаний відходок на задвір’ї якоїсь контори, скинув личину й попрямував до префектури. Мене перепровадили до приймальні, де довелося понудьгувати хвилин з п’ятнадцять; б’юсь об заклад, весь цей час префект спостерігав за мною через дірочку в гобелені й намагався довідатися – хто такий, який магічний ступінь, чим славиться? І, певно, інформатори в префекта працювали добре, бо, зустрічаючи мене, усміхаючись і пропонуючи крісло, префект уже прекрасно знав про Заклинання Кари, щасливим власником якого нещодавно зробився його гість.

– Е-е-е, пане Хорте зі Таборе, чи не хочете вина, вершків, тістечок?

Префект був двометровим здорованем із широкими, наче в коваля, плечима. Коли він опускав запалені, трохи припухлі повіки, обличчя його здавалося втомленим і добрим; очі префекта залишалися схованими майже весь час, і тільки двічі чи тричі він поглянув на мене впритул. Ні, хазяїн кабінету не був магом, але під цим поглядом я піді брався, ніби тхір, що відчув пастку.

– Дякую, пане префекте. Я нещодавно поснідав… І тим більше мені не хотілося б забирати даремно ваш час.

Префект кивнув; очі його майже зовсім заплющилися, і тільки ледве вловний блиск між припухлими повіками давав мені зрозуміти, що розслаблятись не варто.

Я продовжував:

– Певно, раніше ви не чули про мене, пане префекте. Я вроджений маг поза ступенем, я досить заможний, щоб не обтяжувати себе службою… Однак зовсім недавно мій друг, барон, чиє ім’я вам нічого не скаже, попрохав мене про допомогу в приватному розслідуванні. А я, в свою чергу, звертаюся за сприянням до вас. Ви знаєте, що в місті зникають люди?

Пухлі повіки на мить скинулися – очі префекта, два латунні ґудзики, гостро вп’ялися мені в обличчя.

Одна мить – і повіки спустилися знов. Велика довгопала рука піднялась, щоб задумливо потерти скроню:

– Одразу уточнімо, пане вроджений магу… Кого ви представляєте в цьому кабінеті?

– Себе, – сказав я без роздумів. – Себе, Хорта зі Табора, власника заклинання Кари, яке змушує мене до провадження певного розслідування.

– На жаль, пане зі Таборе, – рука префекта опустилась на поручень, повністю сховавши вирізану на ньому левину лапу, – володіння будь-яким магічним артефактом не дає вам переваги перед державним чиновником. Я служу місту й королю і не можу надати вам ніяких відомостей щодо розшуку й правосуддя в Північній Столиці. Адже ви цього від мене чекали, чи не так?

– Так, – визнав я після певної паузи. – Саме деякі відомості мені хотілося б отримати, і я уклінно прохав би вас, пане префекте…

Мене перервали. Мене дуже рідко насмілювались переривати, й ніколи – безкарно.

– Мені шкода, – сказав префект без ніякого жалю в голосі. – Але префектура не надає довідок приватним особам. Перепрошую. – І хазяїн кабінету підвівся, даючи зрозуміти, що аудієнцію закінчено.

Я лишився сидіти.

– І я в свою чергу теж перепрошую, пане префекте… Однак у мене є докази певного, е-е-е, недбальства, яке міська влада проявляє щодо жертв викрадень, пересічних мешканців столиці. І в мене вже сьогодні є можливість довести до відома городян і короля докази цього недбальства…

Я блефував. Ніяких доказів у мене не було.

– Ви втручаєтеся не в своє діло, – префект перебив мене вдруге, причому досить грубо. – Я вимушений попросити вас покинути префектуру, пане вроджений магу…

Із непримітної портьєрки за його спиною виникли двоє. Один – зі зведеним арбалетом у руках, другий – маг першого ступеня, і в рукаві його ховався, здається, бойовий жезл…

Будь здорова, моя сово. Що я такого сказав, що я такого зробив, щоб викликати таке до себе ставлення?!

– Пане префекте, – сказав я, ледве розтуляючи губи. – Мені здається, ви не берете до уваги деякі обставини…

І я повільно, щоб не нервувати людей зі зброєю, поклав руку на відкритий футляр із муляжем.

Заклинанню Кари байдуже, ти префект чи жебрак. Заклинанню Кари байдуже, ти озброєний чи ні; моя рука торкнулася глини, а значить, задіявся закон про понижену вразливість. Як казав пан голова, – «будь-яке шкідливе діяння на каральника буде ускладнене, а сама спроба такого діяння поєднана з загрозою для життя нападника»… Людською мовою це значить, що й арбалет, і жезл повернуться проти своїх же власників.

Гм, а цікаво б на таке подивитись…

Я тягнув час.

Це був час мого всевладдя – сіре обличчя префекта, білі обличчя мага й арбалетника… Я мав у руках їхні життя, і, сова мені свідок, утриматися від Кари було так же нелегко, як складно буває перервати любощі за хвилю до блаженства.

На скронях префекта виступили крапельки поту. Він знав, що я не покараю – але мало, вочевидь, приємного – дивитись отак в обличчя лютій смерті…

Скоряючись його жесту, арбалетник і маг забрались назад за портьєру – з полегкістю, від гріха якнайдалі. Я почекав іще трохи – і, усміхнувшись, забрав руку з голови муляжу. І демонстративно прикрив себе замовлянням «проти заліза».

– Ви усвідомлюєте, що це шантаж? – спитав префект ледь чутно. Лице його лишалося сірим, зате латунні очі показалися з-під повік у всьому своєму тьмавому проникливому блиску.

– Усвідомлюю, – сказав я зітхаючи.

– Ви не маєте рації, пане вроджений магу, – припухлі повіки опустилися знову. – Бо ваша одноразова влада закінчиться – щонайбільше за півроку. Я багато бачив таких… хто втратив голову від самого передчуття Кари. І я знаю, чим ця омана закінчується… Печально закінчується. Соромно, брудно закінчується… Ви маг поза ступенем. Ви всього лише маг поза ступенем. Невже ви думаєте, що префектура Північної Столиці подарує вам сьогоднішній… демарш?

– Та в совиному лайні я бачив префектуру Північної Столиці і вас особисто, пане префекте, – сказав я щиро.

Портьєра ворухнулась.

Під опущеними повіками пана префекта мигнула холодна, вкрай гостра іскра.

* * *

В архіві повнісінько було темних закамарків, де могли ховатися не тільки пацюки.

Маг, приставлений до мене за шпигуна, був без личини; я згадав, що мимохідь бачив його в клубі. Який занепад – маг першого ступеня, що служить у міській префектурі! Але ж відриває щомісяця немалу частину платні, сплачує членські внески й сподівається коли-небудь виграти Заклинання Кари!

Молодий і кремезний архіваріус видав мені важкий дерев’яний ящик, ущерть заповнений паперами; усівшись на триногому дзиґлику, я задув свічку – щоб не спокушати арбалетників, метальників ножів та інших ініціативних добродіїв, яких, можливо, послав до мене префект. Не держати ж мені руку на глиняній потворі весь час; маг-шпигун стояв не ховаючись за три кроки від мене. Проглядаючи з такою бідою добуті папери, я старався не спускати його з ока.

Одразу ж з’ясувалося, що в місті не тихо. У місті грабували, різали, підпалювали, крали; побачені нічним зором, папери здавалися червонястими, а чорнило – бурим. Папери лежали поодинці – «убив-схопили-стратили», – і стосами, причому стоси втримувалися разом мідними дужками. Виходило так, що весь минулий рік пан префект працював не покладаючи рук, і міська префектура розкрила не знати скільки злочинів…

Я залишив виданий мені ящик із паперами і, досі в темряві, пішов уздовж стелажа. Маг-шпигун ішов слідом за мною, мов тінь, що трохи відстала від хазяїна; минуло понад годину, перш ніж я знайшов, що шукав.

Свідчення про нерозкриті викрадення.

* * *

«Мій маленький друже! Тобі вже десять, а може, й дванадцять років. Ти вже підліток, а скоро перетворишся на юнака; чи знаєш ти, що це значить?

Ти вроджений маг, а отже, твоя могутність далася тобі даром. Ти думаєш, що магія існує для того, щоб тобі можна було запускати в небо крилатих жаб, перетворювати слуг на стовпи з цукрової вати й розважати друзів феєрверками; ти помиляєшся, малий, магія існує не для цього, точніше, не тільки для цього. Давай-но поговоримо про речі серйозніші, ніж замовляння личини або проста ручна блискавка.

Чи хочеш ти, щоб люди навколо поважали тебе, а не тільки боялись? Чи хочеш мати справжніх друзів? Чи хочеш, щоб учорашня сварка з бабусею виявилася останньою?

Безперечно, ти цього хочеш. Кому ж приємно чути за спиною – «Он пішов маг, могутній, та нетямущий і неосвічений»?

Отже, домовмося, що з завтрашнього – ні, вже з сьогоднішнього! – дня ти почнеш дотримуватися моїх порад.

ПОРАДА ПЕРША: Усередині тебе з народження живе величезна прекрасна країна; твої пустощі з перетвореннями – нікчемна частина її. Для того щоб пізнати свою магію повністю, щодня тобі треба проводити не менш як годину на віддалі від людей, у повній самотності. Байдуже, що ти робитимеш – тільки б думки твої були спрямовані всередину, у твою душу, звернені до твоєї магії.

ПОРАДА ДРУГА: Щоразу, відправляючись в усамітнення, ретельно мий руки, чисть зуби й вичищай чоботи. Твій внутрішній настрій багато в чому залежить від стану твого взуття – на жаль, це так.

ПОРАДА ТРЕТЯ: Перш ніж використати замовляння в повсякденному житті, щоразу звикай рахувати до п’ятнадцяти. Якщо після цього бажання діяти не зникає – дій. Якщо виникає хоч найменший сумнів – зачекай.

ПОРАДА ЧЕТВЕРТА: Ретельно гляди за збереженням запасу сил. Ніколи не витрачай запасу більше, ніж наполовину! Пам’ятай: витративши сили повністю, ти перестаєш бути магом – надовго, доти, доки сили не відновляться.

ПОРАДА П’ЯТА: Якщо в тебе продірявів черевик або порвалася куртка – не западай у спокусу полагодити їх за допомогою магії. Господарча магія принизлива для вроджених магів; звернися до матері чи служниці.

ПОРАДА ШОСТА: Старанно навчайся географії, астрономії, математики, краснопису, хімії, по змозі – медицини. Кожен маг має бути всебічно освічений і знатися на лікарських травах.

ПОРАДА ОСТАННЯ: Бережи здоров’я змолоду. Знай: занепале здоров’я неможливо поправити за допомогою магії.

Тепер, мій друже, ти знаєш, що робити для того, щоб повністю усвідомити свою владу й повернути її на користь собі та людям. Бажаю тобі життєвих успіхів!»

* * *

Я не намагався сподіватись, що префект забуде свою погрозу. Він пережив декілька вельми прикрих хвилин – і свідками його страху були підлеглі; він сам був винен, та я трохи шкодував тепер, що дав волю емоціям. Такий префект схожий на цеглину на даху. Не треба розхитувати його – зірветься в найгіршу мить…

Хоч мій новоз’явлений недруг і володів каналами для скорої помсти, у мене були підстави думати, що квапитися він не стане; проте, увійшовши до «Північної Столиці», я виставив п’ять сторожових заклинань – біля входу, у коридорі, під вікном, біля дверей до номера, під власним ліжком – і тільки тоді, добряче втомлений, гукнув покоївку й звелів принести письмове приладдя.

Моя здобич була варта того, щоб дістати заради неї і впливового ворога. Поскрипуючи поганеньким готельним пером, я добував із пам’яті імена й дати – добував, щоб перенести на чистий аркуш.

Папери, що їх я проглянув у темряві, мали, як правило, типовий запис: «Отакий і такий заявив, що його родич такий-то отакого місяця й такого числа зник за невідомих обставин. Шкоди майну не завдано… Указану особу оголошено в розшук». Серед інших документів я знайшов і заяву ювеліра Ягора Дрозда про зникнення його законної дружини Філли. Папір був перекреслений червоною смугою, внизу була дописка: «Зникла повернулася додому ціла й здорова. Розшук припинити». Згадалася саркастична усмішка нещасного ювеліра: «Та як вони шукають»…

Серед документів про безслідне зникнення (грубий стіс – усього лише за останніх декілька місяців!) штук двадцять були перекреслені отакою червоною рисою. Не скажу, що зберегти їх у пам’яті було легко – проте ось імена з адресами, виписані в стовпчик, і тепер залишається тільки обійти їх і з’ясувати, хто зі зниклих…

Раптовий напад тривоги урвав мої азартні міркування. Я не одразу зрозумів, що це спрацювало сторожове замовляння, встановлене біля входу до готелю; за секунду збентеження посилилося – вітаннячко від сторожа, встановленого в коридорі.

Я розвернувся лицем до дверей. Не підводячись із крісла, з’єднав долоні й зімкнув пальці; мій батько не визнавав ні жезлів, ні батогів, ні інших модних дрібничок. Мій батько був натураліст і в тому ж дусі виховав єдиного спадкоємця…

Невже хтось із магів поза ступенем здатен опуститися до державної служби?! Ні, найпевніше це той самий, що супроводжував мене в архіві… Перший ступінь, підкріплений бойовим жезлом у широкому рукаві.

А мій глиняний дружок на столі… Де?! Куди подівався?! Капелюх – на підлогу, шийну хустину – геть… А, ось він, сховався під недбало кинутою серветкою… Милостива сово, за кілька секунд пошуків я змокнув, мов загнаний кінь!

Спрацювало сторожове замовляння перед дверима, я зосередився – та візит не відбувся. Той, хто прийшов до мене в гості, здатен був передбачити, яку зустріч я готовий йому зробити.

Усе, вже йде. Кроки, що демонстративно віддаляються по коридору – при тому що досі візитер пересувався зовсім безгучно. Послідовний відбій трьох сторожових замовлянь. Тиша, тільки десь під вікном лаються торгівки…

Це, звичайно, не напад. Так, примірочка, перевірка слуху.

* * *

– Здоров’я й усяких гараздів вашій сові, любий Хорте зі Таборе! Будьте ласкаві, зніміть личинку, у нашому клубі не заведено…

Дідусь-кульбабка усміхався зовсім по-батьківськи – я піймав себе на тому, що його усмішка не дратує мене, як раніше, а навпаки, не без приємності.

Я озирнувся – звичайно, дзеркало в гардеробній настроєне ловити личини. Тепер у ньому віддзеркалювалися всміхнений дідусь, полірована стійка – і товстий землевласник, причому цей другий був схожий на шмат підталого холодцю – крізь одутлі обриси приземкуватої фігури виразно просвічувало чорне незмінне ядро.

Я заплющив очі, а коли розплющив їх, із дзеркала дивилося на мене моє власне відбиття: одне око жовте, друге синє, куртка потерта й чоботи вкриті пилом. Я прийшов до клубу, вдягнений не за протоколом; дідок докірливо похитав головою, і за секунду звідкись вискочив хлопчик із двома величезними щітками – взуттєвою та одежною. Поки мене чистили, я з замішанням зрозумів, що не можу визначити магічний ступінь дідуся-кульбабки. Не можу – і квит.

– Ой, – сказав хлопчик.

На одежній щітці звивався яскраво-червоний тонкий черв’як.

– Дай-но, – сказав дідусь несподівано сухо. Стряхнув черв’яка у круглу урну для сміття. Щільно закрив мідну кришку.

Я відчув, як наливаються кров’ю вуха. Хлопчик ховав очі, старий удавав, що нічого не сталось; я кліпав очима й ніяк не міг зрозуміти, як примудрився не помітити вистежного замовляння-ниточки. Коли мені її привісили? Учора? Сьогодні вранці? Удень? Значить, префект (а кому ще спало б на думку стежити за мною?) уже знає, що я послідовно відвідую знайдені в архіві адреси…

Сьогодні я зробив візит останнім п’ятьом фігурантам із мого списку. І тепер на боці в мене був гаманець-переросток – куплений принагідно шкіряний мішечок. Він був повний і важкий; він глухо брязнув, коли хлопчик випадково задів його щіткою.

– Тпрусь…

Хлопчик зник разом зі своїми знаряддями; я незграбно розвів руками:

– Буває…

– Буває, – підтвердив дідок без звичайної своєї усмішки. – Здоров’я вашій сові, пане зі Таборе, головне – здоров’я… Приємно провести час.

І, начищений мов монета, діткнутий і злий, я попрямував до великої зали.

* * *

Перша людина, яку я побачив, переступивши поріг, була пані з дрібничками. У тій самій чорній сукні, за тим самим дальнім столиком, вона, здавалося, нікуди й не відходила звідси після нашої першої зустрічі. Так і сиділа всі ці дні, попиваючи червоне вино, і на виду так само лежала гримаска легкої огиди.

– О, наш щасливець зі Табор! Здоров’я вашій сові, друзяко!

Я круто розвернувся; мене вітала зовсім незнайома компанія, панів магів було п’ятеро, їхні розчервонілі обличчя світилися п’яною нав’язливою добродушністю. Мій кивок у відповідь був сухий, мов безмежна пустеля:

– Здоров’я вашим совам, панове…

Полишаючи компанію праворуч і ззаду, я розкланявся з кількома напівзнайомими завсідниками, узяв келешок лимонаду з підноса засапаного лакея – і наткнувся на погляд мага першого ступеня, який одиноко сидів за величезним, на двадцять людей розрахованим столом.

Маг із префектури першим відвів очі. Я стиснув щелепи; згадався червоний черв’як на одежній щітці, знічений хлопчик, старий гардеробник без усмішки: «Буває…»

– Ласкавий пане, пробачте, не знаю вашого імені. Здоров’я вашій сові… Я можу сказати вам декілька слів – наодинці?

Навряд чи він злякався. Але напружився помітно:

– До ваших послуг, пане Хорте зі Таборе…

Виходячи, я встиг піймати погляд Ори Шанталії. Крізь звичайну холодність у нім проглядав подив.

– Навіщо ж до вбиральні? – у замішанні сказав маг із префектури. – У клубі є чимало приміщень, де ми могли б…

Не слухаючи його, я переступив поріг відходку. Треба сказати, вбиральня для панів магів була облаштована так, як не всякий барон обладнає свою вітальню. З оздоблювальних матеріалів переважали мармур, оксамит і шагрень.

І досі не дивлячись на пана шпигуна, я витягнув із футляра глиняний «муляж» – знаряддя Кари. Якийсь час милувався огидною іграшкою, потім повернувся до співрозмовника, і вираз його обличчя певною мірою втішив мене.

– Пане Хорте зі Таборе, ці дешеві натяки…

Я спорожнив свою склянку лимонаду шпигунові в обличчя.

– С-с-с-с…

Краплі підсолодженої рідини ще висіли на його вусах, а бойовий жезл уже дивився мені в живіт; я поклав указівний палець на потилицю глиняної потвори:

– Звинувачується шпигун із префектури – за нахабне втручання в приватне життя вродженого мага Хорта зі Табора…

Звинувачення було правдивим. Бойовий жезл здригнувся, та ховатись у рукав не поспішав.

– Уб’ю на місці, – просичав облитий лимонадом маг.

– Давай, – я всміхнувся. – І-раз, і-два, і…

– Ти не посмієш, – крізь зуби видавив шпигун. – Заклинання Кари… проти члена клубу…

– Тебе викинуть із клубу, – сказав я так певно, що сам собі здивувався. – Ти ганьбиш звання вродженого мага, наволоч.

Мій співрозмовник сильно зблід, та здатності думати таки не втратив:

– Ти шантажуєш мене, як до того префекта. Ти не реалізуєш замовляння зараз!

– А раптом? – спитав я, зручніше перехоплюючи муляж.

Між нами затягнулася секунда. Довга, наче струна. Я всміхався, і під цією усмішкою маг із префектури все сильніше бліднув.

Жезл опускався все нижче; нарешті зник у рукаві. Стараючись не повертатися до мене спиною, шпигун узяв з мармурової полички білосніжну серветку й узявся промокати залите лимонадом обличчя; от іще один смертельний ворог, подумав я безтурботно.

Сово-сово, бодай не захопитися! Страх гаданої жертви – убивчої сили наркотик, скоро я ні дня не зможу прожити, щоб кому-небудь не пригрозити Карою…

Шпигун усе витирав обличчя залишками серветки. Здається, він боявся вийти з убиральні без мого наказу.

– Постарайтесь не навертатися мені на очі, – сказав я жорстко. – Я без усякого Кореневого замовляння можу засунути ваш жезл… не стану уточнювати, куди саме. Прощавайте.

І, прикривши за собою двері, я попрямував назад до великої зали, причому настрій мій значно покращився.

Незнайома захмеліла компанія цього разу не звернула на мене уваги – зате новоприбулі так і лізли в очі, поспішаючи привітати, розкланятися, роздивитися мене зблизька. Я взяв з підноса новий келех лимонаду, озирнувся в пошуках тихого місця – і зустрівся очима із запитальним поглядом пані в чорній сукні.

У наступну секунду вона демонстративно відвернулась – випереджаючи мою спробу відновити знайомство.

Шкода.

* * *

«…Е, друже мій, і ким я тільки не був за ці три роки! Не кожен призначений маг за все життя те встигне, що я за цей час устиг…

Господарчі системи ставив – від найпростіших, селянам на комору, проти мишей та гнилизни, до таких кручених-мудрованих, що куди там!.. Ось один вроджений замовив мені для старенької матері: мати його сама жила в здоровенному домі, сама, хвора і з ліжка не встає. І замовив він мені комплекс із такою умовою, щоб жодного слуги! Щоб ані з жодною живою людиною матінка не зустрічалася… Так от я й поставив йому побутово-ілюзорну систему: продукти самі підвозяться й розвантажуються, кухня сама по собі працює, пил самовидувається, міль самовбивається, варта біля дверей стоїть, і постіль під бабкою незминальна, непромокальна, вічна… Та ще, уяви, о десятій ранку відчиняються двері спальні, і вбігають онуки до бабусі, інколи шестеро, інколи семеро, тут уже по-різному виходило… Граються, значить, онуки на підлозі біля ліжка, зайчики сонячні люстерками ловлять… Надворі листопад, сіро, сніг іде – а вони зайчики пускають, он як! Півгодини погаласують, тоді голос розлягається в глибині дому… «Ді-ти, сю-ди…» – ніби невістка кличе дітей. Діти тікають… Приходить читець і читає бабці повчальні історії з книжки. По обіді – спати, потім знову – внуки, читець, наперсниця… І знову спати. Ну, ще якісь штуки бували, сам уже не пам’ятаю… Так. Так от бабка прекрасно знала, що це все несправжнє, що це ілюзії-замовляння – знала, проте навіть раділа. Я, каже, на внуків дивлюся, і добре мені… А боятися, хвилюватися за них, що з ними буде та що з ними стане – не треба… Тихо так, затишно, онуки за поріг вийшли – і нема їх… А покличу – прибіжать… Померла, уяви, щаслива, а цей маг – багатий був, страх! Три слоїки в нього в підпіллі стояло, з кожного пригорщами золото черпав! Заплатив мені по-королівськи… Що – брешу?! Я брешу? Чому це? Що, побутовка таких масштабів нестабільна? А ти бачив ці масштаби? Ти язик укороти-но, а то знаєш, я людина до пори до часу добра…

…Гаразд, збрехав. У дворі, і на кухні слуги були й кухарі… А побутовка тільки у внутрішніх покоях стояла. Але яка побутовка! Два роки трималася без жодної похибки! Що, знову брешу?!

…Вона сліпа була. Яка їй різниця?

…Так, ілюзорка під кінець попливла. Діти вбігали такі… жах совиний, а не діти… Але вона однаково сліпа була! Гляділа на цих страховищ – і всміхалася так по-доброму…

…А, геть іди. І випивати з тобою більше не буду».

* * *

Вони ступили до мене з двох боків – обидва в чорних плащах, замовлених до негнучкого стану. Тканина стовбурчилась, наче картон: на тканині сиділа нічна невидимість, захист від чужих замовлянь, ще щось, на перший погляд невловне…

Глиняний бовван, дотик до якого гарантував знижену вразливість, був у мене на поясі в закритому футлярі. Я був безтурботний, я надто звик довіряти власним силам. І геть забув, що Північна Столиця – не рідна глушина, де кожен надступеневий маг за унікальністю рівний Сонцю.

– Пане Хорте зі Таборе, не треба різких рухів. З вами хочуть усього лише поговорити.

Було зрозуміло, що вони обидва – рівня мені. Або майже рівня. І що це «майже» компенсується кількісною перевагою.

– Пане зі Таборе, ми не посланці пана префекта…

Новина. Але чи варто вірити?

– Певна особа, така значна, що називати її ім’я раніше часу непристойно, бажає переговорити з вами з приводу отриманого вами замовляння Кари. Карета чекає.

– Я не звик підкорятися силі, – сказав я крізь зуби.

– У такому разі зробіть нам ласку… – і, розчахнувши захищені плащі, нічні посланці один за одним уклонились.

* * *

Карета була, очевидно, дуже дорога. Легка й безшумна, без зайвої розкоші, та надзвичайно зручна; проти неї найкраща карета барона Ятера здавалася би просто чортопхайкою. А на дверях – я помітив – був герб. Раніше був, а тепер його навіщось збили.

Мої супутники (конвоїри?) усілися навпроти мене, спиною до ходу руху. Фіранки були щільно запнуті. Їхати довелося в темряві; нічний зір дозволяв мені роздивитись обидва обличчя – люди в захищених замовляннями плащах виявилися напрочуд схожими, тільки одному було років п’ятдесят, а другому років двадцять. Батько й син?

Я розкинувся на шкіряних подушках якомога недбаліше; права моя рука ніби невмисне гладила футляр із глиняною фігуркою, а ліва торкнулася шкіряного мішечка з кольоровими камінчиками. Я не зважився залишити в готелі таке цінне майно, хоча й тягати його з собою було не дуже вже й зручно.

Рівний гуркіт бруківки під колесами змінився лунким громом мосту, потім безладним перестуком ковдовбин. Ми виїхали за місто.

– Не турбуйтеся, пане зі Таборе, – сказав старший супровідник у відповідь на мій погляд. – Після аудієнції вас до ставлять назад, у те саме місце, і це не забере багато часу.

Я приплющив очі. Ця особа, така ж значна, як і заповзятлива, мешкає за містом, та не занадто далеко. І треба бути їжаком, щоб не зрозуміти одразу ж, про кого йде мова…

Я вперше пошкодував, що, отримавши свій виграш, не покинув одразу ж Північну Столицю й не сховався в рідній глушині.

Битим шляхом ми їхали хвилин з двадцять, потім карета збочила – і ковдовбини змінилися тишею й гладдю іншої, доброї, доглянутої дороги. І ще хвилин двадцять минуло, перш ніж під колесами знов загула бруківка. Карета вповільнила хід, стала; заскреготів опускаючись міст. Ні вигуків вартових, ні паролів, ні взагалі чиїхось голосів я не чув.

– Ми прибули, – сказав старший із супровідників.

– Я здогадався, – процідив я крізь зуби.

Замок Скеля, давня королівська резиденція, тонув у темряві. Ступаючи, мов під конвоєм, між двома мовчазними магами, я прекрасно уявляв собі, про що піде розмова. Єдине, чого я не знав, – як буду викручуватись. Як стану пояснювати Його Величності, що його плани відносно мого Заклинання – даремні й пусті.

* * *

Для початку Його Величність привітав мене з нечуваним щастям – виграшем Кореневого Заклинання Кари.

Потім мені прочитали коротку лекцію про внутрішню політику, та я й без того знав, що верховна влада в країні тріщить скрізь. Той самий Іл де Ятер уважав себе єдиним і повноправним власником родових земель, нічого не платив до скарбниці й при згадуванні «держави» високо скидав брови. А в столиці не було можливості (принаймні досі) переконувати друга-барона та йому подібних в іншому; під реальною владою престолу були тільки найближчі до столиці землі, інші, подібно до Ятера, вважали себе цілком самостійними.

Усе це Його Величність Ібрин Другий розповів мені між двома чашками чаю (від кави я відмовився, і монарх учинив за моїм прикладом). Король був високий і досить товстий, фігурна борідка його нагадала мені акуратно підстрижений самшитовий кущ. Великі очі – трохи витрішкуваті – дивилися печально й докірливо: ніби це я, Хорт зі Табор, нишком чиню в державі розкол і безлад.

– Ваша Величносте, – сказав я знетерпивившись. – Ваша Величносте… Цей чай вищий за всякі похвали.

Якийсь час ми мовчки дивилися один на одного.

– Ну що ж, – сказав нарешті король, – ваша правда. Час переходити до діла…

Діло виявилося саме таким, як я уявляв. Просте діло. Головну небезпеку для держави становлять бунтівні настрої на півдні – у степовому приморському князівстві. Утіленням небезпечних настроїв є місцевий князь, самовпевнений бунтівник, який доводиться королю (о нещастя!) тестем. Про те, щоб породинному домовитись, не може бути й мови; степове князівство виявляє столиці демонстративну непокору, тим часом як торговельні шляхи… Порти… Ну, ви розумієте… Коротше, щоб не обтяжувати гостя, тобто мене, зайвими деталями, Його Величність просто велить мені покарати князя Дривегоціуса (ось тут, на папірці, правильно записано ім’я) за дії, що потягнули за собою загрозу цілості держави та перспективу громадянської війни (повне звинувачення написано нижче – тут перелік конкретних учинків, кожний з яких справді був. Для Кореневого Заклинання цього досить, чи не правда?).

Я довго роздивлявся папери, які Його Величність мені підсунув, хоча в них і не було нічого, що так довго можна було б вивчати. Усе було прозоро до неможливості, ім’я бунтівного князя розписано по складах, прогріхи його проти держави викладені філігранним почерком писця; чесно кажучи, я ледве втримався, щоб тут, на місці, не перекинутись на яку-небудь швидку нічну істоту й не перервати аудієнцію якнайнахабнішим чином.

Але я втримався.

– …Отже, – король м’яко всміхнувся, – за п’ять… ні, вже за чотири дні в палаці відбудеться найбільший прийом за останні два роки. Справді грандіозний прийом. Велика шляхта, маги першого ступеня й вище… Звичайно, наш тесть, він же мерзотний бунтівник, теж запрошений, ба більше – він буде. Він настільки зухвалий і певний власної безпеки, що…

Я мовчав.

– Ви маг поза ступенем, – м’яко нагадав король. – Звичайно, ви теж запрошені. Можливо, охорона не підпустить вас близько до Дривегоціуса… Але не йдеться про те, щоб заморити караного якою-небудь конкретною екзотичною смертю. Ні, таке за мету не ставиться – навпаки… Нам треба, щоб він помер якнайприродніше, щоб його смерть не викликала пересудів… Щоб він нарешті перестав чинити зло, нам треба висмикнути цю скабку, тоді країна зможе нарешті відновити єдність…

Я уявив, як просто посеред прийому королівський тесть валиться на руки вартівників, і надбіглі лікарі констатують цілком природну смерть, приміром від серцевого нападу.

А потім уявив, як у замку де Ятера з’являються королівські емісари. І як норовливий Іл покірно згоджується виконувати кимось прийняті закони, щороку доправляти певну кількість грошей та рекрутів, а в разі війни – хоча б і зі степовим князівством – підніматися за покликом сурми й підставляти під чийсь меч власну буйну голову…

– Розумію клопоти Вашої Величності, – сказав я із зітханням. – Однак, зізнаюся, у мене були свої плани щодо…

Печальні опуклі очі зробилися ще печальнішими. Я затнувся.

– Боюся, мій друже, вашим планам так і не судилося збутися. Пан префект, наприклад, ще ні разу в житті не подарував образи – а шантаж, пане зі Таборе, – це тяжка кривда, ви маєте розуміти… У мене є важелі впливу на пана префекта. Я міг би помирити вас.

– Я зовсім не беззахисний, – сказав я, роздивляючись тонкий білий шрамик у короля на лобі.

Бородань кивнув:

– Розумію. Але й пан префект… зовсім не беззубий. Щодо Заклинання Кари – воно одноразове, друже мій. А нас багато.

І він усміхнувся – вперше з початку бесіди; фігурно підстрижена борода враз змінила форму.

Я відповів йому усмішкою:

– Ще трохи, і ви переконаєте мене, що заради власного спокою мені слід здійснити погрозу й покарати пана префекта!

– Не зовсім так, – король потер перенісся. – Адже тоді незадоволеним лишуся я. А в мене на службі, навіть у найважчі літа, обов’язково стоїть декілька… дуже серйозних людей.

– Моральний занепад, – сказав я гірко. – З давніх часів найнятися на службу було ганебно для мага. Тим більше вродженого.

– Ви занадто молоді, щоб тужити за давніми часами, – серйозно повідомив король. – Добру традицію так легко сплутати з передсудом…

І Його Величність підморгнув мені. Підморгнув весело, навіть невимушено:

– Вам, любий Хорте, поміркувати б про власну долю. Щастя, що Заклинання цього разу дісталося вам. Але головне щастя – не це. Щасливий випадок висмикнув вас із глушини й привів сюди, до столиці. Так-так, кожен маг сам собі пан, самотність звеличує душу, усе це я знаю, наслухався свого часу… Однак подумайте, Хорте. Добре подумайте. У країні мають відбутися великі потрясіння – проте й великі діла. І ви, мій любий вроджений магу, могли б стати не просто чудовим – великим. Воїном, дипломатом, міністром, зрештою… Подумайте. Так?

Я мовчав.

– А тепер, – зовсім іншим тоном сказав Ібрин Другий, – прошу вас визначитися. Нам слід заздалегідь підготувати план дій, і вам теж слід підготуватись. Ви-бо не будете читати звинувачення з папірця?

Я мовчав.

Королівський тесть не маг, але досить могутній. І прогріхи його більш ніж вагомі. Тобто якщо я покараю Дри… вегоціуса – у мене буде, певно, шанс піднятися… Тим більше що сам король…

Але часу мого всевладдя минуло зовсім нічого! Я не встиг… нічого я не встиг, тільки префекта пристрашити й лакея його лимонадом облити.

Ах, якби король здогадався не шантажувати мене, не брати силоміць! Хто знає…

Мене дуже важко примусити.

Мене практично неможливо присилувати.

Я міркував, чи слід удати й розіграти покірність. Чи прямо сказати Його Величності, що він не має рації, перекинутись на кажана і…

– Ви, Ваша Величносте, безсумнівно… довідувалися про механізми Кари?

– Звичайно, – бородань радісно кивнув. – Сам пан голова Клубу Кари консультував мене.

Бодай твоя сова здохла, подумки побажав я панові го лові.

– Тоді ви, Ваша Величносте, розумієте, що такий довгий список звинувачень… якщо хоч найменша деталь виявиться неточною – від Кари загину я, а не Дри… а не ваш тесть.

Король насупився:

– Текст вивірено багаторазово.

– І все-таки, – я похмуро випнув нижню губу. – Я волів би перестрахуватися… це в інтересах діла! І скоротити звинувачення до одного пункту. Найочевиднішого. Наприклад, карається такий-то за те, що, дитиною бувши, каляв пелюшки…

Король якийсь час роздивлявся мене, намагаючись зрозуміти, чи не знущаються з нього.

Може, все-таки перекинутися на кажана?

– А що це у вас у мішечку? – раптом спитав король. – Ні, в цьому футлярі муляж, я знаю… А цей гаман ви так торкаєте, ніби там щонайменше діаманти…

– Це моя колекція, Ваша Величносте, – я присилував себе всміхнутися. – Я збираю кулони із самоцвітного каміння… і досягнув успіхів.

Шкіряна поворозка піддалась не одразу. Я акуратно зняв гаман із паска і, запустивши руку всередину, витягнув пригорщу камінчиків – не зводячи при цьому погляду з королівського обличчя.

Густа хмарка чужої магії шкребла мені долоню.

Усього камінчиків було два десятки. Здобич, на яку пішло багато зусиль, часу, поту – і, можливо, крові, якщо враховувати мстивість префекта…

Різноманітні морди, обличчя, рила, очі. Усі зняті з ший блукачів, які на певний час зникли, а потім повернулися додому.

Король роздивлявся камінчики на моїй долоні. Ібрину було цікаво, та не більше.

Раніше він ніколи не бачив таких дрібничок.

* * *

«…Чорний Лівша? Не треба казок, я прекрасно знаю, хто це такий і звідки взявся…

…З самого малечку з дивацтвами – боявся щось загубити. Ходив вічно із заклопотаним обличчям, перевіряв, чи на місці капелюх, чи на місці хустина, чи на місці каламар, чи не закотилась монетка… Діти, товариші його, сміялися з нього й дражнили. Від насміхань цього його дивацтво не поменшало – навпаки; утім, у навчанні воно йому нітрохи не шкодило, навпаки, учитель, який читав нам теорію й практику магії, був ним дуже задоволений…

…Коли йому було тринадцять років, сталось нещастя: укотре переперевіряючи вміст своєї торбини, він потрапив під мимоїжджу карету й утратив ліву руку – кисть… Проте занять магією не полишив.

…Вибирали самі. Я, наприклад, вважав і вважаю, що традиційна форма невеликої палички з коштовним каменем ідеальна для ініціювального предмета; дівчина, яка разом із нами отримала призначення мага, зупинила свій вибір на золотому обручі-наголовнику. А він – незвично довго думав, міркував і, коли розтулив рота, уразив усіх: і комісію, і товаришів. Я хочу, сказав він, мати ініціювальний предмет, який неможливо втратити. Я хочу ініціювальний предмет у вигляді руки – штучної лівої руки…

…Несвідомо мститься за всі кривди, яких зазнавав у дитинстві. Усі замовляння, усі магічні діяння перестроїв під ліву руку… Так, тепер його звати Чорний Лівша, і, чуючи це ім’я, здригаються й озираються…»

* * *

Мене доставили, як і було обіцяно, точно на те місце, де я дістав запрошення на аудієнцію. До парадних дверей готелю «Північна Столиця».

Розпрощавшись із панами магами на службі (я не приховував свого до них ставлення, а тому розстались ми вельми холодно), я певний час стирчав на ґанку, жадливо вдихаючи чисте нічне повітря. Чомусь це здавалося дуже важливим – продихатися; затхлий дух комфортабельної карети й чад численних королівських свічок сильно забили мені ніс і горло.

Ач, який ти неспокійний дружок, мій глиняний бовванчику. Схоже, насолоджуватися твоїм товариством протягом півроку – неприпустима розкіш…

Якийсь час я бездумно милувався зірками. Потім повернувся до готелю спиною і побрів, куди очі ведуть.

Тьмяні ліхтарі не стільки допомагали моєму денному зору, скільки заважали нічному. У Клубі Кари світилися вікна, там, напевно, ще не закінчили бенкетувати; та на саму думку про те, щоб повернутися до галасливого товариства магів напідпитку, мені зробилося сумно.

Чому б королю не заморити свого тестя звичайним королівським чином – підсипавши отрути у вино, приміром? Або подарувавши отруєні рукавички? Та хтозна – вся історія кишить убивствами з державних міркувань, і вбивають, не зважаючи на ступінь спорідненості…

Можливо, в бунтівного князя теж є на службі «серйозні люди». Князьок не дурень, він напевно прикритий магічним щитом – проти отрути, проти залізної зброї, проти всякої можливої капості…

А проти Кореневого замовляння немає щитів. Не викували ще, та й навряд чи коли-небудь зберуться. На те воно й Кореневе.

Я відчув укол тривоги. Тому що давати таку зброю до рук випадкової людини, безвідповідального щасливця, на якого вказав жереб, – це, знаєте, щонайменше легковажно. Гаразд, хай засновники клубу мають на членських внесках нечувані гроші, однак хоч натяк на здоровий глузд має бути?!

Мені на секунду уявився шлях шантажування, що веде до верхівки влади. Тільки й діла, що страхом і вимаганням зачепитись де-небудь на троні – півроку для цього вистачить, а потім уже до гри вступлять інші сили, й інша зброя захистить колишнього носія Кари…

Невже ніхто не пробував? А якщо пробував – чому зірвалося? Не вистачило сили духу? Рішучості? Талану?

А може?…

Тьмяний ліхтар над дверима якогось дамського салону так і ліз в очі, так і заважав дивитись, забиваючи нічний зір жовтою ватою свого безпомічного світла. Я роздратовано погасив його – і наступної секунди спинився, весь обернувшись на слух.

Ворушня.

Глухі скрики. Сопіння. Удари.

Далеко, за квартал звідси. Я почув усе це тільки тому, що вітер зовсім стих, що навколо мовчали навіть цвіркуни, і клятий жовтий ліхтар таки погаснув.

Я б сприйняв це за звичайнісіньку бійку або звичайнісіньку сутичку грабіжника з небеззбройною жертвою, якби не слабкий струм магічної волі, рваний, як стара мішковина.

Маг там був тільки один. А пітних м’язистих тіл – штук п’ять.

Ще декілька тижнів тому я не задумуючись кинувся б до джерела звуків. Не обов’язково втручатися – просто подивитись.

Але тепер я завагався. Чи не провокація? Тягаючи на паску таке потрібне багатьом Заклинання, мимоволі станеш підозріливим…

Струм магічної волі стрімко слабнув.

Я пішов спершу повільно. Потім – усе наддаючи ходи; поодинокі ліхтарі гасли при моєму наближенні, видимість почіткішала й пояснішала, хіба що кольорів я не розрізняв. Усі вони здавалися різними відтінками коричневого.

І я враз побачив їх усіх.

Четверо красенів – шкіряні куртки, широкі ножі, воші й запах поту – стояли півколом. Справді страшним був тільки один – пелехата голова, пов’язка навколо ока й перекреслений шрамом рот. Решта були шмаркачі, які прагнули крові; один держався за вухо, у другого безсило теліпалася рука, у третього наполовину спалене було волосся. І винною в цьому була жертва, яку молодці не змогли швиденько завалити; жертва стояла спиною до стіни багатого купецького дому, і в щілинку віконниці – я помітив – за близькою розв’язкою спостерігали три пари уважних переляканих очей.

Терпіти не можу боягузливих купців.

Обличчя жертви закривав каптур, плащ спадав до щиколоток, та я не міг помилитися. Сувора пані в чорній сукні носом до носа зітнулася з людською підступністю.

Старший розбійник випустив невиразний владний звук.

Його учні (а це були саме учні) безшумно й зло атакували. Водночас із трьох сторін; то була не перша їхня атака.

Пані в чорному скинула руку – на хвилю пізніше, ніж треба б. Двоє шмаркачів відхитнулись, та третій прорвався крізь тонке замовляння й схопив жінку за зап’ястя.

Гордовита красуня скрикнула від болю.

Я дивився, що буде далі.

Шмаркач – фізично він був набагато сильніший навіть за найсильнішу магиню – завернув її руку за спину, відірвав жінку від стіни і підтягнув до свого наставника. За похвалою, напевно.

Старший розбійник знову випустив якийсь незрозумілий звук – очевидно, переможну лайку. Навряд чи ця істота вміла висловлюватися виразно, зате експресії в його голосі було – й на воза не забереш.

Жінка загарчала крізь зуби – ще намагаючись сотворити замовляння, та вже не маючи для цього сил. Дві пари рук бігали в неї на поясі; раз! – і полетів у пилюку оберіг від чоловічої сваволі. Не вберіг, така йому красна ціна! А молодики вже дібралися й до гаманця; раз-два – стали жертвою брелок у вигляді тигрячої морди та срібна чорнильниця…

Але ось до жадібних юнаків, що допалися до золотих монет і брязкалець, приєднався старий хтивий козел. Затріщала тканина плаща, дама в чорному приглушено скрикнула, намагаючись витрусити старигана з-під спідниці. У якусь мить їй це вдалося, та ґвалтівник одразу ж здійснив маневр у відповідь, і знесилена магиня розтягнулася на землі, і зойки її залунали вже з-під задертого на голову подолу; я вирішив, що норовисту жінку вже добре навчено, простягнув руки – метрів на чотири – і взяв отамана за горло.

Хтива тварюка захрипіла. Молодики, захоплені грабуванням, почули цей хрип тільки за секунду. Ще якийсь час знадобився їм, щоб повірити своїм очам – їхній одноокий ватаг бовтався над землею, смикаючись, ніби в зашморгу; та так воно, власне, й було.

Я кинув його в останню мить. Не з жалю, звичайно ж, а з огиди. Невелика радість – душити мерзоту до смерті, і без того тепер доведеться довго-довго відмивати руки…

Розбійник повалився на землю – та так і лишився лежати. Шмаркачів так уразила моя поява, та ще й неймовірно подовжені руки, що вони спробували були розбігтися – я впіймав їх «сіточкою» і стягнув разом так міцно, щоб дихати вони могли тільки по черзі.

Замість трьох соціально небезпечних юнаків на землі утворився хрипучий, повний бурхливого страху клубок. За секунду перед тим я позатикав їм роти – щоб не порушували сну чесних громадян; віконниця купецького дому була тепер щільно зачахнута, і можна було подумати, що три пари очей за віконцем мені привиділися.

На врятовану пані я з делікатності не дивився. Належало дати їй час отямитися – і поправити одіж; обереги, раніше розвішані на її поясі, тепер валялися на бруківці. Біля самих моїх чобіт лежав утоптаний у пилюку жовтий камінчик із тигрячою мордою.

Жінка гучно, уривчасто зітхнула. Я полічив до десяти – і подивився на неї.

Вона більше не справляла враження стерви. Мокра курка – ось на кого була схожа гордовита відвідувачка Клубу Кари. Біле волосся вибилося з-під каптура збитим пір’ям. Ніс був подряпаний і помітно опухнув. Губи стрибали.

– А от не треба ходити самотою по темних провулках, – сказав я повчально.

Чекати, що вона кинеться мені на шию, було безглуздо. Але й зовсім стриматися вона не змогла – розридалася…

Хоробра, хоча й баба.

* * *

– …Вас звати Хорт зі Табор, ви нещодавно виграли замовляння Кари… Мене звати Ора зі Шанталія.

– Не зрозумів, – чесно зізнався я. – Ора «зі»?

– Що в цьому дивного? Мій батько був уроджений маг, синів у нього не було. Так, він не зміг передати мені магічних здібностей у спадок. Але прізвище він мав право передати мені, вам не здається?

Я вирішив не сперечатись. Насправді мою співрозмовницю звали просто Ора Шанталія, і її спроби приєднати до свого імені частку «зі» свідчили тільки про надмірне самолюбство.

– Я не люблю бути зобов’язаною, – сказала Ора Шанталія. – А я багато чим вам зобов’язана, це безглуздо заперечувати… А тому, ласкавий пане, прошу придумати, яким чином я могла б повернути вам борг. Не грішми, не треба робити здивоване обличчя… Ділом. Відпрацювати, якщо хочете. Яким чином я можу бути вам корисна?

– Шановна пані, – сказав я вкрадливо. – А чому саме я маю турбуватися, як ви висловились, про ваше «відпрацювання»?

Ми сиділи в маленькій мансарді, яку, як з’ясувалось, Шанталія винаймала ось уже декілька тижнів. Біля входу я ще міг стояти на повний зріст, та в міру просування до вікна мені довелося б спершу горбитися, а потім ставати навкарачки – так круто кренилася стеля.

– Добре… – сказала вона тоном нижче. – Пробачте, я перенервувалась. Я, можливо, не маю рації. Зустріньмося сьогодні ввечері в клубі, десь о восьмій… Про все спокійно поговоримо…

Я знизав плечима:

– Зовсім не бачу, про що тут говорити.

Вона стиснула зуби, втримуючи роздратування:

– Бачте… Родина Шанталія додержується Закону Терезів, цій традиції багато віків, і я, як остання спадкоємиця…

Я згадав короля: «Добру традицію так легко сплутати з передсудом…»

Закон Терезів. Урятований від смерті йде мало не в рабство до рятівника – поки не вдасться відплатити тими ж грішми.

– Даруйте, – сказав я м’яко. – Не йшлося про спасіння вашого життя. Мерзотники пограбували б вас і зґвалтували, та й усе…

Орині очі по-зміїному звузилися. Я розвів руками:

– Цинічний, визнаю… Ой, а що це за камінчик у мене в кишені? Це ваше, чи не так?

І я поклав на скатерть жовтий камінчик у вигляді тигрячої морди.

Ніякої особливої реакції не було. Так, радість жінки, якій повернули загублену дрібничку:

– А-а-а… дякую. Я думала, що він загубився.

– Він вам дорогий? – спитав я недбало. – Подарунок, приз?

– Я виграла його в карти, – у її голосі показалися хвастощі. – Це магічна річ, ви, певно, помітили…

– А правда, що ваш ініціювальний предмет – зуб у роті? – бовкнув я і враз пошкодував про свій довгий язик.

Якийсь час вона похмуро мене роздивлялась. Потім трохи розтулила рот; зуби були чудові. Рівні, білі, один в один.

– Ось, – тонкий палець із рожевим нігтем показав на одне з ікол. – Це справді мій ініціювальний предмет… Що вас іще цікавить?

– Вибачте, – я справді знітився. – Пані Оро зі Шанталіє… Я приймаю вашу пропозицію. Чекаю вас сьогодні, тільки не в клубі, а в готелі «Північна Столиця», номер двісті шість, о пів на восьму вечора… Ви, сподіваюсь, не відступитесь?

Спостерігати за її лицем було – чисте задоволення.

Я навіть зазнав розчарування, коли вона нарешті опанувала почуття, ковтнула слину й коротко кивнула.

* * *

«Про побратимів-посовників, могутніх, наче ураган, легенду послухайте. Були двоє друзів, і присягнулись один одному совою, і була в них одна сова на двох; злилась їхня сила й зросла стократно, і разом творили вони діла нечувані й небачені в наші дні – такі діла, про які й у пісні не сором проспівати… Один посовник хотів, щоб люди жили мирно, щоб усі були наче рівні камені на морському березі, від короля до останнього хлібороба… А другий посовник не згоден був і навчив людей бажати для себе кращого. Тут ніби й добре, та заздрі люди, розбрат між ними почався, а де розбрат, там і кров… Побачив старший посовник, що його брат накоїв, схопив вила, якими сіно кидають, і взяв посовника свого на вила… Так клятва посовництва порушена була й помстилася страшно – кажуть, що і по сьогодні п’яниця, за повного місяця з корчми повертаючись, якщо до криниці зазирне, на дні побачить застиглі тіні їхні, як один узяв на вила другого…»

* * *

Удень мені вдалося трохи поспати. Годині о четвертій я вийшов з готелю й, не знімаючи личини, відправився до ремісницьких кварталів.

Гончарі працювали просто на вулиці; якийсь час я повештався по рядах, цікавлячись, питаючи про ціни й прискіпливо перебираючи готовий товар. Потім мені сподобався глек – звичайнісінький глек із вузьким горлечком; голосно, щоб чула вся вулиця, я домовився з майстром, що саме зараз мені зроблять точно такий самий, та в півтора раза менший і без ручки.

Підмайстер, тямущий парубійко років п’ятнадцяти, мовчки здивувався примсі багатого товстуна – однак за роботу взявся без зайвих слів. Комірка підмайстра розміщувалася в глибині двору, за високою стінкою-тином. Я зажадав на власні очі спостерігати, як виготовлятимуть мій глек; парубкові це не сподобалось, та майстер дістав монетку, і підмайстер змирився.

Я діждався, поки парубок замісить глину.

Потім тихенько гукнув його – і піймав його очі.

Увести підлітка в стан покори – не дуже просте, та й не дуже складне завдання. Діти скоряються гірше, дорослі – краще; руки в парубка були те що треба, й око навчене, і вже за півгодини на підносі переді мною була потворна фігурка з глини – майже точна копія муляжу Кари.

Обпалювати потвору довелося в загальній пічці – я постарався, щоб усі присутні в майстерні бачили на її місці маленький глек без ручки. Кінець кінцем роботу було закінчено; я залишив хлопця зі срібною монетою в кишені і в повній певності, що глек вийшов на славу.

День закінчувався; мені довелось поквапитися, щоб застати чинбарів за роботою. На щастя, серед готових мішків і гаманців виявився один, дуже схожий на футляр від мого муляжу. Я розплатився.

Дзиґарі на міській вежі пробили сім. Слід було квапитись – за півгодини прибуде гостя.

* * *

Ора прийшла хвилина в хвилину. По черзі просигналили мої захисні замовляння; упевнившись, що за дверима стоїть справді потрібна мені візитерка, я відсунув засув.

– Перепрошую за певну скромність обстановки… Живу під личиною – інакше мені проходу не дали б відвідувачі…

Вона була бліда й зосереджена. І пахла ніжним парфумом, чого в перші наші зустрічі я за нею не помічав; що ж, Закон Терезів – річ свята.

– Ви маєте прекрасний вигляд, Оро, – сказав я щиро.

– Зате ви маєте кепський, – озвалася вона без усмішки.

– Провінційному мешканцю нелегко терпіти столичну метушню, усі ці численні розваги…

Пані мовчала. Під вибіленим магією волоссям її карі очі здавалися набагато темнішими, ніж були насправді; серйозність із певним відтінком жертовності робили її обличчя гарнішим і поважнішим і вже точно були поза порівнянням із колишньою гордовитою гримаскою.

– А як на мене, ви жодного разу не розважалися, – сказала вона нарешті. – Ви переймалися потребою карати. І шукали гідний об’єкт. Для Кари з великої літери. Знайшли?

– Усіх злодіїв не перекараєш, – сказав я, і несподівано для мене самого в голосі прозирнула гіркота. – Мені списали скаргами грубезний зошит, цілу комірну книгу… Я спалив її. У каміні.

– Тепер прийшов час розваг? – спитала вона з вимушеною усмішкою.

– Ви справді так серйозно ставитесь до цього вашого За кону Терезів? – відповів я питанням на питання.

Вона повільно кивнула:

– Безперечно. Це привід для насмішок?

– Ні… Знаєте, Оро, мені здається, що ви дуже нещасні.

Її бліді щоки трохи порожевіли, проте очі залишались ясними, а голос рівним:

– Ви маєте намір мене ощасливити, Хорте?

– Ні… – сказав я з жалем. – Ідеться всього лише про угоду.

– Тим краще, – вона кивнула. – Приємно мати справу з чесною людиною, – на слові «чесний» її голос ледь помітно затремтів.

Моя гостя роззирнулася – номер, який я найняв під виглядом товстого торгівця, не був вишуканий, але не був і бідний; ліжко здавалося кораблем під парчевим вітрилом запони, посуд для вмивання, так само як і нічна ваза під ліжком, був витриманий в єдиному стилі – порцеляна, розписана великими синіми квітами.

– У вас не буде вина? – спитала Ора, і голос її затремтів знову.

– Сам я не п’ю, та можу замовити для вас…

– Будь ласка, – сказала вона майже жалісно.

Поки я віддавав розпорядження служникові, вона сиділа біля стола, пряма, чорно-біла й цілковито пригнічена.

Чи подобалась вона мені?

Ще півгодини тому я твердо відповів би – «ні». Я не люблю жінок із вибіленим волоссям, владних, вередливих, жовчних.

Але невже мене здатна привабити жінка-жертва? Ось така покірна, зв’язана Законом Терезів, з прямою спиною й задертим підборіддям, з великими печальними очима?

Чи це так посміялося замовляння Кари? Я ще не використав його, а воно вже «використало» мене, інакше звідки ця звичка – любити жертву в ближньому своєму?

У двері постукався прислужник із вином – я велів йому поставити піднос перед дверима номера.

– Оро, не з примусу, а з приязні… Я мешкаю тут під личиною, слуга напевно підглядає. Зробіть ласку – візьміть під дверима ваше вино…

Вона легко підвелася. Закон Терезів є Закон Терезів; якби попросив я її стягнути з мене чоботи – стягне? Чи не схоче? Цікаво.

– Я зовсім вам не подобаюсь, Оро? – спитав я з фальшивою усмішкою.

Вона зміряла мене сухим, гострим поглядом. Одним духом осушила свій келех; я вже готовий був підкинути їй цю ідею щодо чобіт, та все-таки опам’ятався. У даному разі жінка потрібна мені не для розваги – для діла…

Жінка тим часом промокнула губи серветкою. Глибоко зітхнула, піднялась і величною ходою пішла до ліжка; і поки вона йшла, дрібненькі гачечки на спинці її сукні взялися вискакувати з таких само дрібних петельок, самі собою і один за одним: трісь-трісь-трісь…

Зневажаю жіночу магію й успішно їй опираюсь – та Ора не застосувала жодного прямого діяння. Воля її спрямована була на маленькі сталеві гачечки, яких у будь-якій галантерейній крамничці хоч пригорщами греби; а що гачки вилітали з петельок так чудернацьки і сукня оголила спину так недбало й дивно, ніби жінка міняла шкіру, і що плечі, які показалися з-під шовків, були бездоганно білі та досконалі за формою, так магічного діяння тут не було ні на копійку, а була повага до Закону Терезів, який приписував із кредитором розплачуватися за повною програмою…

І от я піднімаюсь, за два кроки наздоганяю жертву, ніжно хапаю за волосся й розвертаю лицем до лиця, і так само ніжно, зубами, беруся за теплі, із запахом парфумів губи…

Ні. Я сиджу за столом, усіма десятьма пальцями вчепившись у край стільниці. Власному пориву можна інколи піддатися. Але вдіяти так, як сподівається провокатор…

– Оро! – глухо сказав я в оголену вже спину. – Справа, про яку я хочу вас прохати, нічого спільного не має з тілесними втіхами.

* * *

– Усе? – перепитала вона недовірливо.

– Потім ми повернемося назад. Якщо мене що-небудь затримає, ви повернетеся самі… Карету я оплачу.

– Ви використовуєте мене як пішака, – сказала вона задумливо.

– Ніхто не сказав, що я мушу використати вас як козирного туза. В усякому разі, після прийому ваше зобов’язання переді мною визнається виконаним. А вам же того й треба?

Вона несподівано всміхнулася:

– Ви ніколи не помічали, як ваші очі міняються ролями? Коли світиться синє око, ви стаєте надзвичайно привабливим. Зате коли загоряється жовте – на вас страшно дивитись… Як дивно.

І вона розсміялася. Якийсь час я дивився, як вона сміється, потім усміхнувся теж:

– Цікаво, а ви спеціально підфарбовуєте повіки трохи різними фарбами? Щоб виникала ілюзія різних очей, як у вроджених магів?

– Квити, – сказала вона, зганяючи з обличчя усмішку. – До речі… чому ви не спинили цих мерзотників одразу? Адже я помітила, ви стояли в затінку хвилини три, перш ніж…

Я знизав плечима:

– Три хвилини? Ви перебільшуєте…

– Ні, Хорте. Ви не бачите нічого поганого в тому, щоб трішки познущатися з жінки, правда ж?

– Ще трохи, – сказав я жовчно, – і виявиться, що цих… жвавих молодиків нацькував на вас я. Щоб позловтішатися. Правда ж?

Вона всміхнулася знову. З переміною настроїв на її обличчі могла позмагатись хіба що весняна погода.

– Я не хочу з вами сваритися, Хорте.

– Я теж не хочу з вами сваритися, – сказав я примирливо. – До речі… ви справді виграли цей камінчик, жовтенький такий… у карти?

– Що значить «справді»? Гадаєте, я збрехала?!

Роздратування її було, мов пісок в очі; я ледве втримався, щоб не прикрити обличчя долонею.

* * *

Той, хто спостерігав за мною, ні разу більше не опустився до прямого вистежного замовляння. Щоправда, і я був насторожі; по кілька разів на день, бувало, я відчував пильну до себе увагу, і спостережник був маг, а вже кому він служив – префекту, королю чи комусь іще, – з’ясувати було неможливо.

Часта зміна личин уже не давала належних результатів; після того як під вікнами «Північної Столиці» з’явились відвідувачі – чергові шукачі замовляння Кари, – мені довелося з’їхати з готелю й найняти кімнату неподалік од клубу.

Маг-шпигун, який служив префектові, більше не показувався в клубі. Зате якось за день до королівського прийому, я носом до носа зіткнувся з торгівцем зіллям, тим самим, у якого трагічно загинула дочка, який знав злочинця, прагнув Кари – й одним із перших почув мою відмову.

Мене діткнула ця зустріч. Ми привітались, як напівзнайомі ввічливі люди; я ховав очі. Підупалий, але гордий маг надів на голову потертий клубний капелюх, попрощався з дідком-гардеробником – і пішов; дивлячись йому вслід, я подумав, що цей має більше прав шантажувати мене, аніж король, що турбується про державне благо.

Обидва муляжі Кари – справжній та фальшивий – лежали у футлярах, дожидаючи королівського прийому.

* * *

Я прекрасно пам’ятав, що моя дорожня скриня замовлена проти молі, бліх та інших паразитів. Ще навесні.

Тепер я стояв посеред кімнати, кліпаючи очима, хоча діра на парадному камзолі була перед самим моїм носом і розгледіти її було нескладно.

До господарчої магії я опускався тільки в крайніх випадках. Можливо, саме тепер такий випадок настав, і мені треба подібно до кравчика, підмайстра, з тупою старанністю скніти над діркою.

Чи користується міль людською логікою? І якщо ні, то чому всі дірки з’являються звичайно на найвиднішому місці? Ось як тепер – із лівого боку грудей, навпроти серця, там, де заведено носити ордени… Орденів у мене не водилося. Не було кого наділяти – зі Табори ніколи нікому не служили. Хіба що почесна медаль?…

Я недовго вагався. Знайшов у гаманці найбільшу срібну монету, зосередившись, сотворив собі медаль – чорний тхір на срібному тлі. Жарт здався мені дотепним; ба навіть більше, коли Ора Шанталія зволила проявити цікавість, я не без задоволення розповів їй і про міль, і про тхора.

– Ви сноб? – вкрадливо спитала вона. – Ви справді вважаєте господарчу магію долею призначених, таких, як я?

– Я цього не казав, – повідомив я м’яко.

– Можна поглянути? – вона простягнула руку до моєї імпровізованої «медалі», повагавшись, я відчепив прикрасу й поклав їй у долоню.

Долоня була суха й тепла.

– Забавно, – Шанталія покрутила «медаль» перед очима. – Тепер можете приколоти назад… А можете не приколювати…

Я простежив за її поглядом.

Поточене міллю місце було гладеньким і чистим. Ні сліду не лишилося від потворної дірки.

– Господарча магія, – вона осміхнулася. – Просто й ефективно…

– Надаю перевагу кравцям, – сказав я сухувато й приколов медаль на місце.

Вона осміхнулась:

– Отже, улюблена ваша розвага – давити курей? Це тривожний симптом, любий зі Таборе. Це значить, що в людській подобі ви не в змозі панувати над власною агресією… Так, приплющте ваше жовте око, нема чого на мене зиркати.

Я втримався.

Збираючись на королівський прийом, пані Шанталія вдягнула чорну сукню, яка несильно відрізнялася від повсякденної – хіба що спідниця трохи пишніша та ще слабенький натяк на декольте. Пояс був замшевий, із золотими бляхами; до пояса, як і раніше, кріпилося без ліку дрібничок, як потрібних, так і пустих.

– До речі, від молі рятують не тільки замовляння. Лавандова олія, наприклад, досить ефективна… Ви помітили, як похолодало? Ще недавно всі знемагали від спеки, а сьогодні вранці я не могла спати від холоду, довелося розпалювати вогонь…

Премилостива сово, вона не може зігрітися без допомоги вогню! І теж собі, до товариства Кари… Та що б вона робила з Кореневим заклинанням?

До самого замку ми мовчали, дивлячись у вікна найманої карети – кожне в своє; вряди-годи я поглядав ще і в заднє вузеньке віконце. Від міської брами й до брами королівської резиденції нас проводжали – на порядній відстані – двоє незнайомих вершників.

* * *

Ми прибули до замку, як і було сказано, на сьому годину. Карети підкочувалися до ґанку, затримувалися на секунду – і за командою охриплого розпорядника котили собі, даючи місце наступним; поділ чорної сукні моєї супутниці застряг у поспіхом зачахнутих дверцятах, і така дрібна прикра подія мало не спричинила скандалу.

– Грубіян! Я цього так не попущу! – кип’ятилася Ора.

– Пані, будь ласка, прошу пройти, не затримуйтеся… – рівним голосом повторював розпорядник.

Тут і там я помічав у натовпі перевдягнених вартівників. Молодший із королівських магів, сховавшись за величезним вазоном із квітами, удавав, що милується вродою моєї роздратованої супутниці; я підморгнув йому.

Кінець кінцем, маневруючи в пишно вбраному натовпі, ми пробралися до просторого холу. На півкруглому балконі грали музиканти; людська маса, в якій я не міг виділити жодного знайомого обличчя, потроху складалася в довгу чергу й змією сходила по широчезних парадних сходах.

Ми виявилися в центрі загального потоку. Стояв приглушений гомін голосів, черга крок за кроком просувалася вперед.

– Чому так повільно? – спитав я крізь зуби.

Напевно, я нервувався. Принаймні серцю моєму було тісно, а щокам – гаряче.

– Так завжди буває на великих прийомах, – охоче пояснила Ора. – Там, на верхньому майданчику, стоїть король

і всіх по черзі вітає. А всі ж хочуть поговорити з ним якнайдовше – через те й тяганина…

– А ви такі обізнані? – здивувався я.

Вона чарівливо всміхнулася:

– Це ви необізнані, любий Хорте. Дитя полів та лісів, тхір, одне слово…

Іншим разом я образився б, та сьогодні в мене були справи важливіші.

Ми просувалися вперед у щільному натовпі. Просто перед нами йшов хтось в оксамитовому яскраво-червоному плащі, накинутому поверх шкіряних обладунків, і з величезним мечем при поясі; войовничого пана супроводжували два яскраво одягнені карлики. Праворуч і спереду виблискували діамантами дві пані – я бачив, яким поглядом вони оцінили чорну сукню моєї супутниці, бачив, що Ора піймала цей погляд, і в душі моїй поселилося щось на кшталт зловтіхи.

Ліворуч ішла родинна пара – пристаркувате подружжя було разюче схожим між собою. Обоє щуплі, обоє сутулі, обоє в засмальцьованих, добре поношених шатах; на шиї в чоловіка був золотий медальйон завбільшки з невелику тарілку – грубий ланцюг пригинав печерицю до землі. На пальцях у дружини мінилися сяйвом штук п’ять діамантів, кожний з яких коштував з невеликий будиночок у доброму районі.

– Ну тут і публіка, – прошепотіла Ора, ніби відгукуючись на мої думки.

Черга посувалася; праворуч і ліворуч від сходів стояли вартові. Войовничого пана в оксамитовому плащі попросили віддати його загрозливий меч; той, на мій подив, погодився, ба навіть більше – обидва карлики здали кожен по стилету.

Ні в мене, ні в моєї супутниці не знайшлося зброї. В усякому разі, такої, яку можна було б відібрати.

Молодший із королівських магів стояв тепер на балконі серед музикантів. Стояв, обіпершись об мармурове поруччя, й уважно оглядав потік запрошених – згори.

А подивитись було на що.

Заморські посли, магнати з дружинами, вкриті шрамами герої минулих воєн, чиїсь прищаві нащадки, чиїсь розцяцьковані фаворитки; на проліт вище від нас терпляче дожидався своєї черги дідок у білій бороді, і, вдивившись, я впізнав у ньому мага першого ступеня, але не вродженого, а призначеного. А ледь відстаючи від нас із Орою, переступав з ноги на ногу непоказний пан років сорока – при погляді на нього в мене пішов поза шкірою мороз, тому що він був надступеневий, як і я, вроджений, дуже-дуже серйозний маг…

За цим паном варто було наглядати передусім.

За спостереженнями я не помітив, як ми, поминувши три прольоти, опинилися на самому верху сходів, і за декілька кроків від нас показався король – у парадному мундирі, напудрений і напомаджений до того, що я ледве впізнав його.

– Звичайно, я пам’ятаю вас, панове, – казав король сутулому й засмальцьованому подружжю. – Звичайно, такі послуги не забуваються… Але, будь ласка, ні слова про справи: сьогодні мені хотілося б, щоб усі розважались.

За спиною в короля стояв, метляючи шнурком від портьєри, старший із магів на службі. Він випускав щільний, не зовсім делікатний потік магічної волі – наглядача дуже цікавили помисли запрошених. Мене його увага розсудливо не торкнулась, на Ору він навіть не глянув.

– Радо вітаю вас, пане Хорте зі Таборе, таких видатних магів не так багато в нашому королівстві, я хотів би, щоб ви бували в нас частіше…

Слова його лилися самі собою, тим часом як очі на королівському лиці жили своїм особливим життям – цим очам дуже хотілося просвердлити мене до дна, зазирнути, розпатрати, остаточно впевнитися, це ж така ефемерна матерія – лояльність мага…

Опуклі королівські очі розірвали б мене на частини – якби могли. У якусь мить я навіть поспівчував Його Величності – таке напруження думки! Ора Шанталія глибоко провалилася в реверансі, а я вклонився саме так, як належить за етикетом, і ні трішки не нижче:

– Сьогодні хороший вечір, Ваша Величносте. Усе буде в порядку…

І, даючи право привітатися іншим гостям, ми влилися нарешті до бенкетної зали.

– О так!.. – прошепотіла Ора, мимоволі стискаючи мій лікоть; я примружився – водночас від яскравого світла й оглушливої музики. Премилостива жабо, як полюбляв казати мій приятель Іл де Ятер; як же в цій тисняві, у цьому грюкоті й гомоні що-небудь зрозуміти?!

– Ви хоч кого-небудь тут знаєте? – зі здушеним смішком запитала Ора.

Спершу мені здалося, що я не знаю нікого. Більше того – що всі ці напудрені обличчя й усміхнені зубасті роти існують самі по собі, окремо від високих комірців, еполетів, пряжок, камзолів і мундирів із золотим гаптуванням. Мені здалося, що високі жіночі зачіски плавають у повітрі окремо від декольте й кринолінів – одне слово, королівський прийом здався мені чимось на кшталт велетенської окрошки в золотому казані. Тільки після певного зусилля мені вдалося опанувати себе; у якусь мить я подумав навіть, що ця мана має магічну природу, що на мене впливають; але ні, чужої волі тут не було й сліду. Просто я нервувався, просто я втомився, просто «вільних тхорів» нечасто запрошують на такі велелюдні прийоми…

А проти цього збіговиська навіть міський базар здавався острівцем тиші й усамітнення. Минуло не менше п’яти хвилин, перш ніж у жахливому гаморі я став розрізняти окремі голоси, а серед безлічі облич нарешті знайшлися знайомі фізіономії.

По-перше, пан префект – у парадному мундирі, обік від решти гостей, оточений купкою бундючних, теж високих і теж дуже широких у плечах панів. За їхніми спинами – маг першого ступеня, шпигун, якого я свого часу облив лимонадом.

По-друге, молодший із королівських магів – не ховаючись і не соромлячись, молодик стояв на сходинках, що вели до порожнього поки що трону, і розглядав натовп запрошених; у їхні помисли він проникати не намагався, однак найменший натяк на нелояльність відстежував.

Потім я побачив войовничого пана, який залишив свого меча при вході на східці. Його супроводу – карликів – у натовпі не було видно, і тільки певний вільний простір навколо мечоносця вказував на їхню присутність.

Потім я побачив благовидного дідуся, призначеного мага першого ступеня, – він розмовляв про щось із тим самим не показним паном, якого я взяв на замітку як надступеневого й дуже серйозного. А потім, придивившись, я зрозумів, що в залі десятків два магів – і нема жодного нижчого за перший ступінь… Крім Ори, мабуть.

– Оро, – сказав я, мило всміхаючись супутниці. – Перед нами довга низка знайомств… Бачите тих двох добродіїв, що розмовляють? І того юнака в клубному камзолі? І того худорлявого суб’єкта з великими вухами? І цього…

– Вас цікавлять маги, – сказала Шанталія, повертаючи мені мою усмішку. – Хоч би що ви там думали про мої можливості, та вже виділити в натовпі мага я сяк-так умію!

– Прекрасно, – сказав я нетерпляче. – Отже, нам треба познайомитися з усіма цими…

У цю мить мене міцно взяли під лікоть. Я ледве спромігся не здригнутись.

– Ідіть за мною, – ледь чутно сказав старший із королівських магів (а це був саме він).

– Але зі мною супутниця, – і досі всміхаючись, я вивільнився.

– Супутниці в договорі не було, – сказав маг, і тільки дуже уважний спостерігач уловив би ознаки знервованості в його голосі. – Ви самі. Зараз.

Ора дивилася запитально. Я помітив, що молодий маг на сходинках трону теж поглядає в мій бік. І що за всім цим дуже уважно спостерігає пан префект.

– Звичайно, – сказав я, усміхаючись ширше можливого. – Одну секунду… – я обернувся до Ори. – Ласкава пані моя… Я залишу вас ненадовго. – І, нахилившись до самого вуха, додав: – Маги. Спостерігайте. Зрозуміло?

– Ну звісно ж, мій ласкавий пане, – промуркотіла Ора так гучно, що найближчі до нас гості озирнулися. – Звичайно, я скучатиму.

* * *

Королівський маг провів мене крізь декілька непоказних, де-не-де потайних, де-не-де просто прикритих портьєрами дверей. Піднявшись по кручених сходах, ми опинилися в геть темному, вузькому, як кротячий лаз, коридорчику; мій проводир відчахнув важку оксамитову завісу, і я зажмурився від сліпучого світла.

Просто перед нами – трохи вище – покоїлася туша палацової люстри. Звідси, зблизька, гігантський світильник уражав як розмірами, так і філігранністю роботи. Люстра здавалася пишним бронзовим деревом, кожний лис ток, кожну стеблинку було викувано так ретельно й з дотриманням таких деталей, що ставало шкода: адже знизу, із зали, неможливо оцінити всю красу цього витвору мистецтва…

Я подивився вниз.

Весь зал був як на долоні – на дуже великій долоні. Де-де в прогалинах між групками гостей крижано поблискував білий паркет. Я побачив, що в залі так тісно тому, що частина його відгороджена ширмами, там метушаться слуги й ломляться від страв уже накриті столи. Я зрозумів, що дивлюся крізь одне з вітражних вікон під стелею – колір скла надавав крихітним обличчям гостей то ляльково-рожевого, то мертвотно-синього відтінку.

– Я кажу від імені короля, пане Хорте зі Таборе. Тут – ваше сьогоднішнє місце. За кілька хвилин Його Величність посяде місце на троні. Ще за півгодини, за нашими розрахунками, прибуде Дривегоціус – він спеціально запізнюється, щоб з’явити ся з найбільшим ефектом. Ви дасте йому час на привітання… Після цього, не гаючись, здійсните потрібний обряд і застосуєте замовляння Кари. Дривегоціус любить ефекти – його смерть перетвориться на грандіозне видовище… І тисячі людей будуть свідками того, що жодного найманого вбивці не було й сліду. Після того, як ущухне метушня, вас виведуть із палацу…

– Не зовсім зрозумів вас, – сказав я, сам відчуваючи, як невтримно наливається жовтим моє ліве око. – Я прийшов на прийом, як годиться, із супутницею… Ви хочете загнати мене під дах на весь час прийому?!

– Ви прийшли виконувати ваш договір з Його Величністю, – неприязно сказав маг. – Де ви будете при цьому перебувати – обумовлено не було. Чи ви бажаєте відривати голову своїй ляльці просто в залі, у всіх на видноті?

Я мовчав.

– У залі пан префект, – сказав мій співрозмовник на тон нижче. – У нього в кишені – непідписаний указ про ваш арешт. Король тільки черкне пером. І режим пониженої вразливості не допоможе – життю вашому ніхто не загрожує, а ось ув’язнення…

– За що?! – здивувався я.

Маг стенув плечем:

– Службовці пана префекта перевірили рахунки вашої родини і виявили величезну недоплату, гроші, які приховав від казни ще ваш дід…

– Але вроджені маги не платять податків!

– Службовці пана префекта знайшли в архівах документ, підписаний ще Гваром П’ятим, – привілей уроджених магів було скасовано на два роки, то був час Північної війни, казні були потрібні… що ви так дивитеся на мене, пане Хорте зі Таборе? Чи не байдуже, за що – невже ви думаєте, що пан префект не знайде приводу?

Я зрозумів, що він має рацію.

І що слід тримати себе в руках.

Я подивився в залу:

– Тут повно-повнісінько магів – вони одразу запідозрять застосування Кореневого замовляння.

– А ми відкинемо їхні підозри як безпідставні, – рівно відповів королівський службовець. – Годі, пане зі Таборе, усі присутні тут маги прекрасно розуміють, що Дривегоціус – утілене зло, що від нього треба позбавлятися будь-яким способом… А ті, кого він приведе із собою, – не ваш клопіт.

– Зрозуміло, – сказав я повільно.

І кого, цікаво, наш бунтівник приведе із собою? Магів-охоронців, звичайно ж. І коли я побачу їх, стане зрозуміло, що мені робити. Або додержуватися плану, або терміново шукати шляхів до відступу…

– Як вас звати, я забув? – недбало спитав я в співрозмовника, який годився мені, мабуть, у батьки.

– Моє ім’я Гор зі Харик, – озвався він після паузи. – І я радив би вам, юначе…

– Ідіть, люб’язний Горе, – я позіхнув, не прикриваючи рота. – Ви виконали доручення Його Величності, а тепер ідіть, ви мені заважаєте.

Було забавно дивитись, як він стримує гнів.

– Люб’язний Хорте, – усю, яка була, отруту мій співрозмовник уклав у слово «люб’язний». – Згідно з наказом Його Величності, я перебуватиму тут весь час і спостерігатиму за… процесом. Доведеться вам примиритися з моєю присутністю.

Я демонстративно знизав плечима. Повернувся до скла й став дивитися вниз.

Усе йшло не так, як я думав. Усе йшло шкереберть.

Придивившись, я побачив Ору. Коло неї – це ж треба! – уже вився якийсь придворний хлюст, і вона йому прихильно всміхалася. Принаймні звідси, згори, ця усмішка здавалася прихильною.

Гості роїлися, переходили з місця на місце, збивалися купками, чекали; Ора теж чекала. Вона була певна, що я от-от повернуся.

Уперше я відчув внутрішню ніяковість – свою провину перед Орою. Вона, пішак, який нічого не відає, може бути затягнута у великі неприємності. Усі бачили, що вона прийшла зі мною… Якщо я втечу, король може вхопитися за неї, як за ниточку. І витрушувати з бідолашної Ори зізнання в тому, про що вона нічогісінько не знає…

Якщо я зумію втекти.

А якщо спрацює все-таки мій план… Тоді Ора виявиться в товкотнечі, у переляканій юрбі. Чомусь мені здається, що скоро впаде бунтівний князь – станеться заворушення…

Він має впасти. Він, скотина така, обов’язково має повалитися. Хоч на хвилину. Прямим ударним замовлянням я пробивав свого часу камінну стіну, то невже не проб’ю князівського захисту? Тим більше що все, що мені треба, – пляма на лобі й глибока непритомність…

Юрба внизу загула сильніше – і раптом стихла. У цій тиші на люстрі стали загорятися свічки – одна по одній; за красою це видовище можна було порівняти із заходом сонця восени. Світло тисячі вогників дробилося в тисячі кришталевих підвісків, причому де-не-де були вбудовані маленькі магічні іскорки, що особливо тішили око; на деякий час я дозволив собі забути про справи і лише насолоджуватися.

І тільки за декілька секунд я зрозумів, що свічки запалює – за допомогою простої шкільної вправи – мій супутник і наглядач, королівський маг Гор зі Харик.

– Ви вірно служите королю, – сказав я з посмішкою. – Мало який лакей зуміє запалити свічку ось так, на відстані!

У нього теж були різні очі. Темно-каре та світло-каре; тепер темне око почорніло, як вугіль:

– Ви даремно намагаєтесь вивести мене із себе, люб’язний Хорте зі Таборе. Очевидно, ми не погодимося щодо того, що є ганьба для мага…

Я відвернувся. Ще раз помилувався люстрою; подивився вниз.

Виявляється, змагаючись із Хариком, я пропустив появу короля. Тепер Його Величність уже стояв на сходинках трону, а зібрання вітало його загальним поклоном. Я знайшов очима Ору – її біле волосся світилося в натовпі, як маячок.

Король звернувся з промовою до своїх гостей; говорив він самі банальності, і все це тривало хвилини три.

Потім король закликав відпочивати й розважатись.

Ширми роз’їхались. У залі одразу стало просторіше; схований на балконі оркестр заграв делікатно і разом з тим потужно. Оживилися голоси, розлігся манірний жіночий сміх; веселощі почалися.

– Зараз з’явиться об’єкт, – пошепки сказав Харик. Я незадоволено на нього покосився, але він звертався не до ме не. Маг поза ступенем так нервувався, що опустився до думок уголос.

Можливо, його кар’єра – або кар’єра його сина – залежить від успіху цього замаху?

Я криво осміхнувся. Сама словосполука «кар’єра мага» звучала образливо.

Харик помітив мою усмішку. Він просто-таки смикнувся; а може, подумалось мені, він бачить перед собою конкурента? Гадає, що після успішного застосування Кари я стану до короля на службу і тим самим відсуну його (і сина) на другі-треті ролі?

Гості щільним кільцем обступили столи. Їли мало – більше пили; я бачив, як розгублено озирається Ора. Навколо неї був уже не один, а цілих три залицяльники – двоє тримали перед нею підноси з їжею й фруктами, третій наливав вина. Вона не пропаде, подумав я понуро.

Ора перестала озиратися і про щось жваво заговорила з найвищім із своїх залицяльників. Я приглядівся… і на секунду затамував дихання: довготелесий залицяльник був магом поза ступенем. Здається, він був одним із тих, на яких я встиг Орі вказати…

Я бачив, як Ора засміялася й кокетливо торкнула магічні камінчики на шиї. Маг усміхнувся у відповідь; вона вказала йому когось у натовпі і, запанібрата схопивши надступеневого за рукав, повела його кудись у напрямку до трону…

Я прослідкував за її рухом – і наштовхнувся на погляд короля. Секундний, ніби неуважний погляд; навколишнім здалося, що король дивиться в стелю, та Його Величність глядів у маленьке вітражне вікно, і мені здалося – хоч це було неможливо, – що він мене бачить.

В усякому разі, точно знає, що я тут.

Я кліпнув; пошукав очима Ору. Довготелесий маг знайомив її… так, саме знайомив її з непоказним чоловічком років сорока – теж надступеневим!

Я відчув, як липне до спини батистова сорочка. Ора Шанталія виявилася чудовим виконавцем. Вона була знаряддям, яке продовжує діяти навіть тоді, коли рука його власника роз тискається. Тепер Ора чесно відпрацьовувала свій обов’язок за Законом Терезів – сяяла, привертала до себе увагу, знайомилася з магами. І я, спостерігаючи згори, міг, якби трохи везіння, дещо помітити…

Але не помічав.

Вони бачили в ній не слабеньку магиню, а передусім гарну жінку. Вони говорили компліменти, сміялися, кількох Ора вітала як давніх знайомих… Я відчував їхні грайливі, поки ще делікатні потоки магічної привабливості. Флірт? Чи захопиться хтось сильніше, ніж дозволяють правила пристойності? І що тоді зробить Ора – можливо, залицяння на балах звичні для неї? І те, що мені, «вільному тхору», уявляється соромітним, – для неї припустиме й миле?

Королівський маг тяжко дихав за моїм плечем. Хвилини бігли, гості веселилися, король розмовляв із кимось… ні, не «з кимось», а з паном префектом! Тільки дуже уважний спостерігач помітив би ознаки напруги на рум’яному обличчі Його Величності. Час ішов, а бунтівний князь безсовісно запізнювався.

– Послухайте, люб’язний Харику… А може, ваш Драго… ваш князь узагалі не з’явиться, га? Ви б сходили, дізналися, в чому річ?

– Мені наказано залишатися тут, хай би що сталося, – промовив маг і після паузи додав: – Люб’язний.

Шум у залі наростав; хтось із магнатів застукав виделкою в мідний таріль, вимагаючи загальної уваги. У трохи притихлому гомоні йому вдалося сказати тост на честь короля; ласкаво усміхнувшись, Його Величність підвівся, випив свій келех до дна й спустився з трону – поспілкуватися з гостями.

Я дивився, як Ора розмовляє з прищавим парубійком – уродженим магом першого ступеня. Як парубійко червоніє та блідне – на якусь мить мені здалося, що його вразили злощасні камінчики. Я ладен був зробити стійку, мов мисливський собака, та в наступну секунду з’ясувалося, що шмаркача цікавить виріз Ориної сукні. Та й усе.

Пан префект залишився стояти біля підніжжя спустілого трону, і вираз його обличчя мені не сподобався. Згадалася погроза щодо непідписаного наказу про мій арешт; невже вони пішли б на це? Створивши прецедент, який дуже збентежив би панів уроджених магів…

А щоб він запався, той день, коли я виграв прокляте замовляння Кари!

Гомін у бенкетній залі досягнув свого апогею. Гор зі Харик, який уже хвилин п’ять пожирав власні вуса, тепер почав гризти губи.

– Дізнайтеся, в чому річ, – повторив я буркотливо.

У цю хвилину за високими дверима зали коротко ревнула труба. Вартові біля входу виструнчились; забіглий маленький церемоніймейстер тричі грюкнув жезлом об підлогу:

– Ясновельможний князь Дривегоціус із почтом!

Я сунувся вперед. Тихо зробилося в залі, і, ніби поважаючи цю тишу, моє серце пропустило удар.

Гості розступилися, звільняючи доріжку до трону. За секунду до того король посів своє місце; обличчя Його Величності здалося мені до непристойності рум’яним. Утім, можливо, винним у тому було кольорове скло вітража.

По утвореному в натовпі коридору вже ступав кремезний темнолиций чоловік років п’ятдесяти. За ним слідом, від стаючи на п’ять-шість кроків, йшов почет – троє супровідників були невисокі, широкі в плечах і довговусі, четвертий виділявся велетенським зростом. На гладко виголеній голові велетня щільно сидів широкий обруч із жовтого металу.

Обруч притягав мій погляд. Я насилу змусив себе відвести очі.

Зосередився, дивлячись, як князь і король церемонно один одного вітають.

За моїм плечем напружено чекав Гор зі Харик.

Я дивився на князя. Дивився й відчував, як холоне в грудях, холоне в животі, як виступає на лобі холодний піт.

Навколо князя щільним коконом стояв згусток чужої магічної волі, і це не були прості замовляння. Це був щит, наділений страшною силою, силою, що значно переважала мою. А таких сил у світі було не так уже багато – в усякому разі, досі я так думав…

Кореневе замовляння Захисту!

– Починайте, – сказав Гор зі Харик за моєю спиною.

– Ще не час, – відповів я сухими губами.

– Починайте, – прогарчав надступеневий королівський маг, – або я протну вас стилетом!

Ось, значить, як…

Я обернувся. Позаступеневий був небезпечний – відчай зробив його нерозважливим.

– Що вам за це пообіцяли? – спитав я м’яко. – Чим пригрозили, якщо замах зірветься?

Його очі звузилися в дві чорні, повні ненависті ниточки:

– Робіть, прах вас забери, робіть, люб’язний!

Права рука його була заведена за спину. Позаступеневий маг зі стилетом – ще смішніше і печальніше, ніж мавпа в камзолі й з тростиною…

– Як би ваша сова не заслабла, – сказав я докірливо.

Зняв з пояса шкіряний футляр, витряс із нього глиняну потвору; Гор зі Харик і далі свердлив мене поглядом.

Я демонстративно повернувся до нього спиною.

Торкнувся лобом холодного скла.

Веселощі внизу відновились, але якісь жартівливі. Король стояв поряд із князем біля підніжжя трону; голова його була якось дивно нахилена до плеча. Буцімто він щосили втримувався, щоб не глянути на вітражне віконце під стелею.

Княжий почет уважно слухав розмову двох володарів. Я бачив, що вуса в кремезних звішуються мало не до пліч. І що жовтий обруч на голеній голові велетня здатен увібрати в себе всю магію, абсолютно всю, що є зараз у залі; вглядаючись у мерехтіння іскорок по тьмяному металу, я раптом цілком виразно почув голос Його Величності: «…не змогла порадувати нас своєю присутністю. Ось уже два тижні, як поправляє здоров’я на островах…»

Наступної секунди голос пропав.

Долоні, в яких чекав вирішення своєї долі глиняний бовван, зробились мокрими.

– Ніхто не знає, як саме подіє Кара, – сказав я глухо. – Тому не поспішайте зі своїм стилетом, друже мій Горе. Якщо князь не повалиться в першу секунду – це ще не означає…

– Робіть!!!

– Заспокойтесь, – сказав я гордовито. – Вашу істерику я вам згадаю.

І поклав три пальці на потилицю глиняного боввана.

Проклятий князь. Проклятий чаклун з проклятим обручем. Навряд чи я зможу пробити такий захист. Для цього доведеться викласти всі сили до кінця – а що це таїть у собі, я зрозумів ще в тринадцять років, на темному дні колодязя…

А може, не клеїти дурня? Потихеньку поміняти боввана і… покарати. Не треба буде турбуватися ні про князівський захист, ні про довганя з обручем, Кара все зробить сама…

І це означатиме, що Хорта зі Табора найняли. А не найняли – так примусили, присилували. Що я віддав свою не доторканну власність в обмін на обіцянку мене, сирітку, не ображати.

І ще – це означатиме кінець моєї влади…

– Карається, – я приплющив очі, ніби згадуючи текст, – князь Дривегоціус, винний у діях, що повели за собою загрозу цілості держави, як-от відторгнення областей Литка, Хадра, островів Малий Кин та Великий Кин, введення в указаних областях дії владних князівських законів, а також…

Текст я пам’ятав прекрасно.

Тепер я бачив, як згусток чужої волі навколо князя повільно провертається, ніби кинутий у воду м’яч. Щит був однорідний, однаково міцний з усіх боків. У ньому марно шукати недогляду…

– …і непокору наказам свого Володаря…

Людина з обручем на голові швидко скинула очима на вітражні вікна. На хвильку мій язик онімів.

У наступну мить князь по-дружньому кивнув королю – і попрямував геть із зали!

– Скоріше! – видихнув Гор за моєю спиною.

– І непокору… – механічно повторив я. – Іде! Я не можу…

Гор зі Харик ударив знизу вгору – по моїх руках. Тонка глиняна шийка не витримала. Пролунав хрускіт – велика голова потвори опинилась в одній моїй руці, тільце – в другій.

– Со-о-во… – видихнув я.

І вдарив услід князю. Ударив, бо іншого виходу в мене не було.

Здалося мені – чи він справді похитнувся в дверях?

Здалося – чи…

Оркестр гримів нестерпно. Заглушуючи все на світі, навіть стугін крові в мене у вухах.

На килимі під моїми ногами валявся обезголовлений муляж.

Я притулився до задрапованої оксамитом стіни; Гор зі Харик дивився на мене, і в його опущеній руці тепер уже явно поблискувала сталь.

А я був пустий.

Я був знесилений, як тоді, на дні колодязя. Мене не стало б навіть на те, щоб запалити свічку.

– Ну от, – сказав я, вичавивши усмішку. – Усе про йшло як годиться, князя покарано і…

Королівський маг більше не дивився на мене.

Дивився вниз, у залу, й обличчя його набуло синюватого відтінку вітражного скла.

Я простежив за його поглядом.

У залі панувало сум’яття; голоси гомоніли. Король стояв біля підніжжя трону, погляд його був прип’ятий до дверей. Секунда – і двері розчахнулись, і в залу влетів, спиною вперед, той самий войовничий пан, якого супроводжували два карлики.

Тепер карликів не було видно. Воїн ледь утримався на ногах; він мав щонайменше розгублений вигляд – мереживний комірець його був майже відірваний і звисав лахміттям. За якусь мить до зали ввірвався – нестямний від люті – князь.

Я побачив його, і в мене потемніло в очах. На лобі в князя була багряна ґуля – в решті він був бадьорий і цілком дієздатний.

– …Образа, якої ще ніхто не зважався завдати мені! Ви, – це до короля, – ви, люб’язний зятю, відповісте мені пізніше! А тепер я вимагаю відповіді в цього покидька, який дозволив прикрасити себе перевернутим гербом Дривегоціусів!

І князь потряс обривком тканини, в якому всі впізнали клапоть мереживного комірця.

Навколо заворушилася варта; поряд із князем умить опинився велетень з обручем на голеній голові. Князь роздратованим жестом велів йому забиратися.

– Зробіть же що-небудь, – істерично прокричав король. – Харику, зроби що-небудь!

Я бачив, як поряд із князем з’явився другий королівський маг – Харик-молодший. І як людина з обручем відігнала його геть – самим тільки жестом.

– Люб’язний тестю, це помилка! – гаркнув король, і йому майже вдалося перекричати гомін юрби. – Ніхто не хотів вас…

Князь уже зривав із себе камзол. На поясі в нього показалися два короткі мечі; його не роззброїли перед входом до зали!

– Двобій! Негайно! Я не бажаю чути виправдань! Ви всі бачили цю… цей образливий знак! Ви всі! – І він обвів навколо широким обвинувальним жестом, і ті, на кого він указував, поспішили відступити на крок.

Князівський почет збився в купу. Голений маг з обручем, і досі здіймаючись над юрмою, уважно вдивлявся у вітражне віконце під стелею – мені здалося, що він дивиться мені в очі.

– Зрадник!

Я ледве встиг перехопити руку зі стилетом. На щастя, Харик-старший не встиг ще зрозуміти, що я обеззброєний, і його замовляння були спрямовані поки тільки на захист. Дякую татусеві, який свого часу наймав для мене вчителів гімнастики та фехтування; дякую милосердній сові – Гор зі Харик був набагато старший і поступався мені силою. Стилет полетів на підлогу.

Князь у залі щось кричав; я відчув сплеск магічної волі, Харик відчув його теж – і його хватка трохи ослабла.

Залишивши один одного, ми припали до скла. Саме вчасно – щоб побачити, як князь істерично кричить на людину з обручем:

– Зніми! Зніми! Я не бажаю! Двобій! Чесно пролита кров! Зніми!

Навіть згори було добре видно, як людина з обручем грає жовнами.

І як спадає захисна завіса навколо божевільного князя Дривегоціуса – ні, не спадає, а розходиться в сторони, впускаючи всередину княжого супротивника.

І як воїн в обідраному мереживному комірці – облаяний, принижений, позбувшись біля входу свого величезного меча, але отримавши натомість один з коротких князевих мечів, – готується відбити напад.

І князь напав! Шалено, безстрашно, уміло й нестримно.

Задзвенів метал. У натовпі декілька пань знепритомніли.

– Це нечувано! – закричав король. – Варто!

Вартові зробили слабку спробу розборонити тих двох, але, зітнувшись із захисною магією голеного велетня, поспіхом відступили.

Я встиг помітити, що деякі гості продовжують бенкетувати, наче нічого й не було… І що Ора, моя спільниця Ора, стоїть за спиною в людини з обручем і уважно дивиться йому в голену потилицю.

І він обертається, відчувши її погляд. Дивиться їй в обличчя, переводить погляд на гроно брязкалець, що прикрашають високу шию…

Ора безтурботно всміхнулася.

Герцівники, відгороджені колом магічної волі, билися запекло й мовчки. Обидва виявилися вправними бійцями. Обидва були вкрай розлютовані, і брак холоднокровності заважав обом.

– Кінець, – хрипло сказав Гор зі Харик і здригнувся од відчаю, що забринів у його голосі.

Колихнулися вогники свічок на люстрі – ніби від протягу. Деякі погасли.

Князь Дривегоціус, на чиєму виду застигла гримаса ненависті, дивився в очі ворогу – ворогу, якого він чверть години тому знати не знав і чий клинок стирчав тепер у нього з грудей.

Потім ясновельможний пан Дривегоціус, такий славний, такий небезпечний, такий неугодний королівський тесть, потихеньку осів на підлогу – в калюжу власної крові.

* * *

«…Усе, що дається нам тяжкою працею, – дістається їм легко, правом народження. Усім, чого ми досягаємо до дійшлого віку, вони володіють уже в дитинстві; мій юний друже, ми з тобою – призначені маги, і сини наші не зможуть успадкувати ні дару нашого, ні звання. Усе життя ретельно збираючи магічні премудрощі, ми приречені забрати їх із собою в могилу. Що ж, хіба це привід для відчаю?

Мій друже, ти пишеш, що зусилля твої безглузді, а результати зазнають осміяння; прикро чути таке від вольового й серйозного юнака, яким я тебе пам’ятаю. Під місяцем нема нічого, позбавленого смислу; не осміяння робить нас нікчемними, а готовність відступитися від діла всього життя на догоду глузівникам.

Сподіваюсь, що лист твій написано й відправлено під впливом хвилинної слабкості, що дитячий відчай минув без сліду й ти сам радо забув би тобою ж сказане; охоче допоможу тобі. Забудьмо останнє твоє послання й поговорімо про предмети куди корисніші й правильніші…

Світ магії стоїть на наших плечах; саме призначені маги-ремісники, а зовсім не пересичені вроджені сноби визначають обличчя магічної спільноти. Господарча магія, магія на користь людям дає душевне задоволення й постійний прибуток. Призначені маги не вбивають і не руйнують, вправляючись у військових заклинаннях, – але створюють, маючи успіх у будівництві, кравецтві й кушнірстві, керуванні погодою й сприянні врожаю. Призначений маг, хай навіть четвертого ступеня, є шанований усіма трудівник, є бджола, що несе до спільного вулика свою частку меду, тим часом як вроджений нероба, хай навіть і надступеневий – усього лише яскравий метелик, що пурхає безглуздо, на забаву хлопчакам.

А отже – не заздри, друже мій! Не заздри тому, що заздрості не гідне!»

* * *

– Нікого не приймаю! – крикнув я хрипло.

Стук повторився. І донісся приглушений голос хазяїна:

– Але, пане, там пані… Її ім’я Шанталія, вона каже, що саме її ви приймете!

Я погамував стогін. Та що вона собі дозволяє, ця…

Усі мої камінчики залишилися в Ори. Я знав, що зустрітися нам однаково доведеться, та, сово, тільки не тепер!

Я сів на ліжку. Голова розвалювалася, та я не бажав витрачати сили навіть на найменше лікувальне замовляння. Треба попросити в хазяїна якихось пігулок…

Не годиться, щоб мене бачили без личини! У служниці стане розуму підглядати в замкову шпарину…

– Ласкавий пане, – почувся за дверима підкреслено м’який, мало не муркотливий голос Ори. – Вам слід було б пустити мене, тому що те, що я скажу, дуже для вас важливо, мій любий друже… ви розумієте?

А як вона вивідала мою нову адресу?! Таж я переїхав, не попередивши її…

Я підійшов до дверей. Накинув плащ – щоб каптуром прикрити обличчя. І застережні заходи виявилися зайвими – коли двері розчинилися, впускаючи Ору, хазяїн не забарився сунути в щілину свій цікавий ніс.

Він здивувався, через що це постоялець відпочиває в плащі. Він ще більше здивувався б, якби побачив замість прищавого крамаря – моєї останньої личини – справжнє обличчя Хорта зі Табора…

А на личину в мене не вистачає сил. Навіть на личину!

– Ви маєте кепський вигляд, – крізь зуби сказала Ора. Від її муркотіння не лишилося й сліду.

– Перепрошую, – я блазенськи вклонився.

– Так, вам слід перепросити, – Ора опустилася в продавлене крісло. – І невідомо ще, прийму я перепросини чи ні.

Я зняв плащ. Щільніше зачахнув халат, осміхнувся:

– Радійте, ви вільні від боргу переді мною, Закон Терезів виконано… І віддайте дрібнички.

Вона царственим жестом кинула на стіл в’язку магічного каміння. Сухо всміхнулася:

– Це не такі вже й дрібнички, як ви намагаєтесь мене впевнити… учора на цю наживу клюнули принаймні дві рибини.

– Що?!

Я схопився. Мене знов затрусило; Ора дивилася прямо й жорстко, її погляд мокрим каменем упирався мені в обличчя:

– Ви негідник, Таборе. Учора ви поставили мене в дуже скрутне становище.

– Ви жінка, – сказав я, судомно проковтнувши слину. – Тому я, можливо, зумію забути це слово, яким ви мене…

– Негідник, – повторила вона рівно. – Ви привели мене туди – і кинули. Знаючи, що станеться потім!

– Я не знав, – вирвалось у мене, і я одразу ж пошкодував про свої слова.

Ора примружилась:

– Якщо ви не знали – куди, навіщо, чому ви одразу сховались? Адже ви спостерігали за всім нишком, я відчувала ваш погляд…

– Бути не може, – сказав я глухо.

Ора підняла підборіддя:

– Я знаю, якої ви думки про мої здібності… Проте я зуміла відчути ваш погляд. І зрозуміти, що ви з самого початку чекали халепи.

– Я не так винен, як вам здається, – сказав я відвертаючись. Терпіти не можу виправдуватись.

– Відвертість за відвертість, – сказала Ора помовчавши. – Ви розповідаєте мені, що ви робили в палаці, я розповідаю вам, хто саме з магів виявив інтерес до ваших камінчиків… та не просто виявив інтерес, а просто-таки затрусився! Адже вам дуже хочеться це дізнатися?

Я озирнувся – в кімнаті було тільки одне крісло. Довелося сісти на ліжко, закинути ногу за ногу, полічити до десяти, щоб заспокоївся пульс.

– Оро. По-перше, я справді перепрошую за все, що сталося не з моєї вини. Так трапилось. По-друге, я прийшов на цей прийом, щоб простежити… щоб, як ви здогадалися, побачити реакцію декого з магів на ваші камінчики. За цим я прийшов, присягаюся пам’яттю батька…

– Ви кажете правду, – сказала Ора повільно. – Як уписується в цю версію ваше раптове зникнення?

– До мене підійшов королівський надступеневий, – сказав я, дивлячись їй в очі. – Ви його бачили, його звати Гор зі Харик. Він обманом затягнув мене… Коротше, я не зміг повернутись. Я не знав, що так станеться, присягаюся… чим хочете.

– Покляніться пам’яттю батька, – наказала Шанталія.

– Клянуся, – сказав я повільно. – Клянуся пам’яттю батька – я не знав, що так усе станеться…

Ора несподівано всміхнулася:

– А ви мастак грати словами… Добре. Ви мені набридли, Хорте зі Таборе. Прощавайте.

І, легко піднявшись із крісла, підступна мерзотниця рушила до дверей.

– Хвилиночку!

Я заступив їй дорогу. Тепер мені хотілося її вдарити – по-справжньому.

– Хвилиночку, люба пані! Ви нічого не забули?

– Ні, – вона дивилася мені в обличчя. Праве око її було підфарбоване блакитною фарбою, ліве – зеленою.

Я взяв її за руку. Зап’ястя було тонким, ніжним, таким тендітним…

– Ви мені руку зламаєте, ви!!!

– Зламаю, – пообіцяв я тихо. – Не треба грати зі мною, Оро. Ви обіцяли мені дещо розповісти!

– Відпустіть!

І вона вдарила мене ручною блискавкою. Слабкенькою, дамською, пекучою, як оса.

Я відпустив її – усього на секунду. У наступну мить – вона намагалася відсунути важкий засув на дверях – я впіймав її за комірець і кинув на ліжко.

Вона вищирилась, оголивши великі білі зуби. І цілком спокійно сказала:

– У вас нема сил на замовляння, Хорте. Ви витратились повністю. Ваш тато ніколи не навчав вас, що так не можна робити?

Я не дивлячись простягнув руку. Зняв із цвяха вузький ремінець, що належав хазяїну і перейшов у моє користування разом із кімнатою:

– У мене стане сили на дещо інше.

– Правда? – її вишкір раптом змінився солоденькою усмішечкою. – Невже?

До мене дійшла двозначність моїх власних слів. Я в нестямі хльоснув ременем по спинці крісла:

– Кажіть, хто клюнув на камінці, і забирайтеся звідси! Інакше я з вас шкуру злуплю без усяких замовлянь!

Шкіра на лобі, там, куди дзьобнула мене її квола блискавка, починала відчутно пекти.

– Ви прекрасні, Хорте, – сказала жінка, безцеремонно мене роздивляючись. – Як горить ваше несамовите жовте око… Стоп, – вона підняла руку, ніби затуляючись від мене й мого ременя. – Стоп, не поспішайте, не лізьте в бійку, я вам усе скажу… Сядьте!

Я дивився їй в очі.

– Сядьте, – повторила вона владним тоном. І додала буркотливо, поправляючи сукню: – Ви порвали мені комірець…

– Кажіть, – сказав я. – Востаннє прошу по-людськи. Вона ледь помітно осміхнулась:

– Гаразд… Отже, першим, хто зацікавився вашими камінчиками, був цей провінційний надступеневий… його звати Март зі Гороф, йому сорок два роки, зовні він непоказний такий… та ви самі його відзначили, ще на сходах. Усі, хто знайомився зі мною до того, з цікавістю поглядали на камінчики, та тільки цей, Гороф, справді здригнувся. Розумієте, про що я?

Я ковтнув слину. Жіночка, виявляється, була дуже старанною, здібною спостерігачкою.

– Другий, – вона зупинилася, трохи звела брови. – Другий… ви тільки не лякайтесь. Це той самий, що тримав князів захист. Який так буквально виконав наказ свого ясновельможного пана – і зняв його; напевно, він і сам був не від того, щоб князя протнули. Можливо, підкуп… Усе було дуже спритно підлаштовано.

– Здоровенний голений тип з обручем, – сказав я пошепки.

– Саме так, – Ора кивнула. – Обруч… якщо з нього зняти обруч, він буде надступеневим, як ви. Але сама ця річ варта багато чого. Це Коренева річ, на кшталт вашої Кари, та якщо Кару вам дали «погратися», то цей обруч нероздільно належить Голому Шпилю…

– Що…

– Його звати так. Прізвисько. Голий Шпиль – це ім’я личить йому, правда ж?

– Ніколи не чув про такого мага, – сказав я повільно.

Ора знизала плечима:

– Але ж ви й не претендували на всезнання, чи не так?

Якийсь час ми мовчали. Ора давала лад комірцю, бурмотіла коротенькі побутові замовляння; я раптом відчув, що спустошений. Що не зможу встати з крісла.

– Звідки ви все це знаєте? – спитав я нарешті.

Ора підняла очі:

– Що саме?

– Про Голого Шпиля. Про Кореневу природу його обруча…

– Я спостережлива, – сказала вона, мов одрізала. – І здобула вчора багато цінних знайомств… Не знаю, чи збережуться вони після всього цього жаху. Усі без винятку гості ночували в палаці, а підозрілих, на кшталт мене, взагалі не бажали відпускати, грозили кинути до камінного мішка, уже й ката запросили…

– Ката?!

– Зі мною не було нікого, хто міг би за мене поручитися, – сухо сказала Ора. – Нас таких було дев’ятеро – не знайомих королю особисто, хто не бував на прийомах раніше, хто дістав запрошення всіма правдами й неправдами. Четверо панів і п’ять пань. Нас загнали в одну кімнату… Коли прийшов кат, дами почали непритомніти, а їхні кавалери повзали на колінах, запевняючи, що не причетні до провокації й убивства князя.

Я мовчав.

– Над ранок нас випустили, – зітхнула Ора. – Тільки одного кинули до темниці – якогось дурника, який здумав обурюватися й волати про свої права…

– Пробачте, – сказав я глухо. – Я справді не думав…

– Вірю, – Ора підвелась. – А тепер дозвольте відкланятись. Закону Терезів справді дотримано, мій обов’язок виконано, прощавайте, пане Хорте зі Таборе.

– Якщо я винен… – пробелькотів я.

Двері за візитеркою зачинилися.

* * *

«Не плутайте магічні предмети з магічними об’єктами, а ті, натомість, – із магічними суб’єктами. Запам’ятайте – Велика Ложка, Швидкі Чоботи, Жорстока Скрипка, Брехливе Дзеркало тощо – усе це магічні предмети. Свіже Джерело – уже магічний об’єкт; він територіально фіксований. Зазвичай, над Свіжими Джерелами будують королівські палаци. Можливість черпати з Джерела має тільки особа королівської крові – коли добути воду намагається хтось некоролівського походження, Джерело висихає, «ховається». Свіже джерело називають ще Живим Джерелом, однак рідина, що виливається з нього, не має жодного відношення до легендарної живої води, хоча й використовується у фармакології для виготовлення деяких сильнодіючих ліків. Будинок Одягу – теж магічний об’єкт, а от Сітьовий Чорнорот – магічний суб’єкт… Це практично невловима істота, схожа на павука, але харчується не мухами й не кров’ю, а негативними емоціями. Сидячи в павутинні над дорогою з пожвавленим рухом, Чорнорот випускає потоки образ у бік перехожих – і росте як на дріжджах, поглинаючи потоки-відповіді лайки й образ…»

* * *

Я сидів над купою камінчиків, водив долонею, відчуваючи дотик чужої волі, і думав, що робити далі, коли в двері знову постукали:

– Пане, цього разу вас питає якийсь маг… Він каже, що він на королівській службі… Я боюся, мій пане, краще його прийняти…

– Клич, – сказав я уривисто.

Потім витягнув із футляра справжнє замовляння Кари й утопив у широкому рукаві халата. Сили мої відновилися менш як наполовину, а почувати себе беззахисним я не любив.

Моїм гостем виявився не Гор зі Харик, як я побоювався, а його син – востаннє я бачив його на прийомі, з того часу юнак добряче схуднув й охляв, хоча минуло всього два дні.

– Прошу сідати, – сказав я сухо. Глиняний бовван у рукаві неприємно дряпав шкіру.

Хлопець повагався – і зняв заговорений плащ. Жест, який безперечно означає добрі наміри, та хто знає, що в хлопчика на думці? Особливо якщо хлопчик – маг поза ступенем…

Він опустився на самий краєчок крісла. Я сів на самий краєчок ліжка.

– Перше, – сказав Харик-молодший, дивлячись мені через плече. – Король задоволений. Можливо, він повірив, що Кара діє саме так… Тим більше що ми показали йому залишки муляжу…

Я напружився.

– …Він задоволений і не стане вас переслідувати.

– Префект? – тихо спитав я.

Хлопець знизав плечима:

– Король повідомив йому свою волю… Відкрито мститися префект не буде. Щодо його таємних помислів… ви розумієте, тут вам не допоможе навіть король.

– Тобто мене обдурили, – сказав я гірко.

Хлопець ковтнув – і вперше подивився мені прямо в очі:

– Адже ви теж обдурили, пане Хорте зі Таборе. Візьміть… – Він зняв з пояса чорний полотняний мішок, витрусив його вміст на стіл. Це був глиняний бовванець – тіло окремо, потворна голова – сама по собі.

– Це оригінально, – тихо сказав парубок. – Але, ви розумієте… Ми з батьком могли запросто відкрити королю очі. Пояснити, що муляж фальшивий. Будь-який маг, вищий другого ступеня, це підтвердить.

– Чому ж ви цього не зробили? – спитав я пошепки.

– Тому що, – парубок зітхнув. – Тому що… Ну, коротше кажучи, князь однаково загинув. І король з радощів… виконав обіцянку. Він допустив батька до Джерела… І батько зміг виготовити ліки для мами. Три мірки. Цього їй вистачить на півтора року.

Я мовчав.

– Моя мати хвора, – пояснив парубок сухо. – Єдині ліки, здатні підтримувати її життя, готують на воді з Джерела. Його Величність, – він криво посміхнувся, – черпає з Джерела… Ми служимо королю тому, що він дає нам – інколи – цю воду. Інколи не дає…

Він устав. Я підвівся теж.

– Ось що ще батько просив вам переказати, – сказав парубок, обертаючись від дверей. – Князь Дривегоціус ніколи не страждав на напади невмотивованої люті. Він був завжди обережний, холоднокровний, обачний. Він ніколи не з’являвся на людях без свого майстра захисту… якому платив більше, ніж усім своїм найманцям, разом узятим. Найстрашніша образа не могла порушити його рівноваги настільки, щоб він кинувся в безглуздий двобій. Це перше.

Я мовчав. Така була моя планида цього вечора – слухати і мовчати.

– Друге… Причиною двобою стала золота брошка на комірці капітана Вішги – нібито перевернутий герб Дривегоціусов. Під час двобою брошку затоптали, та малюнок усе ще видно виразно. Абстрактний візерунок, перехресні лінії – учора вночі капітан у присутності ката підтвердив, що брошка його власна, дісталась йому від матері, ніхто ніколи не бачив на ній ніяких перевернутих гербів…

Я облизнув губи.

– …Проте капітан помер на світанку – серце не витримало.

Я мовчав.

– Третє й останнє… Нам з вами пощастило, пане зі Таборе. Князь став жертвою іншої змови, куди витонченішої й більш хитромудрої, причому пастку було підлаштовано за допомогою надзвичайно тонкої магії. Головний підозрюваний – майстер охорони Дривегоціуса, Ондра на прізвисько Голий Шпиль… Але цього на суд не притягнеш. Він зник одразу після інциденту і тепер уже, певно, сидить в одному зі своїх барлогів. Незрозуміло, навіщо йому знадобилося все це, адже він діставав шалені гроші! Сам зрубав дерево, яке родило золотом… Але…

Хлопець урвав сам себе. Помовчав, узявся за ручку дверей:

– Прощавайте, пане зі Таборе. Вибачте, коли що не так.

– Здоров’я вашій матінці, – сказав я.

Хлопець гірко осміхнувся:

– Спасибі… Ось іще, пане зі Таборе. Коли ви зважитесь когось покарати… Згадайте мої слова. Покарайте короля.

Двері зачинилися.

Мільйон років тому (початок цитати)

Вони лежали обійнявшись, у темряві сопів Алік на своїй розкладачці, у Стаса було гладеньке, засмагле плече. Уткнувшись гарячим носом чоловікові у вухо, Юля думала, що все добре. Що вона майже вдома. Що їй тепло й затишно, і ні про що не треба турбуватися.

…Вони зустрілися в метро. Двоє дорослих уже, самостійних, нітрохи не легковажних людей уперше зустрілись у метро – у потоці, в тисняві, майже в натовпі. Був листопад; обоє поверталися з роботи, утомлені й голодні, обом було незатишно і навіть тоскно, обох удома ніхто не чекав…

Ескалатори тягли їх на зустріч одне з одним – і далі, в різні боки; обоє мали звичай глядіти на зустрічний людський конвеєр. Кожне з них одразу ж помітило другого.

Юля майже одразу відвела погляд – незручно витріщатися на незнайомого чоловіка; в якусь мить їй здалося, щоправда, що вона звідкись знає цю людину, та не може згадати, де вони перше зустрічались…

Зійшовши з ескалатора, вона якийсь час тупцялася поряд із книжковою яткою, а потім несподівано для себе повернула назад і поїхала вниз, туди, звідки тільки що вибралася. Половину дистанції вона то ганила себе за підліткову дурість, то втішалася тим, що часу на дурні роз’їзди втрачено не так уже й багато – ну, хвилин сім…

А просто посеред ескалатора – як і минулого разу – вона побачила знайомого незнайомця, який знову їхав назустріч.

І одразу ж опустила очі.

Можливо, він кивнув їй. Можливо, дивився здивовано, як вона відвертається, уперто вдаючи, що не помічає його…

Так, червоніючи й дивлячись під ноги, вона доїхала вниз, до платформи.

Першим її поривом було втекти. Стрибнути до потяга метро – і згадуй лиш як звали; вона прийде додому хвилин на сорок пізніше, зате не треба буде вириватися зі звичної, комфортної, розміреної самотності. Ніяких знайомств, ніяких тривог…

А потім вона подумала: а що як вони й справді знайомі? Просто вона забула про колишню зустріч, а цей чоло вік – ні? Можливо, вони зустрічалися в інституті, і її втеча здасться в цій ситуації дивною й образливою?

Вона тупцялася вже внизу – біля будочки чергової, на протязі. На білому мармурі стіни було видряпано чергову лайку; Юля почувала себе незатишно, ніби в черзі до лікаря. Минуло хвилин п’ять – вона знай підносила годинник до самого носа, їй здавалося, що він зупинився…

Минуло десять хвилин.

А потім п’ятнадцять.

Чергова зі скляної будочки поглядала співчутливо. А Юля стояла, все влипаючи поглядом у видряпаний напис – мов каблуком у коров’ячу ляпку.

Минуло двадцять хвилин, і вона зрозуміла, що двадцять чотири прожиті роки не додали їй ні дрібки розуму. Червона, мов першотравневий рушник, ступила на ескалатор, що рухався нагору, і всю дорогу до самої поверхні не піднімала очей.

Декілька днів їй було без причини сумно, а потім усе пішло, як раніше, вона успішно забула людину на ескалаторі і дуже знітилась, коли одного разу на пероні метро її обережно взяли за лікоть:

– Вибачте…

Вона вдивлялась у нього, не вміючи згадати, де вони бачилися раніше. Таке траплялося з нею й раніше – незнайомі люди прекрасно знали Юлю й привітно запитували про справи, а вона натягнуто всміхалася без надії згадати не те що ім’я співрозмовника – галузь життя, яка їх познайомила. І от – вона кліпала очима, намагаючися зрозуміти, хто перед нею, тільки цього разу зніяковів чоловік:

– Пробачте, мені, певно, не слід було… Ескалатор, пам’ятаєте?

Вона згадала.

Підійшов її поїзд; у неї ще був шанс прохолодно кивнути й прослизнути у вагон, де так спокусливо видніли вільні місця на дерматиновому диванчику. Вона вагалась; двері зачинились перед її носом. Поїзд пішов.

– Мене звати Станіслав…

Вони сходилися поволі, обережно, обачливо – як дві незнайомі тварини, як два боягузливі боксери. Вони подовгу мовчали, блукаючи засніженим парком, кружляли по власних слідах – усе мовчки. Юля спиралася на Стасову руку, і не раз і не два її ноги в парадних чобітках, для кучугур не призначених, оступалися й ковзали на зледенілих схилах, і тоді чоловіча рука ставала сталевим поручнем, залізобетонним опертям, і ні разу – ні разу! – Стас не дозволив їй не те що впасти – торкнутися снігу краєм зимового пальта…

Якось одразу виявилося, що всі проблеми, що перше доводили Юлю до відчаю, можна вирішити. Усі – від нежиті до розборів з поганими сусідами. Сама поява Стаса змушувала, здавалось, навіть собак, що зчепились на вулиці, припиняти сварку й розходитися, порикуючи, по різних кутах…

Новий рік вони зустріли тихо й мирно, на кривуватій історичній вуличці неподалік від Юлиного будинку, а потім пішли через усе місто до Стаса, розігріли червоного вина й ні разу за решту ночі не ввімкнули телевізор… Виявилося, що ще один бар’єр, який здавався Юлі нездоланним, бар’єр між чоловіком і жінкою, що просто аж лякав, – проломлюється легко й природно. Так тріскається яєчна шкаралупа, піддаючись зусиллям пташеняти всередині; ранок першого січня виявився сирим і туманним. Юля сиділа за крихітним столом посеред крихітної Стасової «гостинки», і клубочіла пара над величезним білим горнятком молока з медом…

Ще через місяць з’ясувалося, що Стас раніше був одружений. Юля здивувалася: чому не сказати одразу?! І попросила, можна сказати, навіть змусила розповісти докладніше: що сталося в тій родині, і чи заміжня тепер колишня дружина, а головне – чи є в Стаса діти?

Він не відповів.

Юля рознервувалася; Стас зібрався й пішов. І чотири місяці – навіть чотири з половиною – вони не зустрічалися, не телефонували одне одному, а Юлині співробітниці, які, звичайно ж, відстежили початок її роману, тепер відстежили й кінець – і співчутливо кивали, підбираючи губи…

Вона зробилась нервовою й нелегкою в спілкуванні. Вона, яку весь відділ цінував (і трошки зневажав) за поступливість.

А якось у понеділок, о восьмій вечора, в її квартирі пролунав дзвінок у двері; у відповідь на перелякане «Хто там?» Стас незворушно поцікавився: «Лікаря викликали?»

Ще через два тижні він оселився в неї. Спершу Юля затопила сусідку знизу – засмітилася труба; сусідка, зрозуміло, нетямилася з люті й загрожувала Юлі лихами, серед яких найменшим був візит міфічних (або не міфічних?) «братків».

Стас прийшов саме в розпал сварки, і через дві хвилини після його появи сусідка збавила тон, а через півгодини конфлікт було вичерпано повністю й остаточно. Стас мовчки полагодив трубу, вимив руки, й вони без жодного слова повечеряли – чим Бог дав…

А коли чай було допито, Юля запропонувала несміло: може, тобі сьогодні не йти? Пізно…

І він лишився.

Більше вона ніколи не поверталась до розмови про його колишню родину. Вона визнала за ним право на цю таємницю; крім того, чесно кажучи, вона просто боялась. Вона помічала – бувають моменти, коли Стасові краще не перечити, він настільки певен у своїй правоті, що всякий натяк на сумнів сприймає не просто хворобливо – агресивно…

Ще через півтора місяця вони одружились.

Давніше їй здавалося, що самотність – найприродніший для людини стан. Вона боялася, що, позбувшись його, втратить часточку себе; вийшло навпаки.

Вона здобула те, чого не вистачало їй – вона зрозуміла це не одразу! – уже багато років. Вона здобула певність. Вона здобула справжній дім, цегляні стіни якого збігалися з кордонами її, Юлиної, вільної та спокійної території.

Вона здобула гору, вкриту лісом, власну гору, до якої в будь-яку хвилину можна притулитися спиною.

Усі речі в оселі взяли на себе часточку Стаса. Найнудніші предмети набули подоби душі – тому що Стас торкався їх, тому що вони були йому потрібні; Юля, яка раніше ненавиділа прання, полюбила стояти на балконі, милуючись вивішеною для сушіння білизною.

Погойдували рукавами сорочки – в кожній з них була часточка Стаса.

Білими лаштунками, у три ряди, висіли пелюшки. Повернувшись із роботи, Стас, щойно повечерявши, виходив із коляскою; сусіди схвально перешіптувались.

Однорічний Алік бурмотів, усміхаючись від вуха до вуха: «Тато».

А через деякий час вони вже разом клеїли якісь пенали й конверти – наочні посібники для дитячого садка, для всієї групи. Стас міг майструвати годинами, і вигадка його часом вражала уяву. Він подарував Аліку рюкзачок, зістрочений із старих джинсів, із наклеєною на клапан мордочкою ведмежатка, причому очі в мишка рухались, а в пластиковому кухлику переливався «мед»… Алік тягав до садка саморобні іграшки, при вигляді яких не тільки діти, а й вихователі роззявляли роти; разів два або три Стас навіть проводив щось на кшталт консультацій в садківському гуртку «Умілі руки», і Алік тоді ходив гордий, осяяний татовою славою.

У них були від Юлі якісь чоловічі секрети; очевидно, і смаки в батька та сина збігались: вони разом ходили купувати книжки й касети з мультиками. Один тільки раз касету вибрала Юля – мультик про Лепрекона, злостивого гнома; їй, звиклій до милих дідусів з «Білосніжки», невтямки було, що гнома можна злякатись, але Алік злякався до істерики, касету урочисто викинули, і з того дня Юля зареклася втручатися в «репертуарну політику» – нехай чоловіки самі вирішують…

Злостивий гном – незбагненне жорстоке чудовисько – наснився їй раз чи двічі. Напевно, тому, що їй дуже шкода було переляканого, зарюмсаного Аліка. На щастя, історія не мала продовження – хіба що син навідріз відмовився дивитись «Білосніжку», утім, ніхто його і не силував…

Коли Аліку було чотири роки, вони разом зі Стасом стали ходити до басейну.

Коли Аліку було п’ять, вони заходилися вчитись пісень під гітару; в оселі що два дні бували Алікові друзі й приятелі, і навіть недруга одного разу притягли – здоровезного пацана-сусіда, який за щось Юлиного сина незлюбив. Пам’ятаю, тоді п’ятирічний Алік прибіг із ревом і кинувся до батька з вимогою покарати кривдника, а Стас замість цього організував якусь культурну програму, наївну й неправильну на перший Юлин погляд, але, як виявилося, дієву – понурий «хуліган» якщо не став Аліковим другом, то й досаждати йому, в усякому разі, надовго перестав…

…Було дуже темно. Непрозірно.

Алік заворушився на розкладачці. Кашлянув раз, другий, закашлявся; Юля напружилась, готова схопитися й бігти, та Стас у напівсні трохи сильніше здавив її руку, щоб вона залишалась на місці:

– Юльцю… Спи… Спи, спи, дівчинко, усе гаразд…

І вона слухняно заплющила очі.

(кінець цитати)

Розділ третій

Цікава геральдика:

Жовта диня на тлі трави

За час моєї відсутності ні в домі, ні в дворі, ні на городі нічого не змінилося. Грядки стояли без жодного будяка; достиглі овочі знялися з кущів і повиповзали на стежинку – так веліло їм особливо витончене замовляння. Над стежинкою кружляли мухи. Мій урожай, на превеликий жаль, починав підгнивати.

Ледь відпочивши з дороги, я послав ворона зі звісткою для Ятера; Іл швидко прискакав, але довго прив’язував коня. Ще довше йшов від воріт до порога. У дверях взагалі спинився, ніби згадавши, що залишив удома дещо важливе і цілком потрібне; насупившись, вирішив усе-таки привітатися першим:

– Вітаю, чаклуне!

І затнувся, уважно мене роздивляючись. Ох, була б в Іла така можливість – в’ївся б у мої думки, як личинка в кору дерева; із чим приїхав, запитували напружені очі. Чи знайшов кривдника, чи покарав? І чи пам’ятаєш усе, що я отут, біля порога, наговорив тобі минулої нашої зустрічі?

Я, звісно ж, прекрасно пам’ятав, але нагадувати не квапився. Устигнемо.

– Заходь, – запросив я втомлено. – Поговоримо…

Ми всілися в кріслах один навпроти одного. Від Ятера пахло потом, пилом і якимось запаморочливої міцності парфумом.

– Дівку завів?

Ятер насупився:

– Звідки ти… Ти що, стежиш за мною, чаклуне?!

– Робити мені більше нема чого, – я покривився. – Глянь-но сюди, – і висипав на стіл пригорщу каменів.

Іл спершу схилився над розсипом, потім сахнувся з марновірним жахом. Довго глядів, не наважуючись торкнутися; нарешті взяв двома пальцями яскраво-синій камінчик із вирізаною на ньому собачою мордою (а може, не собачою зовсім, а вовчою, тут як подивитись).

– Так ти часу не гаяв, чаклуне…

У голосі Іла бриніло погано приховуване захоплення; він перебирав камінчики, мов теплі вуглинки, здавалося, що він ось-ось подме на пучки пальців. Коли барон нарешті підняв погляд, у звернених до мене очах виразно читалися захват й острах: Ятер витріщався на мене, як хлопчик на заїжджого штукаря:

– Що це?

– Камені, – повідомив я.

Ятер насупився, здійснюючи надсильну, очевидно, розумову дію:

– І… що?

– Що? – здивувався я.

– Хто, – виразисто вимовив Ятер. – Хто це… чия робота? З кого за батька мого справиться… Чи уже справилось?

– Не так швидко, – сказав я із зітханням. – Бачиш, як справа повернулась, не тільки твого батька, він багатьох знедолив…

– Що мені до багатьох, – сказав Іл, випинаючи губу.

– Шукаю його, – сказав я понуро. – На слід уже вийшов… Справимо з нього, не сумнівайся. Він великий маг… та нікуди не дінеться, будь певен.

Захват у баронових очах пригас; Іл понурив очі:

– Хорте… Я тобі минулого разу наговорив тут… Пробач ти мені, телепню. Ти знаменитий чаклун… пробач, добре?

* * *

Попрощавшись із Ятером, я взяв із собою плавальний світильник і спустився до льоху.

Слоїк розміщався в комірці із залізними дверима. Насправді це був не слоїк навіть, а кругла миска сизого скла, такого товстого, що роздивитись що-небудь через припорошілі стінки було неможливо. Слоїк накритий був залізною покривкою з вензелем Таборів; під покривкою от уже багато віків зберігалися всі кошти нашої родини.

Я зняв покривку – вона важила, як добрий рицарський шолом. Із посудини повіяло болотом. Затхлим, холодним і без жодної жабки.

Я гукнув світильник – так, щоб він зависнув над самою водою, – і заглянув усередину.

Так. Негусто. Негусто ж, бачить сова, і нема чому дивуватися – гроші ростуть, коли про них турбуються. Коли їх щодня перераховують, міняють воду, коли про них думають, кінець кінцем…

А я, збираючи кошти на сплату членських внесків, забагато із слоїка вигріб. Майже нічого не лишив на розплід, хоч і знав прекрасно, що чим більше в слоїку залишиш – тим відчутнішим буде приріст…

Який тобі приріст, коли корм у картонній коробочці злипся плескачем, а воду не міняли вже декілька місяців. Хоч як бридко, та доведеться за це взятися – мити, й міняти, й перераховувати, і все руками, тому що гроші чомусь не люблять замовлянь. Доведеться переступити через себе, подолати огиду, – а що робити, адже гроші потрібні…

Ось так умовляючи себе, я занурив руки в брудну воду – вище ліктя. Залоскотали, піднімаючись із дна, сморідні бульбашки; мружачись, я виклав на покривку дві жмені золотих монет.

Усі дрібні якісь. Доведеться повозитися.

* * *

Вечір я провів у бібліотеці; спадок, який дістався від моїх предків-магів, займав усього кілька полиць – зате що це були за книжки!

Обережно, том за томом, книжку за книжкою я виклав їх на заздалегідь розстелені вовчі шкури. Під стелею висіло п’ять світильників, розпалених на всю силу; у їхньому світлі клубочіла не осідаючи пилюка.

Сопучи й мружачись від сверблячки в кінчиках пальців, я дістав на світло велику волохату шукачку. Схожа на пацюка тварина поповзала по книжкових спинках, по золотих обрізах, по розгорнутих жовтих сторінках, тицяючись носом, розшукуючи, винюхуючи. Там, де, як гадалось, містилася потрібна мені мудрість, шукачка спинялася, щоб залишити по-значки-екскременти – тверді, позбавлені запаху, зі слабким сяянням у темряві.

Весь пошук забрав у тваринки десь півгодини. Під кінець вона стала повільніше рухатись, оступатись на спинках книжок, пускати шерстинки; з бідою закінчивши виконання наказу, шукачка писнула й розпалась на порох.

Я підібрав позначені шукачкою книжки – два велетенські запорошені томи («Мудрість віків» і «Геральдика, історія, коріння, древо»), один крихітний, але дуже важкий томик у сліпій обкладинці й ще одну книжку, з вигляду не особливо стару. Оптимістично названу: «Сусідство».

Відновивши в бібліотеці лад – а кинути все, як було, не дозволило мені виховання, – я перетягнув здобич до кабінету. Тут, на письмовому столі, змайстрував трохи меншу шукачку – схожу на коника, причому потужні задні ноги були тварині для швидкого перегортання сторінок. На столі в мене зашелестіло, в обличчя повіяло пильним книжковим вітерцем; я ледве встигав підсувати закладки. А якби я загаявся – тваринка самостійно загорнула б кут позначеної сторінки, чого допустити було ніяк не можна (я завжди зневажав людей, які необережно поводяться з книжками).

Закінчивши роботу, шукачка не здохла, як годиться, а, підстрибнувши, наче справжній коник, зіскочила зі столу й пірнула до якоїсь щілини. Переслідувати її я не став, тільки завважив у думці, що життєву силу сотворених істот слід уважніше дозувати. Немає користі від випадкової щедрості…

Підтягнувши світильник ближче, я заглибився в читання.

Годинник у вітальні пробив одинадцяту, потім дванадцяту, потім першу; очі мої, не звиклі до довгого читання, стали сльозитись.

Мудрість віків безглузда, коли треба знайти корисні відомості тепер і негайно. Геральдика, коріння, древо – усе це чудово; так, є така родина – Горофи, вельми славна й численна… Але про нинішнього Горофа на ім’я Март, непоказного мага поза ступенем, який здригнувся, уздрівши мою приманку, – про цю інтересну людину не сказано ні слівця!

Я роздратовано відсунув обидва велетенські томи. Зазирнув у «Сусідство» – це виявилася збірка порад і підручник добрих манер. Шукачка вибрала для мене цю книжку тільки тому, що на сто тридцять п’ятій сторінці згадувалося слово «Шпиль». «Якщо ваш сусід настільки зарозумілий, що будує замок на пагорбі й прикрашає вежу золотим шпилем, – не виявляйте свою зневагу. Можливо, випадкова буря зломить шпиль – хай не буде приводу думати, що буря насичена вашою волею. Навіть якщо насправді ви сотворили цю бурю до останнього вітерця, хе-хе…»

Хе-хе.

Якби та шукачка не здохла – придушив би зараз, сова свідок.

В останню чергу я взявся за маленький сліпий томик. Із нього сиротливо стирчала єдина закладка; я розгорнув жорсткі сторінки, що липли до пальців…

Лампа під стелею мигнула – чи мені здалося? Що букви тремтять, виникають, щезають, рядки повзають по аркушу, подібно до повільних гусениць?

Я швидко закрив книжку; палець мій залишився при цьому між сторінками замість закладки, і паперові стулки стисли його трохи сильніше, ніж можна було сподіватись від такого маленького томика…

Шкіра на сліпому корінці тремтіла, ніби з ознобу.

Певно, за десятиліття спокійного життя стара сабая втратила пильність – адже ще відтоді, як мій батько утратив надію знайти її, нікому не спадало на думку братися за серйозні пошуки. В останні роки життя батько був певен, що сабая якимось чином покинула дім – таке трапляється, хоч і рідко. А вона, виявляється, і не думала нікуди зникати; коли пошуки надовго припинились, вона вийшла з підпілля й улаштувалася серед книжок, мало не на найвиднішому місці, адже всім відомо, що серед купи книг сабаї почувають себе затишніше за все.

І, безперечно, тільки добре зроблена й учасно випущена шукачка здатна взяти сабаю ось так, тепленькою…

Корінець був справді трохи теплий. Але остигав щосекунди.

Я спом’янув добрим словом щурасту істоту, яка поклала своє коротке життя на вівтар інформації, – і знов здригаючись розгорнув сабаю. «Ту саму», в перекладі з давньомагічного жаргону. «Особливу». «Яка живе власним життям». Книгу, яку ніхто не писав.

Вона розгорнулася майже без опору; палець мій безпомильно ліг на потрібний абзац. Так!

«Март зі Гороф, позаступен. маг, зак. спадкоєм., старш. призн. син, родовий маєток – замок Бугай, що знаход. в околицях нас. п. Дрикол, що знаход. в гирлі р. Вир’ї, майно оцін. як значне, на службі не перебув., був членом драко-клубу протягом 10 років. Діти: зак. – Вел зі Гороф, позаступен. маг, нині покійн. Баст. – Аггей (без роду), маг 3-го ст.»

Сабая гарячково ощадила місце на сторінці – ще б пак, адже їй доводилося щосекунди вміщувати стільки відомостей, а скільки ще треба було вмістити! Драко-клуб. Погляньмо, чи нема тут розділу за клубами… Є! Премилостива сово, є, Клуб Кари, Клуб Карнавалу, Клуб Лялькарів, Клуб Вірних Сердець… Драко-клуб. Засновано… перетворено… «чл. клубу тримають драконів у неволі, зокрема цепових, карликових, заводських…»

Я відірвав очі від рухливого рядка.

«Вона пам’ятає, як її захопили. І куди привезли – замок із ровом й укріпленнями, з цепним драконом на мосту. І хтось – вона не пам’ятає його обличчя – щось робив із нею…»

Ювелірша. Тільки вона пам’ятала про те, що відбувалося з нею після її викрадення. Решта або не пам’ятали нічого, або – якщо мені вдавалося розбуркати їх – бурмотіли невиразне: «Темрява… Брама… Міст… Стіна…»

Ювелірша пригадувала цепного дракона. Прикмета сама по собі настільки сильна, що зійде й за доказ. Не так уже багато їх, драконолюбів. Ось і сабая підтверджує: «Тепер. часом клуб наліч. 9 дійсн. членів…»

Добре, Март зі Гороф. Можливо, що до тебе першого буде мій візит. Так, найпевніше, до тебе – тому що Ондру в сабаї згадано тільки одного. Без прізвиська. «Походж. невідом. Предки невідом. На сл. у кн. Дривегоціуса…» Рядок затремтів. Просто на моїх очах на сторінку вистрибнули слова «перебував» і «покійного». «Перебував на сл. у покійного кн. Дривегоціуса». Ні про місце проживання, ні про родичів, ні про захоплення – ні слова. Ось такий загадковий Голий Шпиль. Ну й нехай; номером першим у нас буде драконофіл, а там подивимось…

Я перевів подих. Знайшов серед інших імен власне ім’я: «Хорт зі Табор, позаступен. маг, зак. спадкоєм., старш. і єдин. син, родовий маєток в околицях нас. п. Ходовід, що знаход. в р-ні Трьох Пагорбів, майно оцін. як значне, спадковий член Клубу Кари, власник разов. заклин. Кари на термін до 6 міс. Діти: нема». Ось і весь я – три рядки вриваного тексту, і песимістичний, мов удар сокири, підсумок. Діти: нема…

Будуть, подумав я понуро.

Знову зітхнув і взявся шукати серед імен на літеру «Ш».

Шанталія був один. «Лів Шанталія, покійн. Маг 1-го ст., зак. спадкоєм. єдин. син. Могила невід. Діти: нема».

Якийсь час я витріщався в книжку, намагаючись зрозуміти, бреше сабая – чи брешуть мої очі.

Так і не зрозумів.

Відкинувся на спинку крісла.

Самозванка?

Можливо. Але навіщо?

Чи сабая не тратить своїх безцінних сторінок на згадки про дочок? Якщо дочки не вспадковують природної магії… то для сабаї вони не існують?

Можливо.

Я став проглядати сторінку по сторінці – і не знайшов жодної згадки про чию-небудь дочку. Або сини, або «Діти: нема». Ті кілька жінок, яких відзначили згадуванням тут, були призначеними магами другого-третього ступеня…

Ах, от воно що. «Ора Шанталія, призн. маг 3-го ст.». Усе. Шість коротеньких слів, одна цифра. Третій ступінь для жінки – це навіть почесно.

Ось і все; я закрив сабаю. Тепер слід було потурбуватися про її схоронність; мій батько колись недоглядів, не повторюймо чужих помилок…

З важким томиком під пахвою я сходив до підвалу – давним-давно мої пращури тримали там в’язнів. Висмикнув не зачеплений іржею ланцюг із забитого в стіну кільця; подзвякуючи сталевими ланками, повернувся в будинок. У своєму кабінеті якнайміцніше обкрутив сабаю ланцюгом, вільний кінець обгорнув навколо ніжки дубового столу, навісив замок і наклав добре замикальне замовляння.

Подумавши, пообкладав ув’язнену книжками – вони сховали сабаю від чужих очей і, як я щиро сподівався, надали її ув’язненню хоч якоїсь подоби комфорту.

* * *

Коляска зупинилась перед домом. З вікна кабінету я мав можливість спостерігати, як пані в чорному підводиться з подушок і нервово озирається. Як вона похмурніє, роздивляючись закриті віконниці першого поверху, і як проясняється її обличчя при вигляді моєї здивованої – м’яко сказано! – фізії.

– Премилостива сово, – ці слова я радше прочитав по її губах, аніж почув, тому що говорила вона собі під ніс. – Премилостива сово, добре, хоч ви тут, нарешті пощастило…

Я дивився, як вона розплачується з візником. Як, підхопивши саквояжі, іде до будинку; як зупиняється перед ґанком і, задерши голову, дивиться мені в очі:

– Ну? Може, ви зволите спуститися й зустріти гостю?

Я перевів подих – і зволив. За декілька хвилин Ора Шанталія сиділа у вітальні, і, присягаюся совою, її погляд був такий вимогливий, ніби це я заявився без усяких на те підстав до її затишної оселі.

– Що трапилося, пані Шанталіє? – спитав я як міг чемно.

Вона мовчала, підібгавши губи.

– Тобто нічого не трапилось, і ви просто так, старим звичаєм, розшукали мою адресу… До речі, хто вам дав її?

– У клубі, – сказала вона, ледь розтуляючи губи.

– У клубі… Так, значить, ви просто так, з доброї приязні, зважилися мене навідати?

– Чи ви коли… – сказала Ора повільно, – ви коли відчували ніби погляд у потилицю? Чийсь пильний темний інтерес?

Вона так це вимовила, що я, на свій сором, на секунду по холонув.

– Що ви маєте на увазі?

Вона сухо осміхнулась:

– Після того, як я так блискуче виконала ваше доручення… Зіграла доручену мені роль пані з камінчиками… Мені не дають спокою. Переслідують якісь незнайомці, тероризують розпитуваннями щодо цих проклятущих… Потім я виявляю, що за моєї відсутності в кімнаті хтось був, причому хазяйка присягається, що нікого не було. Потім мені мало не на голову падає цеглина… Щодня я відчуваю себе все паскудніше… Ви можете мені пояснити, до якої халепи ви мене затягнули? Під чий удар підставили? Чи це заведено серед нинішніх кавалерів – віддавати використану даму в повне розпорядження конкурентам?

– Даруйте, Оро, – пробелькотів я. – Які конкуренти?

– Вам видніше, які, – вона відкинулась на спинку крісла. – Ви сильно зашкодили мені, Хорте. Ви дуже підвели мене.

Я мовчав.

* * *

– Чому ви не розповіли мені всього одразу, Хорте?

Я роздратовано скрипнув кріслом:

– Тому що, совою присягаюся, я не думав, що у вас можуть виникнути хоч якісь ускладнення!

Ора помовчала. Усміхнулася кутиками тонкого рота:

– Ви ж відчуваєте, що ці камінчики… якою силою вони оточені. Тінню сили. Чи ви думаєте, що той, хто їх зробив, хто здатен просто ось так, заради задоволення, викрадати й змінювати людей…

– До чого тут ви? – перебив я роздратовано. – Це моє діло й мій ризик. Ви були, пробачте, всього лише… – я затнувся.

– Усього лише знаряддям, – з розумінням кивнула Ора, і в її карих очах спалахнули дві апельсинові іскринки.

Я подумки полічив до десяти.

– Барон Іл де Ятер колись урятував мені життя. Якщо хочете, ми пов’язані з ним Законом Терезів… Саме тому я зважився почати це небезпечне розслідування. Ви тут ні до чого. Я перепрошую вас, Оро, я перепрошую ось уже півтори години.

– Закон Терезів – це серйозно, – пробурмотіла вона, і я не зрозумів, насміхається вона чи ні.

Становище ставало все безглуздішим. Я зітхнув:

– Не знаю, справді не знаю, як тепер удіяти. Готовий дати вам… – я знову затнувся. Хотів сказати – «дати притулок», та все моє єство протестувало проти такого повороту подій. Хоча, кінець кінцем, я ж можу зняти їй будиночок у селі…

– Готовий надати вам захист, – вичавив я нарешті.

Моя співрозмовниця примружилася:

– Спасибі. Тільки, боюсь, вам доведеться подумати передусім про себе. Я, як ми обоє знаємо, всього лише знаряддя, гачок, а рибалка в цьому ділі – ви… Що робитимете, коли «майстер камінчиків» оголосить на вас полювання?

– Ви переплутали, Оро, – повідомив я м’яко. – У мене Заклинання Кари, а значить, дичиною автоматично стає той, на кого я розсерджуся.

* * *

Полювання…

Я повернувся поночі. Смак крові на губах, прилипле до підборіддя пір’я, ейфоричний дрож; не кваплячись підводитися на дві ноги, я терся боком об ґанок, відчуваючи на довгій звірячій морді майже людську усмішку. Як легко…

Легке поскрипування підлоги змусило мене заклякнути на місці.

Ора Шанталія стояла на порозі. Уперше я побачив її не в чорному, а в білому – в нічній сорочці. Волосся кольору вибіленої бавовни, бліде, мов посипане борошном обличчя – побачена очима звіра, жінка нагадувала хмарину, що пливе в небі.

Мої вуса настовбурчились. Шерсть стала диба; перекинутися в присутності свідків було однаково, що публічно справляти потребу.

– Я тут заснути не можу, – сказала Ора, ніби нічого й не було. – Усе думаю, як вибиратися з історії, в яку ви мене затягнули…

Я поточився, не спускаючи з неї очей. Смак крові в роті втратив свою вишуканість – тепер це був просто гострий, дражливий для нервів смак.

– …і знаєте, до чого я додумалася, Хорте?

Я відступив ще на крок.

Там, де за секунду до того була Ора, тепер струменів по східцях маленький чорний тхір. Самочка, як миттєво підказав мені нюх.

Звіринка майнула в лопухи під ґанком. Не встигнувши ні про що подумати, я пірнув слідом.

Лопухи змикалися перед моїм носом. До запахів землі та листя – і закипілої крові – додавався, перебиваючи їх, тонкий запах звіринки, що бігла попереду.

Лопухи змикалися – й одразу ж розчахувалися переді мною, змикалися й розчахувалися, ніби нескінченні зелені портьєри. Роса вмивала морду, змивала кров, заліпляла очі; важкі краплі роси падали з потривожених стеблин, смак крові розчинився в смаку роси, та навіть роса не могла заглушити запаху звіринки попереду.

Я загарчав. Я наддав ходи; ми вилетіли на город, здвоєним вихором пронеслись по грядках і просочилися через дірку в тину. Ще трохи, співав у мені чужий радісний голос. Ще трохи…

Її хвіст лизнув повітря всього за декілька волосинок від мого носа. Серце, яке й без того калатало в неможливому для людини ритмі, підстрибнуло, як рибка, конаючи. Дивний запах обійняв мене з головою; я на секунду відірвався від землі, приземлився просто на звіринку, притиснув її до землі передніми лапами й задля переконливості вхопив за вухо.

Звіринка вискнула – я тримав її міцно. Звіринка засопіла, заскавчала, вибухнула потоком сварливих і водночас ніжних звуків – і раптом виросла до розмірів гори; очманілий тхір сидів на білому плечі напівоголеної жінки, але запаморочливий запах не зник – просто змінився.

Я скотився геть – у високі стеблини якогось злаку. І там, відповзши подалі, перекинувся теж; я був весь мокрий від роси, а одягу на мені не було ніякого.

Ора сміялася. Валялася по землі, нещадно мнучи чиєсь поле, і реготала на все горло.

Займалося на світ.

* * *

У темно-каштанових очах сяяли апельсинові іскри. Ора Шанталія снідала – ніби нічого й не було; її чорна сукня розгубила велику частину своєї строгості і, відлинувши від шиї, дозволяла бачити ямочку між ключицями.

Ця ямочка бісила мене. Мені до нестями хотілося доторкнутись до неї, і хай би куди я дивився і хай би про що думав – погляд мій і думки повертались до триклятої ямочки. До геть незначної, здавалося б, деталі Ориного тіла.

Орин рот із вічно опущеними кутиками тепер усміхався. І вряди-годи, розтуляючись, показував світу бездоганну білість зубів.

…Там, на полі, лишились пом’яті стеблини невідомого злаку. Навряд чи вони коли-небудь піднімуться; це тим більше прикро, що посіви постраждали загалом ні за що. Нічого особливого між мною й Орою не сталось; спершу вона реготала, потім я скреготів зубами, дивлячись, як вона біжить назад до будинку – підхопивши пелену сорочки, щоб не плуталася під ногами. І в стрімких рухах жінки ні-ні та й прозирало щось від легкої звіринки, спокусливої самочки тхора. А я скрипів зубами й дивився їй услід, тому що гонитва полем, така природна для тхора, у виконанні голого аристократа має дивний вигляд…

Потім по нещасному злаку качався вже я – лаючись на всі заставки від злості на себе, із сорому й розчарування. І тільки думка про те, що в такому вигляді й стані душі мене заскочать поселяни, примусила мене підвестися на ноги і, лаючись далі, пошкандибати додому.

А тепер Ора Шанталія снідала, і сонце грало в її вибіленому волоссі. Повітря струменіло нагріваючись, і тінь цих струменів танцювала в ямочці між Ориними ключицями.

– Чому ви нічого не їсте, Хорте?

– Я ситий, – повідомив я над силу.

– А я голодна, – вона хижо облизнулась, і цей рух знов нагадав мені передсвітанкову гонитву. Краплі роси…

– Я не дозволю гратися зі мною, Оро, – сказав я хрипко. – Я не маленький хлопчик.

– Граються не тільки діти, – вона облизнулася знову. – І не тільки звірі… Вам недоступна чарівність гри? Чи ви просто боїтеся програти?

– Я звик установлювати правила!

– А от це не завжди можливо, – Ора перестала всміхатись. – Ви мені подобаєтеся, Хорте… Є у вас таке-от… щось від розпещеної, але вельми талановитої дитини. Можливо, в мені говорить материнський інстинкт?

– Це хіть у вас говорить, – сказав я і враз пошкодував про сказане.

Але Ора не образилась:

– Бачте, Хорте… Утім, нехай. Просто повірте мені на слово, що втамувати згадану хіть я можу завжди й усюди – як човняр може втамувати спрагу, просто зачерпнувши води за бортом. Варто мені кивнути пальцем – і збіжаться коханці, причому не найгірші, запевняю вас… Утім, ви були на прийомі в короля й самі все бачили.

Я зітхнув. Нагадування про королівський прийом сплодило не найприємніші спогади.

– Гра, – Ора потягнулась, як кішка, апельсинові іскри спалахнули яскравіше. – Єдине, що ще дає мені втіху. Ви стали до гри з невідомим вам магом, володарем камінчиків. Ба більше, ви й мене, без мого відома, затягнули до цієї гри… Але я вже майже не шкодую. У крайньому разі я завжди зможу відійти вбік – адже я всього лише знаряддя. Але зате яке знаряддя, Хорте, яке корисне й ефективне знаряддя! Для початку – познайомте мене з другом дитинства. Адже це не дуже складно, правда?

* * *

Баронеса де Ятер не зраділа гостям. Мене, «осоружного чаклуна», вона за давньою традицією боялась. А вигляд Ори – перлинно-біле волосся, гордовитий погляд підфарбованих очей – одразу ж кинув бліду баронесу в стан депресії.

Я відчув себе продавцем дивовиж, який віддає на суд товариству дещо надзвичайно екзотичне й дороге. Премилостива сово, я відчув навіть щось подібне до гордощів – особливо коли роздивлявся здивоване обличчя мого приятеля Іла. А Іл хіба тільки рота не роззявив – а втім тримався, як сільський хлопчик, якому на ярмарку показали велетенський льодяник. І, дивлячись на його обличчя, я зрозумів раптом, що мій приятель – справжнісінький селюк, а я недалеко від нього відійшов, і що Ора Шанталія дивиться на нас обох, як на пастушків…

Стіл був завбільшки з невеликий майдан.

Мене всадовили поряд із баронесою, а Іл сів біля Ори. Нас розділяло біле поле скатерті, по якому пливли в срібних тарелях тушкований лебідь із вигадливо вигнутою шиєю, молочне порося з якоюсь особливою спецією в роті, м’ясний пиріг із маслинами, салат, прикрашений пелюстками натуральної троянди, і ще щось, що я не вважав за потрібне роздивлятись. Однаково з усієї цієї пишноти мені були доступні тільки відварені овочі.

– Ви на дієті, любий Таборе? – тьмяно спитала баронеса.

Вона вже десять років прекрасно знала, що я на дієті. Наше сусідство завдавало їй нечуваних мук; я бачив, як її ліва рука вряди-годи складає знак, що відганяє злих духів. Крізь бліду шкіру мишоподібного личка просвічували синенькі тіні – а колись же була вродливою жінкою, подумав я без співчуття.

Розмовляючи через стіл, доводилось майже кричати; кінець кінцем між Ілом та Орою зайшла окрема, майже нечутна мені розмова. Усі мої розваги скоро звелися до спроб зрозуміти, про що вони так любенько балакають.

Баронеса, натягнуто всміхаючись, віддавала непотрібні розпорядження слугам. Єдиний син і спадкоємець Ятера, посаджений за стіл разом із дорослими, совався на кріслі – схоже, його нещодавно відшмагали. Я жував варену моркву й дивився, як на очах розцвітає мій друг, жорстокий самодур і приборкувач жінок.

– …природа…

– … І вбив одним пострілом!..

– …сміливості…

– …З задоволенням! Недавно він поповнився ще одним трофеєм…

– …трофей…

– …Трофей! Найкращий з трофеїв!..

Очі в барона були як два шматочки масла. Ора сяяла, ніби підсвічена сонцем крижинка; я бачив, що вона гарна. Що вона приваблива. Що вона пікантна; раніше вона не була такою – чи раніше я дивився інакше? Чи я досі одурманений запахом, який, будучи недоступним людському нюху, так уражає молодих тхорів?

Баронеса дивилася собі в тарілку.

– Як незвичайно пожвавішав Іл, – сказав я, гамуючи в собі роздратування. – Баронесо, вам так не здається?

Не піднімаючи голови, моя бліда сусідка пробурмотіла невиразне заперечення.

– Панове! – Іл схопився, розпліскуючи вино з келеха. – Пані Шанталія висловила бажання оглянути мисливську залу! Люба, розважте поки що Хорта, його навряд чи зацікавить наша маленька екскурсія, адже він зневажає полювання…

– У нього інші інтереси, – тонко всміхнувшись, завважила Ора. – Він надає перевагу натуральному полюванню!

Барон дзвінко зареготав і, сміливо схопивши Ору під руку, потягнув її геть із зали.

У роті в мене зробилося сухо. Сухо й паскудно. Я встиг побачити, як при виході із зали баронова рука впала Орі на талію – і як гордівниця не пручнулася, навпаки, розсміялась у відповідь…

Баронет проводив татуся довгим поглядом. Спина його за відсутності батька помітно розпрямилася – здається, він і соватися став менше. Іл ростить собі небезпечного спадкоємчика, подумав я, дивлячись у мигдалеві очі недоїденого поросяти. З усіх поглядів мигдалеві – з двох горішків мигдалю.

– Вам пора, Гелю, – сказала баронеса, ніби похопившись. – Вам пора спати. Завтра зранку заняття.

Я бачив, як здригнувся хлопчисько, та він знайшов у собі сили чемно кивнути. Піднявся зі стільця, поцілував бліду материну руку, уклонився мені й пішов у супроводі лакея.

У залі запала тиша. Безгучно тремтіли язички свічок – десь під гобеленами ховалися потайні двері, звідти віяло легким протягом. Слуги – їх залишилося двоє – завмерли за спинками крісел. Баронеса мовчки страждала. Я методично спустошував тарілочку зі скибочками вареної моркви.

Роса. Лопухи. Легка, мов струмочок, чорна звіринка. Стелений над землею шлейф – знадливий запах…

Рука барона на талії, підкресленій широким чоловічим ременем. Дражливий сміх…

Я ревную, зрозумів я, і це відкриття було мов удар різки.

Ще два дні тому самозакохана пані Шанталія була мені зовсім байдужа! Майже байдужа, скажімо так. З якої речі я маю міняти своє до неї ставлення? Тільки тому, що одного разу їй здумалося погратися зі мною?!

Баронеса маленькими ковтками цідила вино – біле й про зоре, як вона сама. Я зрозумів, що почуваю до цієї жінки огиду. Іл…

Іл!

Річ не в Шанталії, сказало моє почуття справедливості, і його рівний голос на секунду припинив внутрішній рев обурення. Річ не в жінці. Річ у тому, що Іл – мій друг. Нехай не такий уже близький, нехай приятель… Але він друг мого дитинства! Заради нього, заради його прохання, я накликав на себе клопоти! І тепер він, цей друг, на моїх очах спокушає мою жінку!

Не важливо, що насправді вона зовсім не моя. Не важливо, що Ора, найпевніше, «грає». А важливо те, що мене, Хорта зі Табора, тут збираються мати за дурня!

Я озирнувся. В усій величезній залі не було нікого, крім нас із баронесою та двох лакеїв.

– Геть звідси, – сказав я, додавши до своїх слів дещицю магічної переконливості.

Звикло зігнувшись в уклоні, слуги пішли. Баронеса, здивована і налякана, витріщилась на мене своїми прозорими риб’ячими очицями:

– Пане зі Таборе… Вона була піддатлива, мов мокрий сніг. У неї давно вже не було власної волі.

– Люба моя, – пробурмотів я, дивлячись у водянисті очі. – Ви палаєте пристрастю. Ви у вогні. Ви моя. Я ваш. Я вас кохаю. Давно. Зараз. Ви знемагаєте. Ви хочете ласки – я дам вам ласку… Скоріше!

Очі її майже одразу втратили притомний вираз. Риси обличчя запливли, як запливає свічка. У моїх руках опинилась обм’якла лялька; закинувши її на плече, я безпомильно відшукав потайні двері.

…Певно, це був запасний альков – той самий, де Іл де Ятер віддавався незаконній втісі. Я спустив баронесу на широке ложе; стояла цілковита темрява, моя жертва була сліпа, тим часом як я її прекрасно бачив. У коричнюватих тонах нічного зору моя здобич здавалася не більше симпатичнішою, ніж за світла.

Жертва була обплутана моєю волею й помислити не бажала про опір. Більше того, навряд чи барон підозрював, яка сила темпераменту ховається в забитій душі його вірної жіночки; баронеса кликала мене в обійми, водночас намагаючись позбутися одягу – що було нелегко, зважаючи на відсутність покоївки.

Вона була не просто худа – кістлява. І впадинка між її ключицями була схожа на продавлений слід від качиної лапи.

Від неї пахло книжковим пилом.

Вона сяк-так упоралася з сукнею, а сорочку, судячи зі звуку, просто розірвала. Розширеними в темряві зіницями вона дивилася кудись через моє плече і простягала перед собою тремтячі худі руки:

– Прийдіть… друже мій… О-о-о…

Не діждавшись мене, вона розкинулась на ліжку і прийняла позу, яку, певно, вважала неймовірно спокусливою:

– Ну де ж ви… де ви…

Я знайшов у кутку канапу і сів, закинувши ногу на ногу.

– Де ж… мій жаданий… мій голубе…

Пауза затягувалась. Баронеса зминала постіль худющими ребристими боками. Я чекав.

– Прийди… мій любий…

Я важко зітхнув; відповіддю на моє зітхання був подих протягу, який приніс із собою запах гарячого воску.

Моя воля потроху відпускала баронесу; випустивши ще кілька хтивих стогонів, вона раптом замовкла. Сіла на ліжку; вираз млості на її лиці мало-помалу змінювався здивуванням:

– Ох… Де ви?

Наступної секунди на стелі спочивальні ліг жовтуватий відблиск.

– Нащо це я?… – прошепотіла баронеса, а за мить важка портьєра, що закривала вхід, відчахнулась, і в кімнаті одразу стало світло, тому що й барон де Ятер, і моя перелесниця Ора принесли із собою кожне по свічці.

Я нарешті зрозумів, навіщо мені знадобилася вся ця комедія. Заради того, щоб побачити зараз обличчя барона Ятера.

Обличчя Ори, на жаль, виявилося схованим від мене потужним бароновим плечем.

Першою опам’яталась баронеса. Звільнена від моєї волі, нага й захоплена розполохом, бідолашка заметалася, неначе миша на сковорідці; забившись нарешті під ковдру й не наміряючись утекти, вона зайшлася нерозбірливим гірким лементом.

– Яка несподіванка, Іле, – м’яко сказала Ора, відступаючи назад у коридор. Здалося мені чи ні – та в цьому голосі була зловтіха.

Іл де Ятер нарешті закрив рота, і очі його повернулись назад в очниці – в усякому разі, небезпека, що очні яблука виваляться на підлогу, минула.

– Умівши брати, умій і віддати, – сказав я, перестрибуючи через цілу купу риторичних питань. – Ваша гостя вже оглянула мисливську залу? А що ви збирались показати їй у цій кімнаті, любий друже?

– Зброю! – хрипко ревнув Ятер. – Люди! До мене! Зброю!

– Припиніть істерику, – сказав я холодно. – Чи ви хочете, щоб я побив ваших людей паралічем?

– Будь ти проклятий, чаклуне, – прошепотів Ятер, і від його погляду мені стало не по собі. – Будь ти проклятий!

Завивання з-під ковдри зробилися трохи тихшими – баронеса охрипла.

– А як на мене, ви квити, панове, – весело сказала Ора. – Адже ви не можете заперечувати, мій бароне, що обурливі дії пана Табора були спровоковані вами, і до того ж…

– Геть з мого дому, – тихо, з присвистом сказав Ятер. – Тобі, чаклуне, я пришлю виклик на поєдинок. І якщо ти ухилишся – громом клянуся! – краще б тобі не родитись на світ.

* * *

– У вас було важке дитинство, Хорте?

Я покосився на неї, але нічого не відповів.

– Ну, раз у вас такі «друзі дитинства»… Значить, саме дитинство було не солодке. Так мені, в усякому разі, здається.

Ора відкинулась на спинку крісла. Витягуючи губи, подула на свою чашку; у такт її ковткам тремтіла ямочка на шиї.

– Не мовчіть, Хорте. Я на вас не образилась, повірте…

Я похлинувся. Насилу відкашлявся; розлючено вп’явся негідниці в очі:

– Ви?! Ви на мене не образились?!

– Навіщо ви зробили це, Хорте? – м’яко спитала Ора. – Навіть якщо покрити баронесу шоколадом, вона не принадила б вас, мій друже. Ви зачарували цю нещасну жінку… навіщо? Кому ви мстились?

– Нікому, – сказав я крізь зуби. – І послухайте, пані Шанталіє, ви перебуваєте в моєму домі… Сам не знаю, чому я досі вас терплю…

– Тому що ми з вами союзники, – Ора всміхнулася, сяйнувши апельсиновими іскорками на дні очей. – Союзники, а не коханці, розумієте?… До речі, ваш барон – просто сільський самодур. Дурненький, себелюбний, хтивий…

Ора розмірковувала, розглядаючи свою спустілу чашку. Візерунок, накреслений по внутрішньому краю, складався з повторюваних вензелів прадіда та прабаби.

– Не вам судити про людину, яку ви практично не знаєте, – сказав я крізь зуби.

– Звичайно-звичайно, – насмішкувато погодилася вона. – Ви справді збираєтеся прийняти його виклик?

– Моя честь не допускає іншого виходу, – сказав я сухо. – Більше того – я битимуся без застосування магії.

– Цього теж вимагає ваша честь? – спитала Ора розчаровано.

– Моя честь не допускає…

– Та годі вам! – Ора з дзвоном опустила чашку на блюдце. – Уживати магію щодо баронеси ваша честь не забороняла, а тут, бачте…

– Обережніше з посудом! – гаркнув я так, що на люстрі затрусились підвіски. – І не беріться міркувати про те, в чому нічого не тямите.

* * *

Бились на березі річки – Ятер заздалегідь велів своїм людям оточити й берег, і навколишні поля, і не пропускати до місця поєдинку жодної миші, не кажучи вже про цікавих поселян. Напередодні я трохи пострибав із мечем – м’язи дещо пам’ятали; щоправда, я не вправлявся вже декілька років, а Ятер, я знав, щодня впріває в спеціальній залі, тренуючись зі зброєю й без. Мені доводилось надіятися на спритність і на швидкість реакції, а вже в цьому я завжди – з раннього дитинства – перевершував колишнього друга.

Весь вечір мої думки переймала сабая: за ті декілька днів, на які я лишив її без нагляду, дві ланки в ланцюзі, який стеріг книжечку, проіржавіли й небезпечно потоншали – при тому що ланцюг був замовлений проти іржі. Чого не зуміли зробити віки й вогкість підземелля – зробила за тиждень воля сабаї до звільнення; я повністю змінив ланцюг і замок, і якийсь час сидів, тримаючи важезну книжку в долонях і ніжно бурмочучи. Я умовляв її лишитися зі мною, утамувати мій потяг до знань, розділити зі мною радість інформації – які тільки дурниці я не плів у той вечір; коли очі мої стали злипатись, я знову завалив сабаю книжками, подвоїв сторожове закляття й пішов спати.

Заснув я вмить, ранок зустрів бадьорим і відпочилим; у погляді Ори, яка вийшла провести мене, читався явний осуд:

– Вам зовсім не соромно, Хорте? Зовсім-зовсім не соромно?

Я знизав плечима:

– А вам не шкода мене? Зовсім-зовсім не шкода? А якщо Іл уб’є мене?

Ора осміхнулась; напруження її губ, що нагадали мені про натягнутий лук, пробудило пам’ять про той запах. Про передсвітню погоню в росі й лопухах.

– Постарайтесь, щоб він не вбив вас, Хорте. Інакше я дуже засмучусь.

– Брешете, – сказав я відвертаючись. – Але про всяк випадок – прощавайте…

І стрибнув у сідло.

І, востаннє обернувшись, устигнув побачити в її очах тінь справжньої, невдаваної тривоги.

…Іл стояв, спираючись на дідівський меч; пам’ятаю, як підлітками ми тайкома прокрадалися до зброївні, щоб хоч краєм ока поглянути на цю дивину. Меч був надзвичайно схожий на знаряддя, яким управлявся міський кат, та я образив би Іла, якби сказав про це вголос. Уважалося, що дідусь привіз свою зброю з далекого славного походу; можливо, так воно й було. У ті смутні часи ні мене, ні Іла на світі не було, а тому історію меча доводилось брати на віру.

Отже, Іл стояв, спираючись на меч, і обличчя в нього було як просілий квітневий замет – таке ж зім’яте, сіре й приречене.

Секунданти не передбачались. Баронові слуги відійшли про всяк випадок якнайдалі; я кинув на траву куртку, капелюх, піхви разом із перев’яззю; повагавшись, зняв з пояса футляр із глиняним утіленням Кари. Зняв, відмовляючись від режиму пониженої вразливості, і, сова свідок, мене трохи не знудило від власної шляхетності.

Барон спохмурнів іще більше. З зусиллям висмикнув меч із землі, витер вістря об рукав білої сорочки:

– Ну… Прощавай, чаклуне.

Перший удар був страшний; якби не ухилився вчасно – бути мені розрубаним на дві половинки. Наступний удар я прийняв на основу клинка й одразу вдарив сам – атака вийшла нічого собі, барон устигнув відбити в останню мить, і я з запізнілим жахом зрозумів, що мало не вбив Іла. Ще трохи – і випустив би приятелю кишки…

Колишньому приятелю.

– Ти мертвий, чаклуне. Ти мрець!

І Ятер підтвердив свої слова новим ударом. Клинки знову схрестилися, звук вийшов такий, що заклало вуха; ми сопіли, зітнувшись на вкрай близькій відстані, дивлячись один одному в очі, скригаючи клинком об клинок, змагаючись у силі; розуміючи, що цього змагання мені не виграти, я підступив до барона впритул – і з останніх сил провів певну подобу підсікання.

Хоч як приблизно було проведено цей хват, своєї цілі він майже досяг – Іл на секунду втратив рівновагу. Похитнувся, та не впав, і уже в наступну секунду я ледве вийшов з-під хитрого, з викрутом, удару.

Він був тренований і сильний, мій колишній друг. Його меч знавав кращі часи – згідно з легендою, по дві голови одразу щастило стинати цьому клинку; умілим маневром барон розвернув мене обличчям до сонця, і я вмить майже осліп.

Це був, певно, найгірший момент нашої сутички. Я бачив силует ворога і політ білого зблиску на місці меча; у паніці відскочив назад, але трохи не встиг. Фамільне баронське вістря торкнулося моїх грудей, мені здалося, що я мертвий, уже вмер; тоді з білого сонячного марева виринуло вишкірене обличчя Іла, на цьому обличчі замість радості була досада, і, вхопившись рукою за скривавлену сорочку на грудях, я здогадався, що поранений не серйозно.

Подряпина.

– Продовжуймо, бароне!

Барон радо погодився.

Я відбивав удар за ударом, відступав, ухилявся; Ятер був витривалий, а я вже втомився, моя перевага в швидкості зійшла нанівець. Хвилину за хвилиною життя моє висіло на гнилій соломинці.

І тут Ятер схибив!

Шаленство підвело його, фамільне шаленство Ятерів. Розпалившись, Іл на секунду відкрив лівий бік, я зрозумів, що мені дається останній шанс, кинувся в атаку…

І послизнувся на рівному місці, на сухій траві!

Падіння сталі на мою голову; відчайдушний блок, утрата рівноваги, падіння; у мене вистачило сил одразу перекотитись на бік, а в те місце, де я лежав, із хрускотом увійшов клинок Ятера.

Я вдарив Іла ногою – схибив, удар ковзнув по його стегну. З коротким звуком «хряп!» Іл висмикнув меч із землі; я перекотився знову – Іл коротко, чітко вдарив мене по зап’ястю носаком чобота і враз наступив на мій упалий меч.

Двобій було, властиво, скінчено.

Шляхетний барон Іл де Ятер заніс наді мною славну сталь свого войовничого дідуся.

За плечем у Ятера висіло сонце, маленьке й лихе. Проти сонячного проміння монументальна фігура мого друга-вбивці здавалась пласкою, ніби вирізаною із жерсті… М’язи мого живота зсудомило – так вони хотіли відштовхнути залізо, що падало з неба.

Одна мить.

Використати магію в чесному двобої – значить, зганьбити себе.

Одна мить…

Поєдинок поєдинком, але зараз на росяній травичці з’явиться розполовинений Хорт зі Табор, а це неправильно й несправедливо, це не годиться нікуди, я не самовбивця, кінець кінцем, і не дурень, жарти скінчились, почалось неподобство…

І тоді я безгучно ворухнув губами.

Моє замовляння «проти заліза» здатне втримати падіння ковальського молота. Я чекав, підібравши живіт.

Цвіркуни завбачливо мовчали.

Іл шумно зітхнув – і відступив, опускаючи зброю. У першу мить мені здалось, що він побачив мою броню і зараз обуриться на таке явне порушення правил; я помилився. Іл не був магом і не помітив протизаконного захисту.

Він просто передумав мене вбивати.

Він нерозбірливо рикнув, повернувся до мене задом і попростував геть; широка спина його мала вигляд утомлений і пригнічений.

Я полежав ще, а потім обережно, боячись злякати метелика, що присів поряд, скасував замовляння проти заліза.

Іл ішов. Ступав, люто давлячи ногами польові квіти. За його спиною відновлювали свій скрекіт цвіркуни, а на протилежному березі річки, у кущах, перемовлялись пташки.

Іл нічого не зрозумів і не помітив. Іл – провінційний барон, якому й годилося бути завзятим герцівником. А я бився з отаким бичком майже на рівних – це робить честь моїм фехтувальним навичкам, моїй силі, спритності, відвазі, врешті-решт! Я протримався досить довго, а схватка з Ілом – не кулачна бійка зі столичними магами…

Іл зупинився біля води. Роздратованим жестом наказав слугам, що збіглись були, забиратися геть.

Я зупинився в нього за спиною – за п’ять кроків.

– Скотина ти, – сказав Ятер. – Я давно знав. Ще коли ти мені вуглину в штани підсовував…

Я мовчав.

– Усе через бабу твою, – тужливо пробурмотів Ятер. – Причарувала вона мене… Ну просто причарувала. Я… батька згадав, як він за сучкою своєю, за Ефою, килимком повзав. От як Ефа батька… Так і вона мене зачарувала. І тебе!

Він круто обернувся. Я побачив, що лице його втратило сіру блідість, але не втратило приреченості:

– Вона на Ефу схожа. Не з обличчя… Так. Удачею. Усі вони схожі, ці сучки… Забирайся, чаклуне. Бачити тебе не хочу.

* * *

На грудях у мене кровоточила здоровенна подряпина, праве зап’ястя було суцільним синцем, стогнали суглоби й тремтіли м’язи, та загалом я відбувся легко. Ось тільки сорочку доведеться викинути.

Пані Шанталія піджидала мене на дорозі, біля воріт. Й обличчя в неї було стривожене, навіть перебільшено стривожене, я б сказав.

– Ви живі, слава сові…

Я зміряв її уважним поглядом.

«Причарувала вона мене». Тобто знаємо ми, як столичні панянки причаровують нехитрих баронів. Ля-ля, тра-ля, дві-три усмішки, і от уже батько родини тягне нову знайому, щоб оглянути з нею мисливські трофеї…

А що? Має право. Барон. І всі в замку, від кухарчука до пані баронеси, з повною певністю підтвердять це право: так, має.

Але я ж тут до чого?! Хто вона мені – дружина? Наречена? Ні. Трохи знаряддя, трохи тягар, трохи… звіринка. Погоня крізь росяну траву, ТОЙ запах…

– Що з вами, Хорте? Ви поранені?!

«Вона мене причарувала. І тебе».

А оце дурниці. Кокетувати, звичайно, ніхто не закаже – усі ці ігри, трава, роса, апельсинові іскорки… А от спробу принадити мене за допомогою магії я вловив би раніше, ніж Ора зважилась би на неї. Так що барон помиляється, ні, помиляється мій друг Ятер…

– Чому ви так дивитесь, Хорте?

– Зі Табор, – сказав я смаглими губами. – І бажано пан зі Табор.

Вона закліпала віями; у неї був у цю мить такий беззахисний, такий невинно-ображений вигляд…

Недоторка.

Мені захотілося зняти з пояса глиняне втілення Кари – і якщо не відламати йому голову, то хоча б подивитись, як зміниться її погляд. Налякати її по-справжньому. Хоч один раз.

Я пройшов у будинок – Шанталія відхитнулася з мого шляху. Ледь стогнучи від болю, я стягнув куртку; для стягування чобіт слугувала особлива підставочка біля дверей, вона була моторніша за будь-якого лакея, їй тільки ногу простягни…

По-хорошому слід би було розігріти лазню і добре вимитись, та сил зовсім не було, я вирішив, що спершу трохи відпочину, а потім уже… Вирізані з дерева сови, що підтримували запону, поблискували в напівтьмі спальні круглими бронзовими очима.

Іл настільки ж непередбачуваний та імпульсивний, як його божевільний татко. Ора з’явилась у замку як моя супутниця, а значить – для Іла вона під забороною! Він зважився на підлість – і наразився на підлість у відповідь, а потім, вибивши меч із моєї слабкої руки, чомусь вирішив виявити великодушність…

Але я ж не знав наперед, що Іл її виявить! Знав би, так не наклав би замовляння «проти заліза»… Чи ні. Краще перестрахуватись, тому що розрубаний навпіл труп – це вже не маг, а сміття. Маг має бути живим, в усякому разі, поки в нього є така можливість…

І в боротьбі за своє життя маг має право на хитрощі.

* * *

– У чому я винна, Хорте?!

Я мовчав, погладжуючи ушкоджену руку.

– Ну нехай, – Ора втомлено зітхнула. – Добре… Кінець кінцем, я можу хоч зараз збирати речі й відправлятися додому. Певно, я зможу відшукати надступеневого мага, який зуміє захистити мене… від цього майстра камінчиків, якщо той справді мною зацікавиться. А найпевніше, його інтерес уже зійшов, я всього лише знаряддя, я йому не потрібна… Гаразд, я сьогодні поїду. Але поясніть мені, Хорте: що я такого зробила?

Я мовчав. Синьо-жовта пухлина спадала, піддаючись дії бальзаму на обліпиховій олії з бджолиною отрутою.

Ора сиділа переді мною, насуплена, без косметики й зачіски. Губи, раніше тонкі, тепер ображено надулись, непідфарбовані очі дивилися втомлено й зацьковано: цю юну нещасну жінку можна було прийняти за молодшу сестричку тієї гордовитої пихатої пані, з якою ми познайомилися колись у Клубі Кари.

– Ви все-таки мовчите, Хорте… Гаразд. Власне, дивно було б, якби… прощавайте.

Вона легко піднялася; дзвякнули одна об одну брязкальця на потертому чоловічому поясі.

У дверях вона обернулась:

– Вибачте за ту історію, зі тхорами. Мені не слід було… І за барона пробачте теж. Так, я спровокувала… я не думала, що вас це так зачепить. Якби ви… Коротше, якби я могла припустити, що ви здатні… ревнувати… Якби ви хоч натякнули… я ж знаряддя ваше, я вам навіть не друг! Чи варто було… втім, тепер однаково. Здоров’я вашій сові.

Вона вийшла; я посидів ще якийсь час, потім, покректуючи, піднявся і вийшов на ґанок.

Світало.

По дорозі, що вела в поле, віддалялася чорна пряма фігура з дорожнім саквояжем в опущеній руці.

* * *

«Загальновизнаним фактом є те, що центр магічної активності в призначених магів знаходиться в головному мозку, а в уроджених – у спинному; уроджені маги вважають цю гіпотезу образливою й дискримінаційною, проте на підтвердження її вказують численні лабораторні данні, експерименти й патологоанатомічні дослідження. Одним із наслідків цієї анатомічної особливості є навчальність призначених магів і принципова ненавчальність уроджених. Уроджений маг народжується зі своїм ступенем – звичайно, високим (другий, перший, надступеневий). Призначений маг вимушений тратити роки життя на навчання й тренування, зате має можливість переходити з нижчого ступеня на вищий – що правда, всього життя рідко стає на те, щоб із четвертого ступеня перейти в другий…

Так звані «викопні маги» – не більше ніж легенда. Найстарішому з нині живих призначених магів сто п’ятдесят років, він немічний і недужий, і практично нездатен до магічного діяння…»

* * *

Жовті стіни невижатого ще злаку умиротворено похитувались.

Висихала роса, умирала блакитна квіточка волошки, затиснута в білих зубах Ори Шанталії:

– Чого ж ви хочете, Хорте? Так, ви мені симпатичні… Ви використовували мене, ви зраджували мене… І ще зрадите, якщо буде така потреба.

– Оро, тоді, на королівському прийому, я справді не знав, чим усе обернеться. Вам подобається вважати себе жертвою, от і все…

Я згадав той вечір, коли вона прийшла до мене в номер, наміряючись чесно виконати Закон Терезів. Я втримався тоді, тому що від Ори мені була потрібна інша послуга; що було б, якби в той вечір я не був таким обачливим?

Звіринка.

Ось нав’язалася звіринка на мою голову; найменше мені подобається бути залежним – чи то від людини, чи то від обставини, чи то від власного почуття. Маг самотній з природи; супутник мага мусить належати йому цілковито. Як належала, з розповідей, моя мати моєму батькові…

А Шанталія? Хіба вона може належати? Адже вона маленький, та все-таки маг…

Значить, нехай іде собі… полем?

Ора мовчала. Волошка в її зубах уже була згризена до самої блакитної чашечки; ми брели по стежинці кудись геть від дороги, під ногами м’яко подавалась пухка земля, жовті стіни злаку змінилися заростями високої трави, попереду показався, здається, баштан.

– Знаєте що, Оро, – сказав я над силу. – Відкиньмо взаємні звинувачення… Іти зараз вам не варто – спершу заспокойтесь, і, якщо ваше рішення залишиться в силі, викличемо бричку… За кілька днів, щойно дозволить здоров’я, я й сам хочу пуститися в подорож. Десь чекає мого візиту пан майстер камінчиків…

– Не варто його шукати, – швидко сказала Ора. – Він сильніший за вас, Хорте. Він набагато…

І замовкла, тому що саме в цю мить на баштані показався сільський парубок, який крав дині.

Він почув наші голоси раніше й цілком міг би дати драла – та, вочевидь, зі страху в нього помліли ноги. Парубійко присів – та так і завмер, скрючений; на розстеленій мішковині золотою гіркою лежали всі докази проти нього – пузаті плоди.

– Що це він робить? – спитала Ора після паузи.

– А ви як думаєте? – відповів я питанням на питання. Парубійко гикнув.

– Ходь сюди, – велів я.

Якої сови мені знадобилася ця виховна робота? Йому було років п’ятнадцять-шістнадцять, тремтячи, він ледве тримався на ногах.

– Як твоє ім’я?

– Ш-штас…

– Тебе вчили, Штасику, що красти недобре?

Він тихенько заскімлив.

Він знав, хто я такий; він не сумнівався, що я негайно перетворю його на жабу. Або на блощицю; він не знав, як відвернути таке жахливе покарання, він просто ліг на живіт і поповз по-жаб’ячому, і якби я не відсмикнув ноги – був би мій чобіт дочиста облизаний…

– Ось, Оро, – сказав я негучно. – Ви бачите цього… Штаса? Заклинання Кари здатне найсильнішого й наймогутнішого мага перетворити на такого от жалюгідного шмаркача… Жери землю! – наказав я парубкові, і той поквапом запхав у рот пригорщу чорнозему, давлячись спробував проковтнути…

– Не треба, Хорте, – сказала Ора за моєю спиною. – Від пустіть його.

Парубійко їв землю, тихенько скиглячи, не сміючи звести на мене очей; я вагався.

– Ви помиляєтесь, Хорте, – сказала Ора. – Зовсім не будь-кого можна пройняти заклинанням Кари. Не всякий поповзе отак на пузі… І не варто задля наочності мучити дурненького хлопчика.

– Б’юсь об заклад, що будь-кого! – запропонував я, погладжуючи футляр із глиняною фігуркою.

– Не стану я з вами закладатись, – озвалась Ора сумно. Штас і далі собі вив, упершись носом у землю.

– Пішов геть, – велів я крізь зуби. Парубійко секунду не вірив своєму щастю, а потім пустився геть. Він біг незграбно, все спотикаючись, і не озирався, поки не сховався в заростях, і звідти ще якийсь час було чути тріск…

Я озирнувся.

Ора неквапливо ступила вперед. Пройшла по баштану, залишаючи в пухкій землі глибокі сліди підборів. Опустилася на коліна біля динної гірки, сяйнула на сонці складаним ножичком, надрізала найбільший, найжовтіший плід.

Управно підділа лезом соковиту м’якоть.

Я стояв і дивився, як вона жує. Як поблискує духмяний сік на колись тонких і темних, а тепер пружних і рожевих губах.

– Хочете дині, Хорте?

Я підійшов й опустився поряд. Земля була тепла. Диня пахтіла так, що, здається, від запаху її дзвеніло у вухах.

– Ви давно в Клубі Кари, Оро?

Вона всміхнулася, злизуючи сік із підборіддя:

– Давно.

– Кого ви зібрались карати?

Вона всміхнулася знову:

– Послухайте байку… Колись давним-давно Кореневе замовляння Кари належало відважному рицарю, який мандрував по землі й карав негідників. Що сильніші були злодії, то справедливіша Кара – тим славнішим і могутнішим, і твердішим духом ставав рицар… Але от одного разу він покарав нікчемного корчмаря, у гніві й несправедливо – і сам змалів духом, роздрібнив єдине Кореневе замовляння на безліч Одноразових і, торгуючи ними, заснував наш клуб… І відтоді жив у спокої й багатстві, й помер у м’якій постелі… А вас не бентежить, Хорте, що ми вчиняємо той самий злочин, за який ви так сварили хлопчиська? Крадемо дині, га?

– Таж ми маги, – сказав я, здивований несподіваною зміною теми. – А магам, як відомо, можна все…

– Так, – вона приплющила очі; на правій повіці лежали блакитнаві тіні, на лівій – сірі. – Магам можна…

І вп’ялася в напівкруглий кусень. Забуркотіла від задоволення; коли вона – не одразу – відняла диню від обличчя, я побачив на великому динному півколі маленьке півколо з нерівним бережком – слідами її зубів.

– Хочете, Хорте?

Вона дивилась мені в очі. Мені захотілося простягнути руку і торкнутися пальцями маленької ямочки між ключицями.

– Хочете?

І простягнула мені надкушену диню.

Ні натяку на приворотну магію не було в цьому спокійному певному жесті. Ні тіні замовляння – я б відчув; погляд мій не відривався від маленького півкола, і так, дивлячись на відкушений Орою шматочок, я прийняв кусень і підніс до губів.

Ух, як я жер його! Ніколи в житті так не їв дині. Обливався соком, дивуючись немислимій солодкості, я й шкурку згриз би до волокнинки, якби Ора з усмішкою не простягнула мені новий над’їдений кусень…

Я відкидаю диню. Я хапаю Ору за плечі, ривком визволяю білу як сніг жінку з воронячої сукні, кидаю на м’яку теплу землю…

Ні. Я сиджу, над силу жую жовту динну плоть, а жінка вже йде – легко і швидко, хоча підбори чорних туфель з кожним кроком загрузають у чорноземі.

* * *

«Ласкавий пане мій сусіде, шляхетний бароне де Ятере!

Безмежно шкодую про сварку, яка призвела до невимовно сумних наслідків, про розбрат, який оселився в раніше прихильних одне до одного серцях. Уклінно прошу вибачити на той випадок, якщо довелося мені дати привід до такого печального повороту долі…»

Я відклав перо. Якийсь час дивився на гірку каменів, яка тьмяно мінилася віддзеркаленим післяполуденним світлом; потім зітхнув і продовжив:

«…І попри виниклий розбрат, що змусив нас схрестити зброю, вважаю за свій обов’язок продовжити розслідування щодо таємничого зникнення, а згодом повернення, а також запаморочення розуму й подальшої загибелі вашого шанованого батька… Ділом честі вважаю завершити розслідування, покарати злочинця й по змозі віддати вам його голову».

Я подумав ще – і поставив підпис.

Склав лист у конверт, відтиснув печатку; тепер треба було відправити з посланням ворона і, не дожидаючись відповіді, братись до виконання обіцянки…

Виходячи з кімнати, я кинув останній погляд на камінчики – і обмер у дверях.

Слабенький серпанок чужої волі, який оповивав гірку каміння ніби хмаркою, надувся, наче вилізле з орбіти криваве око. Я схопив повітря ротом – враження було таке, ніби мене грубо схопили за обличчя; в наступну секунду мана згинула.

Я перевів подих. Добрів до крісла, тремтячою рукою торкнувся самоцвітів – промені магічної волі, що виходили з них, нікуди не ділися, але вона була тінню, шепотом, тим часом як побіжний погляд був спалахом, вибухом, оглушливим ударом…

«Чи ви коли відчували ніби погляд у потилицю? Чийсь пильний темний інтерес?»

– С-с-сово-о, – прошипів я крізь зуби.

Мільйон років тому (початок цитати)

Столик кафе був пластмасовий, клишоногий, яскраво-синього кольору. Алік відверто нудився; Стас розмовляв з Ірою й Олексієм, і Юлі здавався безкінечним час, що простягнувся між замовленням шашлику та появою (нарешті!) гарячих куснів м’яса на пластмасовій м’ятій тарілочці.

З появою шашлику стало легше. По-перше, Алік захопився їдою й перестав скиглити. По-друге, Юлі можна було не підтримувати бесіди.

Говорили про політику. Юля терпіти не могла таких розмов; в Олексія на всі питання була своя думка, безмежно авторитетна, до найменшого пунктику обґрунтована. Стас слухав киваючи – у нього теж була своя думка, і в Іри була своя думка, і тільки в Юлі жодної думки не було, тому що через півгодини треба було вкладати Аліка спати, а від кафе до дому було сорок хвилин ходом через парк…

Їй не подобалась Іра. Їй не подобався Олексій. Їй не подобалося, що Стас знов замовляє двісті грамів горілки.

– Стасе, нам, напевно, пора вже… Пізно…

– Чого ти соваєшся? Чому ти нервуєшся? Сидиш мов на голках… Шашлик же тільки принесли!

– Алько хоче спати.

– Нічого я не хочу спати, – роздратовано повідомив Алік і на підтвердження копнув ніжку столу, через що склянки підстрибнули, а наповнені пластикові тарілки важко здригнулись.

– Ти що робиш?! – прикрикнув Стас. – Сиди спокійно!

Алік скривився, збираючись заревти.

– Стасе, – сказала Юля так спокійно, як тільки могла. – Давай так: ми з Альчиком підемо вперед…

– Давай так: ти не казатимеш дурниць. Нікуди ви вночі не підете, а ми зараз спокійно поїмо й разом підемо…

Іра дивилася, трохи всміхаючись.

Юля мовчала. Стас говорив спокійно й весело, та вираз його очей насторожив її; вираз його очей нагадав один прикрий випадок, до того прикрий, що Юля воліла не згадувати його.

То була історія з Сашком.

Сашко був шкільним другом Стаса. Коли Стас знайомив Сашка з Юлею, вона, пригадується, здивувалась: така довга шкільна дружба буває зовсім не часто. Пригадується, в якусь мить вона навіть заревнувала: Сашко знав про Стаса куди більше, аніж вона, його законна дружина. Пригадується, вона ледве втрималася, щоб у приватній бесіді не налягти на нового знайомого з розпитуваннями про першу Стасову дружину; слава Богу, їй стачило розуму не робити цього.

Сашко виявився «своїм хлопцем» – вони легко знаходили цікаві обом теми для розмов, вони читали ті самі книги, вони мали схожі погляди на життя. Сашко подарував новонародженому Аліку двадцять п’ять чудових повзунків і двадцять п’ять сорочечок, і чотири пачки памперсів, і великого жовтого лева з поролоновою гривою; Юля звикла до Сашкового голосу в слухавці, звикла разом планувати вихідні, Юлі подобалось і навіть лестило, що в її чоловіка є справжній друг і що вона, дружина-прибулиця, так удало вписалася в багаторічні стосунки двох чоловіків, що не тільки не напружила їх – сама знайшла приятеля…

Потім сталося це.

Було якесь свято, добре накритий стіл; трирічний Алік сидів на підлозі, возив по паласу іграшкову машинку на трьох колесах і натужно гудів. У кутку бурмотів телевізор; Юля терпіла його, тому що чоловіки – Стас і Сашко – чекали останніх вістей. Потім Юля питала себе: а якби зникло світло? Якби забалакались і пропустили новини? Якби не змогли зустрітися саме в цей день – що було б тоді?

Це відбулось перед Юлиними очима. Ішлося про чиюсь далеку війну; Стас обстоював свою точку зору, Сашко заперечував. Юля, хоч політичними тонкощами не цікавилася, інтуїтивно розуміла, що Сашко, мабуть, має рацію…

Вони й раніше сперечались.

Але саме в той вечір з очей трохи захмелілого Стаса глянув чужий, злостивий, жорстокий гном. Незнайомець; холодним авторитетним тоном Стас заявив, що Сашко або дурень, або негідник. Або його до краю одурив телевізор, або він деградував і морально занепав. У будь-якому разі продовжувати бесіду йому, Стасу, нецікаво.

Алік, піймавши зміну в тоні бесіди, полишив машинку й заревів. Юля не вміла його заспокоїти, тому що сама нервувалася все сильніше; цей, що глядів з очей її чоловіка, навіював їй несвідомий жах.

Прохолодно попрощались, і Сашко пішов.

І ніколи більше – ніколи! – Стас не бачився з колишнім шкільним другом і не говорив з ним.

За кілька тижнів після цього Юля подзвонила Сашкові по телефону. Той відповідав уривками, тільки під кінець розмови чомусь перепросив Юлю. Сказав, що більше не телефонуватиме Стасу, тому що «вчорашнього дзвінка вистачило з головою». І порадив «не брати близько до серця»; побажання благе, та нездійсненне. Юлі й раніше знайомий був смак валідолу, але в ті дні великі білі таблетки йшли одна за одною, тільки встигай відпльовуватись…

Утім, Стасу вона нічого не сказала. У її стосунках з чоловіком з’явилася ще одна заборонена тема, причому цю заборону Юля встановила сама. Несвідомо боялася, що при згадуванні Сашкового імені злостивий гном повернеться…

Тепер, сидячи за хитким пластиковим столом, Юля похолола від самої думки, що цей тут.

«…Ми зараз спокійно поїмо й разом підемо…»

Юля мовчки кивала.

Завтра. Завтра, коли до Стаса повернеться нормальний настрій, коли гном забереться до себе в печеру… Вони поговорять відверто. Зі Стасом, а не з цим. І зроблять усе, щоб вечорів, подібних до сьогоднішнього, ніколи більше не було в селищі біля моря…

Іра щось говорила – Юля кивала не вслухаючись. Куди важливіше було те, що Олексій, здається, погоджується зі Стасом щодо політики на Близькому Сході. Хай погоджується. Тим краще для нього.

(кінець цитати)

Розділ четвертий

Цікава геральдика:

Чорний дракон на срібному тлі

Населений пункт Дрикол виявився вельми своєрідним містечком. Назви трьох його шинків – «Хопстій», «Заколи-поскребуха» і «Веселий зашморг» – характеризували його надзвичайно влучно.

Ми зупинилися в «Зашморгу» – тутешні умови здавалися більш-менш стерпними. Поселилися в двох окремих кімнатах; вибираючи собі номер, я купився передусім на вигляд з вікна: червоні череп’яні дахи, сторожова башта, синя стрічка ріки Вир’ї й на видноколі – сині шапки гір; незвичайно красива ця картина примирила мене з іншими незручностями готелю.

Вечеряли знову-таки нарізно – Шанталія спустилась до обідньої зали, а я лишився в номері й велів принести глек кисляку. Минуло півгодини – кисляку й досі не було; тоді я відправився вниз, щоб якомога переконливіше повторити замовлення.

В обідній залі було не так щоб людно, але дуже гамірно; моя супутниця сиділа за грубим столом, в оточенні справжнісіньких бандитських пик – і почувала себе, очевидячки, пречудово.

Перед Орою стояла цинова тарілка з курчачими кісточками; Ора сміялася, оголюючи рівні білі зуби. Праворуч пані Шанталію підпирав красивий парубчак, порослий ніжною підлітковою борідкою, убраний розкішно й без смаку; ліворуч від перелесниці розсівся величезний і товстий, неначе порохова вежа, молодик зі шрамом на лисій маківці й по в’язкою на вибитому оці. І Ору, і її супутників вряди-годи закривали від мене чиїсь широкі спини; якийсь час я роздумував, чи не слід підійти й утрутитись, та потім вирішив, що коли Ора сміється, значить, компанія її влаштовує, й нема чого мені вплутуватися не в своє діло.

Розваживши таким чином, я пройшов прямцем на кухню, і вже за хвилину сам хазяїн з витріщеними від жаху очима квапився по сходах угору, несучи перед собою на витягнутих руках важелезний глек із кисляком, а хазяйка, низько вклоняючись, запевняла, що відтепер будь-який мій каприз буде виконано моментально і точно. Зробивши певну виховну паузу, я повернув її носу колишній розмір і покинув службові приміщення, де, до речі, смерділо невимовно.

Події в обідній залі розвивалися своїм порядком: бесіда збагатилась ще й різаниною. Красивий парубок уже не сидів поряд із Орою, а танцював із оголеним клинком проти широкогрудого обірваного мужичка, з вигляду селянина; мужичок озброєний був чомусь величезним кривим кинджалом. Решта харцизів підбадьорювали суперників, припрошуючи їх хутчіше випустити один одному бебехи. Пані Шанталія хоч і не підбадьорювала, та дивилася з цікавістю й без усякого страху; досхочу натанцювавшись, парубчак пішов в атаку – граційно й легко, немовбито граючись. Скригнула сталь, але кривий кинджал виявився безсилим, і от уже мужичок трупом валиться на брудну підлогу, роблячи її ще бруднішою, і азарт збіговиська змінюється на заклопотаність – треба якнайшвидше прибрати… І, поки непевні люди бігають із ганчірками, парубчак повертається за стіл і підсувається впритул до пані Шанталії, і продовжує їй щось захлинаючись розповідати, а Ора загадково усміхається і слухає, і киває, і запиває вином…

Я придивився.

Парубчак був магом третього ступеня. Уродженим.

* * *

Номер Ори був навпроти мого – я почув, коли вона повернулася. Легкі кроки по коридору, ледь чутно скрипнули двері…

Посеред ночі білим усміхненим ротом висів місяць.

Минула хвилина… Друга… Третя…

Двері номера навпроти скрипнули знову. Й одразу ж почулось негучне, вимогливе – тук-тук.

– Я сплю, – сказав я.

– Відчиніть, Хорте. Ви не спите.

Я поморщився й відчинив.

Ора була твереза й підібрана; щонайперше вона підійшла до розчиненого вікна й спрагло вдихнула нічне повітря:

– Премилостива сово… Я просто-таки задихаюсь. У моєму номері такий сморід… Вікно виходить на задній двір, це нестерпно…

– Ви для цього мене розбудили? – поцікавився я холодно.

– Ні, не для цього… – Шанталія потерла долоні й уміло виставила замовляння «проти чужих вух». – Поки ви насолоджуєтесь краєвидом і споживаєте кислячок, я працюю й добуваю відомості…

– Бачив, – не втримався я, щоб не завважити.

– Нічого ви не бачили, – Ора осміхнулась, і я знову здивувався переміні, що сталася з нею. Печальна щира дівчина знов кудись ділась, поступившись жовчній гордовитій красуні. – Хлопчисько – син місцевої отаманші, під проводом його матусі ходить банда в триста людей, це половина всіх чоловіків у місті… Чим вони тут живуть, ви вже зрозуміли?

Я мовчав. Шанталія, утім, і не чекала відповіді – питання було риторичне.

– Щодо пана Марта зі Горофа… Відносини в городян із паном магом цілком ділові – вони годують його дракона. Дракон споживає по два бики щодня й одну незайманку раз на рік, навесні, в пору цвітіння яблунь… Що ви так дивитесь? Ви не знали, що дракони навесні мають потребу в незайманках?… За це пан зі Гороф являє місту свою милість і не випускає дракона попастися на волі… Городяни, наскільки я зрозуміла, пишаються своїм паном зі Горофом й охоче йому служать. Місцеві поселяни вирощують бичків у немислимих кількостях, але м’ясо на столі бачать лише на великі свята – все йде дракону… Ну, й городянам, звичайно, теж перепадає, вони тут меткі… Ні дня не проживу більше в цьому хліві. Я не витримаю, Хорте… Завтра ж переїдьмо до зі Горофа? Він мене запрошував, пам’ятаєте, тоді, на балу…

– Можливо, – сказав я повільно, – можливо, вже завтра не буде ніякого зі Горофа, а буде труп… Я маю підстави думати, що саме Горофа нам доведеться покарати.

Ора помовчала; її мовчання було щільним, майже відчутним на дотик. Вона мовчала натхненно, як деякі співають.

Зітхання:

– Гаразд… Слухайте далі, Хорте… Декілька місяців тому з паном-магом Горофом сталася переміна. Тутешні носи почули її якщо не одразу ж, то дуже скоро. Зовні все залишається по-старому, та Гороф став похмурим понад міру. Рід ко з’являється поза замком і гостей до себе не кличе. Раніше він полюбляв це діло – водив цілі делегації заможних городян подивитись на дракона, й аристократи з віддалених земель бували, і приїжджі зі столиці… Тепер не терпить товариства. Цілком може бути, що ця переміна пов’язана з тим королівським прийомом. Розумієте? Але, можливо, це звичайний збіг…

Унизу, в обідній залі, гомоніли пізні гуляки – їхні голоси долітали ледь-ледь. Будинок був добротний, з товстими камінними стінами, з дубовими перекриттями, з важкими щільними дверима.

– У мене в кімнаті набагато краща чутність, – зі стражданням у голосі сказала Ора. – Вони горлають… не дадуть мені спати.

Нова переміна; сьогодні Ора міняла настрої, як міняють комірці. На місці енергійної, певної в собі магині постала слабка, утомлена, зніжена панночка.

І досить приваблива, треба сказати. Із запахом ніжної самочки тхора…

Тільки я в ці ігри більше не граю.

– Заради сови, Оро. Якщо хочете, лягайте на скрині, он там, у кутку…

Вона якийсь час міркувала, чи варто ображатись. Зітхнула – піднялися й опали тендітні плечі; подивилась на мене з благанням:

– Може, поміняємось кімнатами?

Я покривився:

– Завтра, Оро, важливий день. Я маю виспатися й почувати себе добре… І не треба ображатись.

– Еге ж, – сказала вона з незрозумілим виразом.

– Якщо вам заважає запах – напахтіть кімнату ароматом троянд. Якщо вам заважає шум – поставте магічну завісу…

– Я уже напахтила, – сказала вона після паузи. – Аромат троянд, змішаний із запахом гнилої капусти… Це щось нестерпне, Хорте. Інколи я так страждаю від власної безпорадності…

Тепер я мав її пожаліти й підбадьорити.

– Ідіть спати, Оро.

– Іду…

Від самих дверей вона озирнулась:

– Хорте, я, можливо, припустилася помилки… але заради діла. Я була занадто… можливо, занадто розв’язна з цими… Ви розумієте, інакше вони не розбалакалися б. Цей шмаркач… уявив собі сова знає що. Я боюся, як би він не вломився до мене в номер…

– То поставте захисне замовляння, – я починав не на жарт лютитись.

– А ви помітили, що він маг третього ступеня?

– Ну то давайте я вам поставлю…

Ми разом вийшли в коридор, я дочекався, поки вона проверне ключ, замикаючись у своєму номері, і навісив на двері захисне замовляння, проломити яке було до снаги хіба що слону.

– На добраніч, Хорте, – сказали з-за дверей.

У голосі прозирнула, здається, насмішка.

А може, мені привиділось.

* * *

ЗАДАЧА № 136: Лучник, що перебуває на відстані ста кроків од мага третього ступеня, пробиває його захист з ослабленням сили удару на п’ятдесят відсотків, однак не може пробити захисту другого мага, що перебуває на відстані шістдесяти кроків. Який ступінь другого мага? Який запас міцності його захисту? Скільки лучників потрібно, щоб пробити його захист повністю?

ЗАДАЧА № 213: Маг третього ступеня масою тіла 70 кг обертається на вовка масою 68 кг. Маг другого ступеня масою тіла 76 кг обертається на тигра масою 100 кг. У тварину якої маси перетвориться маг першого ступеня, якщо в людській подобі він важить 120 кг? Який його коефіцієнт перевертенства за масою?

ЗАДАЧА № 328: Маг третього ступеня виготовляє три кульові блискавки на хвилину. Маг другого ступеня виготовляє дев’ять кульових блискавок на хвилину. Маг першого ступеня виготовляє п’ятнадцять кульових блискавок на хвилину. Хто з них першим повністю витратить сили, якщо відомо, що перед початком бою енергетичний запас третьоступеневого складав сто відсотків, другоступеневого – сімдесят відсотків, першоступеневого – шістдесят відсотків од загального запасу?

* * *

Дубова, обкована залізом скринька, де зберігалася сабая, була порожня. Уся права бокова стінка раптово прогнила й проіржавіла; усі до одної вивалилися заклепки, яким, як запевняв коваль, не буде зносу.

Я вчинив гарячковий обшук у кімнаті. Вона не встигла піти далеко, адже ще вранці вона була під замком!

І я знайшов її – в каміновій трубі. Як вона туди потрапила – не збагнути; я лаяв її останніми словами, я грозив кинути її у вогонь, я вмовляв потерпіти ще трохи… Я дарма тратив час, сабая – не річ і не тварина, її не можна ні підкупити, ні залякати, вона живе, підкоряючись древньому заповіту про те, що інформація має бути вільною. Жага сабаї до свободи – як вона її розуміє! – давно перетворилась на інстинкт; завтра ж треба буде піти до коваля й замовити одразу кілька ланцюгів із замочками, одного замовленого проти іржі ланцюга сабаї вистачає на декілька діб…

Я розгорнув книжку-втікачку на літері «Г». Горофи.

Так, у Марта зі Горофа було дев’ять братів, «нині покійн.». Дев’ять братів, і всі перемерли! Чи природною смертю – сова знає. Думаю, Март зі Гороф не стане говорити відверто про це…

«Діти – Вел зі Гороф, позаступен. маг, нині покійн. Баст. – Аггей (без роду), маг 3-го ст.»

Не щастить Марту зі Горофу з родичами. Братів забагато, синів замало; власне, на сьогодні в нього один син, і той бастард…

Десь унизу грюкнули двері. І задрижали під важкими кроками старі дубові сходи; шалена надія, що людина йде до себе в номер спати, не виправдалась.

– Гей! Гей-гей! Пані Оро, я вам винця приніс, того самого, відімкніть-но!

Голос хрипів і кілька разів зірвався; парубчак – а це був саме він – старався говорити тихо, але уявлення про шепіт його в дитинстві не навчили.

– Гей! Гей-гей! Премилостивасо-ово, тут замовляннячко навішено! Гей, пані Оро, зніміть-но замовляннячко, розбійників у нас не водиться, всі свої…

Я нашорошив вуха. Так, от скрипнуло ліжко; так, от зітхнула жінка. А от і голос, утомлений, напружений:

– Аггею, я вже сплю.

– Та чи не соромно спати? У нас уночі не сплять, у нас місто, знаєте, веселе… вставайте, пані Оро, отак усе життя проспите, піднімайтесь… Та зніміть це гівняне замовляння, а то я його зара’ сам зніму!

Знімай, подумав я похмуро. Вирискався один такий… Аггей. Аггей?

«Аггей», – радісно підтвердила сабая. «Аггей (без роду), маг 3-го ст.»

Ну звісно ж. Уроджені маги просто так із неба не падають; законний синочок на світі не прижився, зате обіч кинуте сім’я зійшло й заколосилось… Ой, заколосилось, думав я, слухаючи лемент п’яного молодика. Щоб твоя сова здохла. Щоб у всього вашого поганого роду передохли сови…

– Ти, Оро, що ж це?! Надила, а тепер заклинанням завісилась?! У нас це знаєш як називається? Голоблю крутити, ось як… Тільки Аггею голоблю ніхто не крутив, а хто намагався, тому гірше… Я з тобою як із пристойною дамою! А ти що?!

Я піднявся. Примотав сабаю ланцюгом до ніжки столу; потім рука моя – без моєї на те волі – потягнулась до пояса з муляжем.

Глина була холодна, зашкарубла, неприємна на дотик; доторкнувшись до неї, я відчув легкий внутрішній озноб.

Мов хлопчисько біля вітрини зброярні.

Мов наречений на порозі подружньої спальні.

Мов скнара біля входу до скарбниці.

Передчуття. Ейфорія.

– А-а-а, сова твоя задрипана!

Хлопчисько вже ломився в двері, точніше, в моє замовляння. Навряд чи в готелі був хтось, хто не почув цих уда рів, та жодна сволота не схотіла показати носа. Нехай панове маги самі розбираються…

Аггей не помітив моєї появи – занадто захоплений був пробиванням того, що йому зроду пробити не дано було. На підлозі біля дверей стояли олійний світильник і закоркована винна пляшчина.

– Гей, хлопчику…

Хоч який тихий був мій голос – Аггей почув. Обернувся; ощирився:

– А-а-а, панок…

Наступної секунди в мою шию полетів кинджал. Треба віддати належне спритному шмаркачу – кидок був блискучий, навіть не знаю, зумів би я ухилитись чи ні…

Ухилятися я не став. Дозволив принципу пониженої вразливості показати себе в усій красі.

За дії замовляння «проти заліза» кинджал упав би на підлогу, наткнувшись на невидиму перепону. «Обмежена вразливість» спрацювала інакше: зброя повернулася проти агресора, і Аггей ледь не став жертвою власного кидка. Ну й реакція була в байстреняти: інший би тут і влігся з пробитим горлом…

Кинджал глухо вдарив у дерев’яні двері Ориного номера – та там і лишився. Аггей мигцем поглянув на колодку, що стирчала з дерева, на мене – і на предмет у моїх руках; ні, хлопчисько зовсім не був п’яний. А може, стрімко протверезів.

– Це – Кореневе замовляння Кари, – сказав я, так і сяк повертаючи бовванчика перед зблідлим парубійчиним лицем. – Ти знаєш, що це таке?

Знає, слава сові. Он як пополотнів; тим краще. Можна буде обійтися без довгої лекції.

Аггей задкував, відступаючи до сходів. Якби відвернувся я зараз – тільки п’яти затупотіли б…

– Не спіши… Підійди сюди.

Хлопчисько насупився:

– Ви, пане, не сильно лякайте… Нас тут… у мамки моєї… одного бовванчика на всіх не вистачить, їй’ не вистачить…

– Тобі вистачить, – прошепотів я, і холодок передчуття піднявся із живота вище, вище, ударив у голову, затопив цілком:

– На коліна.

– Чого?!

– На коліна, щеня. Карається такий собі Аггей без роду за грубе порушення нічного спокою…

– Гей, дядьку! Та я пішов уже! Яке пору…шення?

– …Й образливе поводження з жінкою.

Холодна глина потихеньку розігрівалася в моїх руках; я розпалявся, ніби молодий коханець, у якусь мить мені здалось, що справу зроблено, шляху назад нема, зараз я переживу хвилю найвищого щастя, а біля ніг моїх кривавою медузою ляже покараний, розчавлений хлопчисько…

Аггею теж так здалося.

Він завив і повалився на коліна, і скорчився, закриваючи голову руками; я дивився на нього крізь солодкий червоний ту ман – і потихеньку, по волосинці, розтуляв скрючені пальці.

Ще трохи – і всьому кінець. Голова потвори покотилася б по затоптаних плитах, а я стояв би й…

Далі я думати не став, тому що пальці нарешті розтулились. Я витер долоню об сорочку, прибрав проклятий муляж; щеня-Аггей і досі вив, тихо, та так, що в пожильців готелю напевно мороз ходив поза шкірою.

– Хорте, – глухо сказали з-за дверей.

Я сіпнув плечем, знімаючи захисне замовляння. З-за дверей одразу ж показалася Ора, карі очі її були великими й круглими, наче волоські горіхи:

– Хорте, я перепрошую, це моя провина…

На переляканого хлопчиська вона навіть не глянула. Гляділа, не відриваючись, на футляр у мене на поясі, ніби провіряючи – чи ціла потвора?

– Нічого страшного, – сказав я прохолодно. – Ідіть спати… тим більше що часу для сну в нас майже не лиши лося.

* * *

…Що це? Кореневе замовляння знущається з мене?

Чи я сам звик, утягнувся? Ужився в роль Судді – й Ката в одній особі?

Що, мені тепер і тижня не прожити, не пригрозивши кому-небудь Карою?

Цікаві речі спадають мені на думку, премилостива сово…

Власне, а що заважало мені покарати самовпевненого маленького розбійника без ніякого Кореневого замовляння? Я не змірно сильніший. Відчув би я подібний, майже фізіологічний трепет, поставивши хлопця на коліна за допомогою власної, з природи даної волі?

Голоси гуляк не змовкали до ранку. Я ледве втримувався, щоб не прислухатись; мені ввижався сиплуватий, із «кукуріками» голос паскудного бастарда.

Сово-сово, адже з шести місяців, відпущених мені на забавки з Кореневим заклинанням, два вже минули! Третина терміну!

З другого боку, якщо Март зі Гороф виявиться тим, кого ми шукаємо… Що ж, всевладдю моєму вже завтра може настати кінець?!

Я не втримався, простягнув руку і на кріслі, впритул присунутому до ліжка, намацав футляр із заклинанням. Класти боввана під подушку я не насмілювався – ще роздавлю вві сні ненароком…

Муляж був шерехатий і, здається, теплий. Що як не карати зі Горофа завтра? Що як лише з’ясувати ступінь його провини, а розплату відкласти ще на… на чотири місяці? Ад же неправильно ж ось так, запросто, розставатися з могутністю. Ще й половини відміряного строку не пройшло…

Чи зможу я поставити Горофа на коліна, як бастарда? Чи зможу…

Слабкий шерех привернув мою увагу. Я схопився – саме вчасно, щоб перехопити сабаю, яка наполовину пролізла крізь прути вентиляційної решітки. Лаючись на всі заставки, я перевірив скриньку й ланцюг – так і є, гнилизна, іржа, проклята інформація без пояснення причин бажала бути вільною…

– Спалю, – спересердя пообіцяв я. – У каміні.

Здалося мені – чи шкіряний корінець справді покрився сиротами?

Я розгорнув сабаю бездумно, ніякої особливої мети не ставлячи; очі мої – нічним зором, тому що вогню я так і не запалив – зупинились на рядку:

«…як значне, на службі не перебув., колишн. член драко-клубу…»

Чого-чого? Що за деталь примусила мене здригнутись – і ще раз перечитати весь абзац?

«Март зі Гороф, позаступен. маг, зак. спадкоєм., старш. призн. син, родовий маєток – замок Бугай, що знаход. в околицях нас. п. Дрикол, що знаход. в гирлі р. Вир’ї, майно оцін. як значне, на службі не перебув., колишн. член драко-клубу…»

Колишній член драко-клубу. У якому перебував, якщо не помиляюсь, протягом десяти років…

Вийшов із клубу. Без причини?

Завтра доведеться багато дізнатись.

Ні. Уже сьогодні.

* * *

Замок був правильний – біля закрутини на пагорбі, захищений з одного боку рікою, з другого – вражаючих розмірів ровом. Візник, який за немалу плату взявся доправити нас до зі Горофа, погодився їхати тільки до «пам’ятного знака» – камінної драконячої морди, виставленої біля дороги замість указівника.

– Досюди можна, добрі люди, досюди мені можна. А далі вже пан чаклун запитає, чого тобі треба, мовляв, так аніж відповідь давати, краще заверну кобилку… Тут далі дорога зачаклована, проханого гостя вона швидко до воріт волочить, а непроханого морочить… Так що… дякую, добрі люди, щасти вам у жаданнях і надбаннях…

І, фальшиво всміхнувшись, погнав коня геть.

Ми з Орою перезирнулись, потім вона сперлась на мою руку, і ми пішли – держачись гідно, прогулянковим кроком.

Дорога була звичайнісінька, ніякого замовляння тут і сліду не було, зате від замку віяло недоброю, чужою силою. Якщо зі Гороф – той, кого ми шукаємо… Так. Не до ладу пригадалось криваве око, яке поглянуло на мене з купки проклятих каменів.

Тепер камені мовчали. Визивним намистом лежали на Ориних ключицях, але слабка хмарка волі навколо них не посилювалась анітрохи.

– Вам не холодно? – спитав я, дивлячись на ямочку біля Ориної високої шиї.

– Можливо, це не він, – відповіла вона, і я здивувався, як влучно їй удалось витягнути з-під фальшивого питання справжнє, непоставлене. – У будь-якому разі краще з ним завчасу не сваритися, Хорте…

Я подумав, що Горофів синочок, третьоступеневий Аггей, міг уже встигнути пожалітись. Можливо, між ним і батьком існує магічний зв’язок… А може, Гороф зовсім не такий сентиментальний. Бігає десь бастард-розбійник – і хай собі бігає…

І знову Ора прочитала мої думки.

– Знати б, – сказала вона, закидаючи голову, щоб розгледіти краще зубчасту стіну. – Знати б, чи варто ловити Аг гея, щоб Горофа шантажувати…

– Дивуюсь вашій підступності, – пробурмотів я без задоволення.

Міст було опущено, посеред мосту була примітивна пастка, розрахована, можливо, на цікавих селюків, але ніяк не на серйозного візитера. Ми навіть торкати її не стали – обійшли по краю мосту.

Як там згадувала ювелірша – замок, рів, міст? Дракон? Не так уже багато такої екзотики в наші дні, ось і клуб драконолюбів налічує всього дев’ять членів…

Налічував. Тепер, без Горофа – вісім.

Брама цілком була викувана зі світлої сталі, на правій стулці було грубо намальоване заплющене око. На удар дверного молотка брама озвалась мелодійним низьким гулом; спливло секунд п’ять, перш ніж намальоване око розплющилось: райдужна оболонка його виявилась червонаво-коричневою, а зіниця чорною, із тьмяним мерехтінням іскорки на дні.

– Ласкавий Марте! – щиро зраділа Ора. – Нарешті ми до вас дібрались! Здоров’я й довгих років вашій сові… Ваше запрошення погостювати у вас залишається в силі? Ви пам’ятаєте?

Око мигнуло. Спантеличено примружилося…

І заплющилося знов.

Ми чекали; хвилина йшла за хвилиною, і глиняний бовванець, якого я обхопив долонею впоперек тулуба, переймав тепло моєї долоні. Якщо там, за брамою, зустріне нас майстер камінчиків – тільки на Кореневе замовляння й можна покладатись.

Розлігся несвітський скрип. Збоку, під дверним молотком, прочинилася крихітна, на карликів розрахована хвірточка; з хвірточки боком вибрався Март зі Гороф власною особою – щуплий чоловік років сорока, той самий, на якого я звернув увагу на королівському прийомі. Щоправда, тоді на його плечі не було сови, а тепер сова була – велика, кругла, гачконоса.

Ліве око Горофа було сіре, праве – темно-сіре, майже чорне. Шкіра здавалась неприродно білою й дуже тонкою. Від крилець носа до кутиків губ тяглися глибокі складки.

Уважний погляд – на нас із Орою, на муляж у моїй руці, на кольорові камінчики, які прикрашали Орину шию. І знов на муляж; сова на плечі зі Горофа точнісінько повторювала його погляд.

– Панове, – заговорив нарешті Гороф, і голос у нього виявився тихий і глухуватий. – Пані Шанталіє… Я змушений відкликати своє запрошення назад. Хай той, хто вас послав, приходить сам… Я сильно сумніваюся, що за всіма цими іграми в камінчики ховається всього лише надступеневий хлопчисько зі своєю подружкою. Прощавайте…

За силою він був рівня мені. А може, ні. Можливо, він був сильніший. Що коли він просто розвернеться й піде?!

– Хвилиночку, пане зі Горофе…

Він подивився просто мені в очі:

– Хлопчику… Я розумію, що ти носишся зі своєю Карою, як сова з копієчкою. Але сам ти прийшов до мене під захистом свого бовванця, а жінку привів голісінькою, нехай пробачить мені пані Шанталія. Мені залишається тільки повторити: хай ваш хазяїн приходить сам. Якщо ви спробуєте набридати мені, я змушений буду…

– Ми неправильно одне одного зрозуміли, – швидко сказала Ора. – Запевняємо вас, пане зі Горофе, за нами ніхто не стоїть… Більше того, певний час тому ми були майже певні, що хазяїн кольорових камінчиків мешкає в цьому замку.

Зі Гороф дивився на неї так довго й пильно, що муляж у моїй руці зробився слизьким від поту.

– Значить, ви справді не маєте до цього жодного стосунку, – сказав нарешті Гороф, і в його голосі прослизнуло розчарування. Я раптом зрозумів, що й мене за секунду охопить подібне почуття: хибна тривога, весь шлях пройдено марно, майстер камінчиків тут не живе.

А з другого боку – моя влада залишається при мені ще на деякий час. Влада…

Далі все відбулось майже без моєї участі. Права рука зручніше вхопила муляж упоперек тулуба, тим часом як ліва взяла потвору за голову – так, що вказівний палець опинився просто на глиняній потилиці.

Різнокольорові очі Марта зі Горофа зустрілися з моїми. Повні зверхності, холодні, зневажливі; я плотолюбно осміхнувся.

По дну його погляду щось промайнуло. Як тінь кажана. Страх? Жах перед Карою? Де ж твоя зверхність, де твоя зневага, надступеневий?

Зневага лишилась на місці. Тільки холод змінився люттю:

– Щеня. Що дрібніша тварюка, в чиї руки потрапляє Кара, то більше радості від гри в ката…

І, залишивши на моїй щоці слід, як від ляпаса, Март зі Гороф пірнув у низенькі двері. Грюкнула зачиняючись залізна стулка.

* * *

«Ніколи не воюй проти натовпу! Натовп сильніший за будь-якого мага, натовп тупий і сморідний супротивник. Уникай велелюдних місць, ніколи не ходи на масові дійства; якщо вже надало тобі потрапити до агресивно налаштованого натовпу – вибирайся з пастки розумно.

Ніколи не ставай невидимим. Тебе просто розчавлять.

Якщо твій ступінь вищий за другий – сміливо обертайся на птаха й лети. Речі кидай без жалю, життя й здоров’я – важливіші. Якщо твій коефіцієнт перевертенства за масою невеликий – перетворюйся на дуже великого птаха однієї з тобою ваги. Далеко летіти тобі однаково не доведеться – ти маєш усього лише відірватися від землі й протягнути кількадесят метрів.

Якщо твій ступінь не дозволяє тобі перетворитись на птаха – прикрий себе всіма захисними замовляннями, які є в твоєму арсеналі, і, вгадуючи напрям людського потоку, якнайшвидше вибирайся з нього.

Якщо натовп протистоїть тобі… Ніколи не доводь до такого, але якщо вже лихо сталось – ні в якому разі не намагайся боротися з багатьма супротивниками одразу!

Роззирнись навколо. Якщо поблизу є стіна – перекинь її на юрбу. Повали дерево, улаштуй пожежу, кинь блискавку, убий одного або двох із людей – ти маєш налякати юрбу в першу хвилину сутички. Якщо цього не вдалось – обертайся на кого завгодно й біжи щодуху…»

* * *

Бастард Аггей бігав по колу. Наче теля навколо кілочка, наче собака навколо стовпа; видимих пут, що зв’язували Аггея, не було, та на невидимі я розстарався навіть більше, аніж слід було. Усе-таки Аггей був маг, хоч і слабенький, і слід було просто зв’язати його, та я не втримався. Погнався за зовнішнім ефектом, зажадав додатково принизити шмаркача, і от уже другу годину він бігає, мов собачка, по пухкому піску, спітнілий і ледве живий від утоми, а його батько не відповідає на мої ультимативні вимоги. Чхати йому на Аггея, чхати йому на мене й на Кару.

А може, він просто не отримував моїх листів?

Ми з Орою сиділи в центрі витоптаного Аггеєм кола – між стрічкою ріки й краєм соснового лісу. Страдницьки зморщившись, я вшосте виводив паличкою на утрамбованому річковому піску: «Пана Марта зі Горофа запрошує до розмови пан Хорт зі Табор. Швидка відповідь стане запорукою доброго здоров’я бастарда Аггея, присутнього тут-таки ж й відданого на тортури…»

Щодо тортур я поки що брехав. Аггей просто бігав, що в його віці і при його роді занять навіть корисно.

Я простягнув над текстом долоні з розчепіреними пальцями. Напружився, бурмочучи формули відправлення; послання втратило розбірливість, взялося брижами, зникло. Ушосте… Під твердження про прийняття не було. Я починав нервуватись.

– Мовчить татусь, – сказав я Аггею. – Начхати йому на тебе. Ось я тебе різати почну на частини, а татусь і пальцем не кивне…

– Нічо-о, – видихнув бастард на бігу. – Нічо-о… Ма… матуся кивне. І на тебе кив…не, і на бабу твою…

Я клацнув пальцями, прискорюючи Аггеєві темп. Скоряючись закляттю, парубок припустив швидше; його чоботи загупали, здіймаючи фонтанчики піску.

– Хорте… – негучно сказала Ора.

Я мовчав.

– Хорте… – повторила вона; я не дивився на Ору, але з того, як змінився її голос, здогадався, що карі очі небезпечно звузились. – Інколи я думаю… що зі Гороф багато в чому має рацію. Яка вам потіха знущатися з хлопця?

– Це вбивця, – повідомив я крізь зуби. – Розбійник. Ґвалтівник. Це негідна життя скотина…

– Са… таки-ий… – видихнув Аггей. Ага, він ще не втратив здібності розмовляти; я клацнув пальцями, й Аггей кинувся вперед, мов підострожений кінь.

– Огидно й соромно на це дивитись, – повідомила Ора.

Я згадав чотирьох, що притисли її якось у темному провулку. Ті хлопці нічим не різнилися від Аггея; старигань, що поліз Орі під спідницю, був прообразом того, на що перетвориться Аггей, якщо доживе до старості.

Я вже розтулив рота, щоб вимовити Орі все, що думав із цього приводу, та передумав. Ситуація зайшла в глухий кут; я припустився помилки, задумавши шантажувати Горофа. Точніше, це Ора підказала мені неправильний хід…

І тепер їй, бачте, огидно й соромно.

Ніжно, трьома голосами, закумкали жабки біля берега. Річка була як чорне парчеве покривало; якийсь час я надимав ніздрі, принюхуючись до запахів води, сосни й мокрого піску.

Що ж. Значить, невдача.

– Відверніться, – сказав я Орі. – Я маю намір поплавати біля берега.

Ора нічого не сказала; я переступив через витоптаний Аг геєм рівчачок і підійшов до води.

Тиша. Жабки.

Якийсь час я міркував, чи не перекинутись на видру. Вирішив кінець кінцем, що задоволення, отримане від купання в людській шкурі, варте навіть таких незручностей, як, наприклад, мокрі підштанки. А зважившись, скинув куртку, сорочку, розстебнув пояс; повагавшись, поклав поверх одягу футляр із заклинанням Кари.

Ора старанно дивилася вбік. Я зняв штани, їжачись, увійшов у річку по кісточки. Є особлива насолода в тому, щоб не плюхатись одразу в холодну воду, а ось так, по волосинці, занурюватись, відчуваючи, як затопляє тіло – знизу вгору – приємна прохолода, як біжать по шкірі гострі, небридкі мурашки…

Я повільно зайшов по груди, потім не витримав – і пірнув. Сахнулася геть темна рибина, жабки здивовано заткнулись; випірнувши, я точно знав, що майстра камінчиків знайду й покараю. Нехай це не Гороф; нехай це хто завгодно, та хоч Ондра Голий Шпиль, але драконолюба ми відвідали не випадково – він знає щось про природу камінчиків, а значить, допоможе мені в пошуках, навіть якщо для цього доведеться взяти його замок в облогу. Невдача ще не означає поразки; час є. Ще чотири місяці Кара неподільно належить мені…

Я відчув, що потрапив у вир. Пірнув, вигріб убік, повернув до берега…

Сосни – точніше, їхні віддзеркалення – прекрасно зміїлись на хвилястій гладіні. І так само прекрасно тремтіли віддзеркалення безлічі людей, що безгучно наповнили берег.

Вони вийшли водночас зусюди. Їх було не менше кількох сотень; вони вийшли – і зупинились щільним півкільцем. Ора Шанталія відступила до самої води й виставила захист «проти заліза та дерева» – не завадить, проте й не особливо ефективно. Аггей усе ще бігав по колу, деякий час розбійники дивилися на нього хто з жахом, хто зі співчуттям, хто зі зловтіхою.

Мій одяг – і поверх шмаття футляр із заклинанням – лежали на піску, у повній досяжності будь-якого з розбійників. Ора, відступивши, не здогадалася захопити з собою такого цінного глиняного боввана; обставини змінилися так швидко, що навіть я роззявив рота – ненадовго, зате широко.

– Ма! – крикнув Аггей, усе ще бігаючи.

Серед розбійників показалася жінка. Тобто я спершу подумав, що це хлопчик; простоволоса, коротко стрижена, в якихось линялих штанах, у шерстяній накидці з торочками, у чоботах вище коліна, вона здавалася Аггеєвою ровесницею.

І я не одразу зрозумів, що саме до неї звернене було його розпачливе: «Ма!»

Вона подивилася спершу на Аггея, що й досі бігав, а потім і на мене – голого, мокрого, по груди у воді. Від її погляду мені зробилося холодно – це була не просто «ма», а «Ма» з великої літери. І перед її очима мучили любого синочка, дитинку, беззахисну кровиночку. І що годиться за це мучителям – я прочитав у її погляді, і мені на секунду захотілося перекинутись видрою, кинути все й утекти на той берег…

Отаманша ступила вперед, спритно впіймала нестримного Аггея за комір, смикнула вбік; з того, як вона витягала си на з-під влади закляття, я одразу зрозумів, що їй і раніше доводилось мати справу з магами. Ну от; хлопчисько повалився на пісок, хапаючи повітря ротом, ноги його продовжували бігти вже в повітрі, та головні нитки замовляння було порушено, за декілька секунд парубок зможе нарешті відпочити…

А от цікаво, що за стосунки в них із Горофом, спитав я сам себе. Та ще й родина яка – маг, отаманша, бастард…

Пауза затягнулась. Розбійники стояли півкільцем, дожидаючи, що скаже їм худорлява маленька жінка з нерівно підрізаним світлим волоссям; я дивився на свою потвору.

Поки що панове розбійники не звернули на неї уваги…

Усе. Вже звернули.

Волохаті руки, що потяглися було до моїх речей, спершу відсмикнулись під поглядом отаманші – і тільки потім, отримавши мовчазне «добре», потягнулися знов.

Я кинувся на берег – мене зупинили два десятки арбалетів, націлених мені в груди. Дещо запізніло я згадав, що на мені захисного замовляння нема, і поспішив прикрити себе – просто поверх «сиріт» і мокрих підштанків.

Спостерігаючи за мною, розбійники зареготали.

Ні, не дарма маги воліють носити чорні плащі та високі капелюхи. Володар мусить мати відповідний вигляд – а спробуй-но сотворити скільки-небудь пристойне замовляння отак, гольцем, та ще й коли регочуть ці озброєні мугирі…

Розбійники вже обшукали моє вбрання, витрусили кишені й випатрали гаманець; здушений зойк захвату позначив ще одну знахідку – розбійникам попався мішечок із камінцями. Я побачив, як загадкові мої самоцвіти, добуті з та ким трудом, пов’язані кожний зі своєю особливою таємницею, розповзаються по брудних руках, розбійники цокають язиками, а дехто вже й натягнув на себе небезпечну прикрасу…

Але найсумніше було все-таки не це. Отаманша, безпомильно визначивши, який із трофеїв має найбільшу цінність, жестом наказала передати їй футляр із Карою.

Я спробував згадати, що казав пан голова клубу щодо таких-от випадків – Кара в чужих руках. Я спробував згадати – і не зміг; може, таких випадків узагалі не передбачалось? Ну який же надступеневий маг допустить, щоб у нього відібрали муляж Кореневого замовляння?!

– Мадам, – сказав я як міг проникливо. – Цю річ вам краще не торкати. Мені буде шкода, якщо з вами що-небудь станеться…

Вона кинула на мене швидкий оцінливий погляд. Покрутила муляж у руках, легенько підштовхнула Аггея, який усе ще валявся на землі, по-материнськи так копнула чоботом:

– Малий, це що за лялька?

Голос у неї був несподівано тонкий. Хрипкуватий – од вічних застуд і, певно, паління, – але тонкий, як у дівчинки. Аггей сів. Подивився на мене – гадюченя! Міг би – живцем би мене зжер, ковтнув би, не жуючи…

– Це Кореневе замовляння, – повідомив похмуро. – Якщо цьому, – кивнув на мене, – в руки попаде – і не шукай, привіт сові. А так – я його на частини порву…

Це навіть добре, що на світі бувають такі самовпевнені парубчаки. Це навіть правильно; я підбадьорився.

– Уколошкати? – спитала отаманша, з огидою роздивляючись глиняну ляльку.

– Нехай, – сказав Аггей і озирнув розбійників оцінливим поглядом, – нехай Виделка вколошкає…

– А чого? – обурився молодий розбійник, приблизно одного з Аггеєм віку. – А чого я?!

– Чув? – отаманша простягнула йому боввана. – Давай, зламай-бо йому шию… Певно, глиняний, здачі не дасть. Давай-давай, роби, що сказано…

Аггей розважив правильно. Зрозумів, що заволодіти Карою однаково не зможе, і вирішив з мінімальними втратами – ну, ґиґне який-небудь Виделка – позбавити мене чесно виграного Кореневого замовляння…

Я здійняв обидві руки долонями догори. У небо вдарили дві дуже сильні блискавки; крони сосон праворуч і ліворуч спалахнули, мов клоччя. Якби я був у чорному плащі й при капелюсі – розбійники дали б драла всі до одного. Але я був у мокрих підштанках, а тому між ворогами посіявся всього лише невеликий переполох.

По-перше, Виделка з переляку – чи навмисне – випустив боввана на пісок.

По-друге, найбоязкіші розбійники відсахнулись і присіли, а найхоробріші підняли зброю; у мій захист ударили три чи чотири важкі арбалетні стріли.

– Одним випалом! – крикнув гадюченя-Аггей. – Випалом, бовдури!

Так, парубійко зовсім не був дурний. Я з жахом зрозумів, що одночасний удар десяти, приміром, стріл навіть моєму чудовому захисту не стримати…

Я мигцем поглянув на Ору; ніякої Ори не було. Там, де щойно стояла моя помічниця, виявився тепер невеликий водяний пацюк; звір пішов у воду без сплеску, залишаючи мене самого проти трьох сотень горлорізів – і водночас звільняючи мої руки.

– Усіх спалю! – загорлав я, підкріплюючи слова новою блискавкою. Розбійники сахнулись; сосни палали, вогонь перекидався з крони на крону, ставало спекотно. Найбільше я боявся, що в метушні хтось наступить на мою Кару, а тоді вже, як правильно завважив Аггей, привіт сові…

Владно гаркнула жінка в линялих штанах. Півкільце розбійників, яке розвалилось було, знову зімкнулось; смерділо смаленим, дехто втратив бороду, дехто лишився без брів та вій, та в цілому розбійницьке воїнство залишалося й досі боєздатним. Отаманша махнула рукою, віддаючи команду арбалетникам, випал – і я повалився ницьма у воду. Стріли захльоскали в річку в мене за спиною; я вперше задумався про те, що цих три сотні, а я, хоч і надступеневий маг, та один…

Десь замолоду я читав подібну історію. Троє могутніх магів полягли жертвою юрби дикунів – бо дикунів було багато, і маги витратили всі сили до кінця. Мої сили теж не безкінечні, я добре це засвоїв ще в дитинстві, сидячи в глибокому колодязі.

Так, звичайні розбійники давно посивіли б і відступили. Але ці – ці все життя прожили бік у бік із драконячим замком, магів знали не з розмов, а значить, залякати їх не вдасться, значить, пора вбивати…

Ніби прочитавши мої думки, стрижена жінка скомандувала нову атаку.

Заклинання «проти заліза та дерева» втримало нападників, та ненадовго – ножів і сокир вони здогадались позбутися, а металеві бляхи на одязі не сприймалися заклинанням серйозно. Мій бар’єр пронизливо дзвенів, але пропускав беззбройних розбійників майже без опору.

Я відступив у воду майже по груди. Я збивав нападників некрасивими, сірими, але дуже ефективними блискавками.

Вони падали один за одним, але не думали відступати! Вони спотикались об тіла вбитих товаришів, але перли й перли; до мене тяглась щонайменше сотня беззбройних, та від цього не менш волохатих і загребущих лаписьк.

Со-ово! Та що вони про себе думають!

Я перекинувся на видру. Пірнув; поверхня води, підсвічена пожежею, колихалась над моєю головою, мов жовтогаряче шовкове полотнище. Я бачив розбійницькі ноги в чоботах – і фонтанчики піску, що здіймалися з дна за кожним їхнім кроком; де-де на мілині лежали неживі тіла, і вода навколо них каламутилась.

– Де він? Де? – запитував товстий спис із залізним наконечником, тикаючись у дно й розлякуючи мальків.

– Може, нехай собі? – обережно припустили хороші чоботи, з-за халяв яких тяглися вервечки райдужних бульбашок. – Нащо він нам здався?

Нерозбірливо закричала отаманша на березі, і власник хороших чобіт присів так, що я й якість штанів його зміг оцінити – штани, між іншим, теж непогані…

Чи випадає надступеневому магові рятуватися втечею від банди горлорізів?

Ціла моя Кара чи на неї вже хтось наступив?

Ні відповісти на ці питання, ні прийняти рішення я так і не встиг. Там, за жовтогарячою водною поверхнею, трапилося щось не зовсім зрозуміле.

Дикий скрик. Ще один; нерозбірливі прокляття, благання, шипіння; зникнув спис, утекли на берег хороші чоботи, і навіть одне з неживих тіл заворушилось, намагаючись піднятись.

Брудно лаявся Аггей.

– Кинь! Кинь! – горлала отаманша.

Я обережно висунув з води маленьку, темну, вкриту жорсткою шерстю голову.

Вони відходили! У паніці, тягнучи за собою поранених, не озираючись, вони відходили, і позаду всіх бігла стрижена жінка в линялих штанах…

Від чорного диму навіть видрі не було чим дихати. Над берегом упевнено розросталася справжня лісова пожежа; пора було йти, і йти через річку.

Я повернув людську подобу й вибрався на берег. Про всяк випадок прикрив себе заклинанням «проти заліза»; опустився навкарачки. Задихаючись і кашляючи, взявся оглядати нечистий запльований пісок – ось тут стояв Виделка, коли муляж Кари вивалився в нього з рук…

Я повз, не розгинаючи спини. Зовсім поряд упала зайнята вогнем гілка; я просівав пісок між пальцями, я рив ями й зводив гірки – збоку могло б здатися, що Хорт зі Табор не набавився в дитинстві в пісочку…

– Ви щось загубили? – спитав Март зі Гороф.

Навіть не дивлячись у його бік, я вже знав, що це він і що стоїть за п’ять кроків од мене, і навіть приблизно здогадувався, що в нього в руках…

Я підняв голову.

Він стояв там, де я сподівався його побачити. І в руках у нього була моя Кара – ціла й неушкоджена.

Со-ово…

Треба було якось, по змозі тримаючись гідно, підвестися з колін. Захисток «проти заліза» і досі був на мені, та при бесіді з надступеневим магом користі з нього не було зовсім.

Обережно, стараючись не робити різких рухів, я перебрався в положення «сидячи навпочіпки». І потім уже, обережно випрямляючи коліна, розігнувся.

– Як ся має ваша сова, пане зі Горофе?

Гороф зітхнув. Подивився на фігурку в своїх руках, перевів погляд на мене:

– Сова поживає прекрасно, дякую вам…

– Це ви переконали панів розбійників… піти? – спитав я сумирно.

Він серйозно похитав головою.

– Дивно, – сказав я, механічно витираючи руки об підштанки. – Мені здалося, що їх хтось дуже наполегливо переконав… і так несподівано…

– Я отримував ваші листи, Таборе, – сказав зі Гороф задумливо.

– Вам не здається, що ввічливіше було б відповісти?

Він знов похитав головою:

– Ні… Якщо негайно не загасити пожежу, у моїх володіннях станеться справжня катастрофа. Було б справедливо, якби той, хто цей вогонь запалив, постарався якнайшвидше загасити його.

– Мене спровокували, – сказав я й закашлявся від диму.

– Беріться за роботу. Загасіть пожежу.

– Мене неможливо примусити, – сказав я розлютившись. – Коли вже цей ліс належить до ваших володінь – вам би й потурбуватися про порядок. А поки орди розбійників нападають на чесних…

– Заткнися, – сказав Гороф. Витримка все-таки полишила його; я бачив, як напружилися, здавивши статуетку, довгі білі пальці.

– Я зовсім не піддавав вашого сина тортурам, – сказав я примирливо. – Я… дещо перебільшив. Та до того ж ви нічого не зможете з нею зробити! Це не ваша Кара. Не ви її виграли. Не вам її вживати…

– Так, – сказав зі Гороф. – Застосувати я її не можу, та й не збираюсь… Але от закинути боввана туди, де він преспокійно пролежить ще чотири місяці, – я можу, Таборе. І я це зроблю.

– Не зробите, – сказав я й ступив уперед.

Гороф примружився.

Ні, він не переважав мене силою. Але я сьогодні вже добряче потратився, я втомився, я був злий і осоромлений, я був, урешті-решт, і досі в самих підштанках, а це не додає самовпевненості…

Зайняте вогнем дерево зашипіло, і нас із Горофом оповила хмара пари. Ми одночасно оглянулись; під кронами вогненного лісу стояла, розкинувши руки, Ора Шанталія. Гасила, у міру сил, пожежу, яку я вчинив.

А сил у неї було зовсім трохи.

Гороф знов подивився на мене. Недобре подивився; не спускаючи очей, запакував глиняну фігурку до шкіряної сумки з двома ременями, закинув за спину. Повернувся, по прямував до Ори – і вогонь одразу ж ніби зніяковів, дим порідшав, зате білої пари додалося…

Якийсь час я стояв і дивився, як вони гасять вогонь.

Потім заходився засипати піском запалену траву й упалі гілки. Я хотів продемонструвати Горофу добру волю, не витративши при цьому ні крихти магічних сил. Які, я відчував, сьогодні ще знадобляться.

Пожежа потроху здохла.

Сосни біля берега набули моторошного, неживого вигляду. Димилися чорні кущі; було вже майже темно, і денним зором я не міг розглядіти ні Горофа, ні Ори в її чорній сукні.

Страшенно хотілося пити. Але напитися з річки, в якій усе ще мокли двоє розбійницьких тіл, я не схотів.

Усього двоє? Мені здавалось, що своїми блискавками я перебив не менше півсотні…

Я підтягнув одного з розбійників до берега. Перевернув на спину; Виделка. Тепер, після смерті, йому можна було дати років сімнадцять.

Сово-сово…

Я раптом зрозумів, що мені холодно. Що я просякнув димом, що я майже голий, що я вбивця, що я невдаха; побачений нічним зором, димився коричневий ліс, дивився в небо мертвий парубійко біля моїх ніг, а в темно-бежевому піску тут і там виднілись камінчики-самоцвіти з очима та мордами – моя розграбована колекція…

Я став збирати їх. Не знаючи, навіщо.

– Хорте, ми з паном зі Горофом знайшли спільну мову, – сказала Ора за моєю спиною.

Я не оглянувся. Камінчики знаходилися легко, ніби самі просилися мені до рук; вони були тут майже всі… Ні, зовсім усі, до одного. Дивно, адже я сам бачив, як розбійники розсовували їх по кишенях, по гаманцях, дехто за халяву сунув…

Мого одягу не було на березі. Зате валялися два чужі чоботи – обидва ліві.

– Ви чуєте, Хорте? Історія з Аггеєм цілком роз’яснилась. Пан зі Гороф більше не має на нас зла…

Я випрямився, тримаючи в пригорщах два десятки кольорових камінчиків. Мені просто не було куди їх сховати; стоячи перед Орою й Горофом, я зрозумів раптом, що почуття голизни панує наді мною не тому, що я роздягнений.

Я відчував себе голим, тому що зі мною не було Кари.

* * *

– Так, кожен із цих каменів – магічна річ із власною історією і власним призначенням…

– Здогадались і без вас, – грубо сказав я.

– Хорте, не варто так себе поводити, – запропонувала Ора.

– Не варто давати мені поради, – озвався я ще грубіше.

Март зі Гороф осміхнувся.

Моя Кара була все ще при ньому. У сумці, закинутій за спину; обидва клапани були прикриті сторожовим заклинанням, але я поки й не намагався відняти замовляння силоміць.

Така спроба загрожувала поразкою.

Поки що.

Ми йшли через нічний ліс – побачений нічним зором, він здавався мені чужим, ворожим, лілово-коричневим. Я не став створювати на собі ілюзію одягу – це було своєрідним викликом, усі ми маги, мовляв, чого соромитися? А тому й супутниця моя, й супутник були вимушені терпіти поряд із собою напівголого босого чоловіка.

І вони, треба сказати, терпіли мене гідно.

– Так от, – повчально продовжував зі Гороф. – Ці камені мають цінність як окремо, так і всі разом… Ці камені залишаються знаряддям того, хто їх створив.

Він замовк, чекаючи питання.

Я не розтуляв рота; мені здавалося, що колючі шишки й випуклі корінці збіглися з усього лісу на зустріч із моїми ніжними, не звиклими до босоногих прогулянок ступнями. Кольорові камінчики, загорнуті в Орину носову хусточку, бились об стегно за кожного кроку.

– Пане зі Горофе, – м’яко сказала Ора. – Ми, власне, в останні дні тільки й робимо, що шукаємо володаря камінчиків… Можливо, ви знаєте більше? Адже тоді на королівському прийомі… на тому лихої пам’яті прийомі ви звернули на них увагу, я помітила…

Гороф якось дивно хмикнув. Якийсь час ми йшли мовчки.

– Одна деталь, – сказав Гороф, дивлячись собі під ноги. – Я спостерігав за з’ясуванням стосунків між паном зі Табором і місцевими мешканцями… не з початку, щоправда, але спостерігав. У мене склалось враження, що битва зайшла в глухий кут…

Він чекав, певно, що я втручусь, але я досі мовчав.

– Так, – продовжував задумливо Гороф. – Ці войовничі панове бачили дещо страшніше, ніж ліс у вогні, блискавки та інша магічна атрибутика. Однак… вони пішли, і причиною цьому зовсім не зусилля пана Табора, точніше, не тільки його зусилля…

Він знову замовк.

– То що відбулося? – терпляче спитала Ора.

– Самоцвіти, – сказав Гороф, піддіваючи носаком чобота блідий гриб посеред стежки. – Дурні мужики розтягли колекцію пана Табора в буквальному смислі по камінчику… І от, коли велика битва, – у його голосі прослизнула насмішкувата нотка, – коли велика битва зайшла в глухий кут, камінчики далися взнаки. Я сам бачив, як нещасливі панове рвали на собі одяг, поспішаючи їх позбутися…

– Але ж камінчиків було щось близько двадцяти, – швидко сказала Ора. – А розбійників… гм. Місцевих мешканців було куди більше, і навряд чи загальна паніка…

– Я кажу про те, що бачив, – похмуро сказав Гороф. – Саме після того, як камінчики – раптом і всі разом – показали свій норов, панове городяни вирішили покинути бойовище…

Я помітив, що руку з вузликом тримаю на відстані – далі від себе, ніби самоцвіти от-от мали перетворитись на розпечені вуглини; мені раптом страшно захотілося розповісти кому-небудь про феномен, свідком якого я був: тоді слабкенький шлейф чужої волі, який оповивав гірку каменів начеб хмаркою, надувся, ніби вилізле з орбіти криваве око…

Я втримався.

– Пане зі Горофе, – сказала Ора врочисто. – Як ви вже переконались, ми з паном зі Табором не маємо жодного відношення до майстра камінчиків. Ми шукаємо його, щоб…

– Щоб покарати, – сказав я хрипло. Гороф швидко поглянув на мене, але нічого не сказав.

– Хорте, – після паузи запропонувала Ора. – А чи не розповісти вам… зважаючи на те, що між нами й паном Горофом виникло певне порозуміння, і заради укріплення цього, крихкого поки що, миру… чи не розповісти вам історію, яку ви свого часу розповіли мені?

Я наступив п’ятою на гострий камінь – і засичав, подібно до розсердженого кота.

– Отже, це, – Гороф ворухнув плечем, поправляючи сумку на своїй спині, – ця річ… призначена для володаря камінчиків? Я правильно вас зрозумів?

– Це було б розумно й чесно, – сказала Ора, і я раптом зрозумів, що вона повторює мої ж слова. – Тому що кого-небудь іншого можна покарати й так, своїми силами… якщо виникне потреба карати. А той, хто препарує людей, нагороджуючи їх потім камінчиками…

– Препарує? – швидко спитав Гороф.

Ора затнулась.

– Препарує… – повторив пан надступеневий маг, відводячи від обличчя навислу над стежкою гілку. – Яке недобре… у той же час яке точне слово. Пані Шанталіє… мені справді хочеться почути цю історію. Якщо пан Табор набрав у рот води – можливо, ви могли б…

Із коричнюватої темряви вилетіли безгучно, ніби надуті повітрям, три пістряві кудлаті кулі. Дві сови майнули над нашими головами, третя змінила траєкторію – і важко бухнулась на плече Горофу. Той незграбно присів, намагаючись утримати рівновагу.

– Не сова, а мішок із висівками, – сказав Гороф майже зло.

Пташка повернула голову й зміряла мене жовтим поглядом. Потім розвернулась до Ори – і таким самим чином роздивилась її. Переступила лапами, умощуючися зручніше. Гороф поморщився.

– Я не скажу ні слова, – пообіцяв я похмуро. – І пані Шанталії не дозволю нічого розповідати… поки мені з доброї волі не повернуть мою власність.

– Пані Шанталіє, – сказав Гороф, поправляючи на плечі сову, як поправляють шарф або каптур. – Мушу повідомити вас, що Кореневе замовляння Кари має дивну, не до кінця вивчену властивість – вона змінює особистість того, кому належить. Витягає на поверхню все гидке й нице. Виховує ката. Ваш супутник носиться з Карою понад два місяці – ви нічого такого за ним не помічали?

– Ми познайомились одразу після того, як пан зі Табор отримав свій виграш, – подумавши, повідомила Ора. – Але мені здається, ви перебільшуєте, пане зі Горофе.

Горофівська сова дивилася на мене тепер невідривно. І недарма – саме в цю секунду я гадав, як би так спритно напасти на Горофа й відібрати в нього сумку з Карою…

– Пропоную компромісний варіант, – швидко сказала Ора. – Ви, пане зі Горофе, можете запропонувати панові зі Табору понести цю сумку. Вона, певно, важка?

Декілька хвиль ми з Горофом мовчки дивувались Ориному нахабству. Потім він несподівано розреготався, так, що сова на плечі підстрибнула:

– Таж точно… Як інакше пану зі Табору нести свій скарб? Під пахвою? А так ми виграємо обидва: я немолодий і швидко втомлююся навіть від легкої ноші, а пан зі Табор повен сил і охоче допоможе пристаркуватому побратимцеві… Адже так?

Гороф знущався. По-перше, йому було трохи за сорок. А по-друге, передаючи мені сумку, він умисно не зняв сторожових замовлянь.

Я промовчав. Утома брала гору; я не готовий був зітнутися з Горофом відкрито, а отже, треба було терпіти.

Сумка його зовсім не була такою важкою. Крізь тонку шкіру чудово відчувалась моя статуетка – вона була ціла й неушкоджена. Потворна голова, над якою пронеслося стільки небезпек, і досі сиділа на тонкій шийці. Жарти жартами, але, відчувши Кару в своїх руках, я якось одразу заспокоївся.

– Хорте, – нагадала Ора. – Ви обіцяли розповісти.

Нічого я не обіцяв.

Ліс скінчився; ми вийшли в поле, над нами пролягло буре, без жодної зірочки небо. Моя шкіра взялася сиротами від прохолодного й дуже настійливого вітру; з підсохлих підштанків сипався, потроху відлипаючи, пісок.

На дорозі не було ні душі. Пахло осінню; попереду, майже на коричневому обрії, височів камінь у вигляді драконячої морди. Отже, до замку ще йти і йти…

Хоча що мені там робити, в замку в Горофа? Ору він запросив переночувати в комфорті, от хай Ора і…

– У мене є друг, – сказав я хрипло. – Друг дитинства, якому я завдячую життям. Якось його батько зникнув…

Я розповідав довго й докладно, нічого не випускаючи; жоден з моїх супутників ні разу не перебив мене. Коли я закінчив, ми були вже на мосту перед замком – примітивна пастка почула хазяїна й безперешкодно нас пропустила.

Низенькі двері в сталевих воротах відчинилися широко й гостинно. Ора ввійшла першою; я завагався. Орина рука поманила мене вже з-за воріт; за моєю спиною стояв Гороф, терпляче чекаючи, поки я ввійду…

І я ввійшов.

Тут, на щастя, горіли ліхтарі, було майже світло, і від нічного зору можна було спокійно відмовитись.

Мигнувши, я озирнувся.

Просто в мене під ногами починався ще один міст – камінний, горбатий міст до парадного входу; ліворуч від мосту була дивна споруда, кругла, змурована з величезних гранітових брил.

Пащекою темніла напівкругла арка-вхід. Два вузькі віконця під дахом здавалися виряченими очима.

Я перевів погляд.

Поперек мосту лежав ланцюг, кожна ланка якого була завбільшки з колесо до воза. Один його кінець ішов усередину гранітової споруди, другий…

На другому поміщався шкіряний нашийник. Величезний.

Пустий.

Ніздрі мої здригнулись – вітер приніс клаптик запаху. Несильного, але – разючого.

– Ідіть-бо, – роздратовано сказав Гороф.

Я відтрутив Ору рукою і пішов першим.

На середині мосту спинився; запах тут був сильніший, доводилося дихати ротом.

Ланцюг перегороджував мені дорогу; зібравшись на дусі, я переступив через нього і допоміг перебратися Орі.

Пустий нашийник забирав очі. Заворожував; мені здалося, що я бачу прилиплу до грубої шкіри луску.

Здалося.

Біля входу до замку запах ослабнув. Гороф пройшов уперед, бурмочучи замовляння-ключі, мружачись, про щось тяжко роздумуючи…

Сова нагидила йому просто на плече, та Гороф цього не помітив.

* * *

«…Вибираючи совеня, будьте пильні: птах має бути здоровим, з блискучим оперенням, з виразистими великими очима й чистим дзьобом. Якщо вам запропонували на вибір кількох совенят, покажіть їм предмет, що привертає увагу (наприклад низку ключів), і подивіться, хто з пташенят першим на нього зреагує.

В оселі в совеняти має бути своє місце – порожня зсередини колода з круглим входом-дуплом. Нескладне замовляння затишку допоможе зробити коробку максимально привабливою для пташки.

З перших же днів привчайте пташеня до охайності. У сов існує система сигналів, пов’язана з ритуальним випорожненням (наприклад, нагидити на плече – значить висловити співчуття, нагидити на голову – висловити осуд, залишити послід на столі – попередити про небезпеку харчового отруєння), однак докладіть усіх зусиль до того, щоб пташеня випорожнялося не абиде, а в призначеній до того коробці з тирсою.

Частіше звертайтесь до сови з ласкавою мовою. Частіше саджайте її до себе на плече. Гармонійні стосунки між хазяїном та його птахом завжди корисно впливають на життя хазяїна. Стежте за здоров’ям сови: тьмяне пір’я або сльозаві очі – уже привід для хвилювання.

Сови часто ревнують хазяїв до новонароджених дітей – ні в якому разі не можна ставити колиску з дитиною в тій кімнаті, в якій полюбляє знаходитись птах. Ніколи не беріть дитину на руки в присутності сови.

Якщо сова ревнує вас до дружини – можливо, ви приділяєте жінці більше уваги, ніж пташці. Змініть свою поведінку. Частіше звертайтеся до сови в присутності дружини, а дружинині звертання ігноруйте (за відсутності сови можете бути з дружиною ласкавішим, це згладить гострі кути).

Сови, старші за п’ятдесят років, звичайно самі розмовляють з господарями – мова їхня спочатку уривиста й невиразна, однак згодом, розговорившись, пристаркувата здорова сова здатна промовляти зв’язні промови тривалістю до десяти хвилин. Особливий ефект мають вимовлені совою тости; інколи сова здатна дати пораду, але чи прислухатись до неї – діло ваше. Розраховувати на справді слушну рекомендацію може тільки той, хто все совине життя ставився до своєї пташки, як до близького родича.

Якщо ваша сова померла, ваш обов’язок поховати її згідно з відповідним обрядом. Після тримісячної скорботи ви можете завести іншу сову, але можете й зберегти вірність колишній пташці. Маг, що береже вірність померлій сові, називається безсовцем (безсовкою)».

* * *

Мовчання ставало зовсім уже незрозумілим і навіть лячним.

Зовні все було дуже доброзвичайно. Орі дали можливість помитись і причепуритись. Мені дали можливість провести час перед каміном, тупо дивлячись у вогонь; босі ступні мої висохли й неприємно пошкарубли.

Гороф мовчав. З моменту, як ми ввійшли до замку, він не вимовив ні слова.

Він з’являвся й зникав. Ходив із кутка в куток, і сова на його плечі незадоволено крутила головою. Він дивився то на мене, то в стелю, то на свою праву руку, то в камін, то в килим; мені хотілося спитати його, куди подівся дракон. Мені хотілося спитати його, що він знає про кольорові камінчики із серпанком магічної волі. Зрештою мені хотілося спитати, де в цьому замку нужник…

Але він походжав, самим виглядом своїм відбиваючи охоту питати, і мало-помалу я переконувався, що моя розповідь уразила надступеневого зі Горофа куди більше, ніж я гадав.

З’явилась Ора – чиста, задоволена, запашна; заглибилася в крісло поряд зі мною.

Мовчання затягувалось. Гороф походжав по кімнаті за нашими спинами.

Знічев’я я спробував уявити, де тепер бродять мої штани, куртка, сорочка, чоботи й інше. Якби я мав зайвий час і си ли, можна було б пожартувати з тих негідників, що пограбували мене. Хоча вбрання моє напевно знепридатніло, по страждало від лісової пожежі… Хоча ні за які діаманти я не погодився б надіти штани, які встиг уже приміряти немитий розбійник… Це була б чиста помста, знущання без усякої вигоди; я мрійливо всміхнувся.

Одна біда: у присутності пана Горофа мені треба ощадити сили. Тим більше, що мовчання з неввічливого стає просто небезпечним…

Ора не витримала першою.

– Люб’язний Марте… – промовила вона м’яко, мало не запобігливо. – Мені здається, вже можна обговорити… поділитись одне з одним…

Гороф різко смикнув плечем, струшуючи заснулу сову. Магічний птах упав, як мішок з піском, – і тільки за мить до зіткнення з підлогою втнув віраж, уникаючи ганебного падіння.

– Перепрошую, – уривисто сказав Гороф. – Річ у тім, що… І знову замовк; ми терпляче – за вікнами вже займалось на світ! – чекали, поки він продовжить.

– Пані Шанталіє, – Гороф демонстративно звертався до самої тільки Ори. – Насправді ви знаєте більше, ніж я. Адже це ви зібрали двадцять один камінчик в одному мішечку. Ви довідалися про їхніх власників…

– Усе це зробив пан зі Табор, – обережно виправила Ора. – Це цілковито його заслуга.

Гороф бездумно стряхнув з плеча підсохлий совиний послід:

– Однак саме від вас, пані Шанталіє, я вперше почув це слівце – препаратор…

Ора знітилась, як від незаслуженої похвали:

– Воно саме прийшло мені на язик… Відомо, як лікарі вивчають будову людського тіла. Вони препарують трупи, добуваючи органи, класифікуючи…

– Так, – Гороф нечемно перебив її. – Так… Ви вирішили, що цей, майстер камінчиків, препарує людські душі?

Я сховав глибоко під крісло свої босі брудні ноги. Мені й було незатишно, а зробилося ще незатишніше.

– Десь так, – сказала Ора помовчавши.

– Так, – сказав я швидко, ніби боячись, що мені не дадуть говорити. – Так. Це саме так. Усі, кого викрали, хто дістав потім камінчик… утратив разом з тим одну з властивостей своєї вдачі. Вони, ці властивості, часом такі невловні, що людина й утрату усвідомила не одразу… Або зовсім не усвідомила, її помітили люди навколо. І не завжди їх засмучувала ця втрата…

Я розв’язав Орину хустку. Висипав забруднені піском камінчики просто перед собою, на килим:

– Ось. Цей агат… Ремісник, який дістав його, перше мав звичай лупцювати дружину до синців. А після викрадення й препарації став м’який і добрий з усіма, не тільки з дружиною… Цей смарагд – п’ятнадцятирічного хлопчиська, який боявся темряви, а після того, як його викрали й повернули, перестав боятися зовсім…

Я затнувся. Відірвав очі від розсипаних по килиму камінчиків; і Ора, й Гороф дивились на мене з напруженою увагою.

– Ось це «котяче око», – сказав я повільно, – і ось цей місячний камінь… І ось ця, до речі, яшма… належали божевільним. Вони були при здоровому розумі, коли їх викрали. А повернули їх уже божевільними. Що це, помилка препаратора?

Гороф підійшов ближче. Нахилився; взяв на долоню яшмову морду невідомого звіра. Той самий камінь, з якого все почалось. Кулон барона Ятера-старшого.

– Ні, – сказав Гороф, забувши навіть про те, що не має зі мною розмовляти. – Не обов’язково – помилка. Просто в душі є такі властивості, які відняти – значить зруйнувати… Те саме, що з будинку виломити несучу стіну. Можна ви бити вікно, зняти двері, прибрати перетинку – будинок стоятиме… Але якщо знести несучу стіну – споруда впаде.

За вікнами було вже зовсім світло. Камін досі горів, і відблиски вогню мерехтіли на розсипу кольорових каменів.

Я дивився на них майже з жахом.

Тобто я знав, я припускав щось подібне… Але тільки тепер, перед цим каміном, до кінця збагнув, з ким або з чим доведеться зітнутися.

Якщо я не передумаю, звичайно. Якщо я не відмовлюсь від цієї ідеї: покарати того, хто відбив глузд – і життя – старого барона Ятера. Того, хто потрошив людські душі.

«Чим справедливішою буде ваша Кара, чим могутнішим покараний і чим більше злочинств у нього за плечима – тим більше можливостей відкриється перед вами…»

Вибач, дідку-кульбабко за гардеробною стійкою. Певно, в гордині своїй я замірився на занадто вже… вражаючий подвиг.

…А Ілові можна буде збрехати. Сказати, мовляв, винного покарано. Перевірити він не зможе, та й не захоче; якщо Іл не любив батька – за що ж мені його любити, самодура, тирана, негідника?! Та к йому й треба, по заслузі…

Я здригнувся. І Ора, й Гороф витріщались на мене, мов алхімік на мензурку.

– Я знав одну людину, – сказав я. – У нього дочку зґвалтували й убили. Він сам – слабкенький маг, торгує зіллям, сам не може покарати мерзотника…

– Так-так, – озвалась Ора з незрозумілим виразом. Я так і не зрозумів, насміхається вона чи ні.

– Так-так, – відлунням повторив Март зі Гороф. – Так-так… На світі повно мерзотників, яких слід покарати, яких карати легко, яких карати приємно. Так. Багато років тому в мене була можливість уступити до Клубу Кари. Я довго думав… І відмовився. Платити щомісячні внески, чекати результатів розіграшу, сподіватись на Кару може або слабка й принижена людина, або природжений кат…

– Пані Шанталіє, – сказав я зло. – А от поясніть пану Горофу, чому ви є членом Клубу Кари? Адже моїх пояснень він слухати не буде…

Ора перевела дух. У погляді, зверненому до мене, не виявилось ні роздратування, ні злості.

– Я жінка, – повідомила вона мені, а не Горофу. – Батько мій помер… Я маг третього ступеня. За мене нема кому заступитись… У моєму житті був епізод, коли я відчула сильну потребу… в зброї. Я не стану, панове, утаємничувати вас у суть того епізоду, добре? Відтоді минуло багато років, образа й гіркота спливли, але мені все-таки хочеться… хотілося б постати перед тією людиною – з Карою в руках. Просто подивитись їй в очі. Навіть карати не обов’язково.

Якийсь час було тихо. Вогонь у каміні, скоряючись нечутному наказу Горофа, почав загасати; за вікнами сходило сонце.

– Сама доля допомагає вам, Таборе, – сказав Гороф із неприємною усмішкою. – Вам із самого початку слід було повернути свою Кару не на цього… майстра камінчиків, а ось на кривдника пані Шанталії.

– Ні! – сказала Ора з такою образою, що навіть Гороф, здається, здригнувся. – Я попрошу вас, пане зі Горофе, мене не ображати. Я не давала приводу… Ви попросили пояснити, що я роблю в Клубі Кари, – я пояснила…

– Це він попросив, – Гороф кивнув у мій бік. – Я спитав його. Вас я ні про що не запитував…

Я мовчав. Мені чомусь пригадалася ювелірша. І її чоловік, нещасний Ягор Дрізд, який усе життя проживе бік у бік із чужою, веселою, бездарною жінкою. Не зважиться її покинути… років через п’ять зап’є з горя, а через п’ятнадцять розіп’ється зовсім. І дружина його гірко плакатиме, не розуміючи, у чім вона винна…

Босою ногою я намацав глиняну фігурку в шкіряній сумці під кріслом. Від самого дотику мені стало легше; усе-таки коли Кара була зі мною, я почував себе значно впевненішим. Майже невразливим.

– Дуже легко мати руки чистими, – сказав я тихо, та так, що й Ора, й Гороф нашорошились. – Дуже легко просторікувати про всяких там катів, які тільки й чекають, щоб помахати кривавою сокирою… А от якщо пан препаратор задумає препарувати вас, Оро, чи вас, пане зі Горофе! Гаразд, ви надступеневий маг, на вас він навряд чи заміриться… Тоді хай препарує вашого друга, якщо у вас, звичайно, є друзі! Або вашого сина! Хто йому завадить? Хто здатен йому завадити? Він ріже людські душі – як піддослідних щурів, як трупи… Його жертви, теперішні й майбутні, не тільки захистити себе не можуть – вони не розуміють, що з ними відбулося!.. І от він, шанс, один із мільйона… Людина, що розпоряджається Карою, згодна покарати не коханця дружини й не лінивого слугу, а невідоме страховище, препаратора… Хто вона, ця людина? Слабка, принижена істота? Природжений кат? Га?

Я сам себе під’юджував, тривожив, лютив. Я був надто близький до відступу, треба було спалити мости, що ведуть назад, треба було зробити так, щоб, передумавши, я сам себе вважав боягузом.

– Якщо я правильно зрозумів, – тихо почав Гороф, – ви все ще сподіваєтеся знайти й покарати майстра камінчиків? Препаратора? Я справді не помиляюсь?

Ну от, межу подолано, ходу назад нема. Я втомлено всміхнувся:

– Так, усе правильно. Ви не помилились.

Він дивився на мене – уперше за весь цей час дивився в очі, без погорди, без насмішки, без зневаги.

А я подивився на камінчики.

Два десятки доль. Легкий магічний серпанок; невже витягнуту з душі якість препаратор поміщає в такий от камінчик? Чи, можливо, властивість він кладе в коробочку й залишає собі, а камінчик – тільки бирка, мітка, знак?

Я згріб камінчики з килима. Перерахував; двадцять. Ба так, один камінчик залишився в Горофа – той самий, Ятерів, бридка яшмова морда…

Я запитально глянув на непоказного чоловіка посеред вітальні.

Гороф стис губи, насупився, ніби приймаючи важливе рішення; я подумав був, що він задумав залишити камінь Ятера собі на пам’ять.

– Ви б подумали, Хорте, – розгублено сказала Ора. – Усе-таки ви йдете на силу, що явно переважає вашу, і навіть режим пониженої вразливості – адже це не режим повної невразливості, ви розумієте?

– Вас я з собою не кличу, – сказав я не без суму. – Якщо небезпека справді така велика…

Гороф сунув руку в кишеню. А коли витягнув, на долоні в нього лежав не один камінь, а два.

Я роззявив рота.

Гороф повільно перетнув кімнату. Підніс долоню до мого обличчя, щоб я міг краще роздивитись камені.

Інший кулон був теж яшмовий, темно-зелений, дуже красивого відтінку. На камені вгадувалось одне приплющене око, гачкастий ніс, як у сови, й одне неправильної форми вухо.

Хмарка чужої магічної сили.

Поряд задихала Ора – не витерпіла, прибігла поглядіти. Гороф був незворушний, мов фокусник, який щойно вразив ярмарок небаченим трюком.

– Так, – сказала Ора. – Це такий самий… Це звідти.

Гороф відповів спокійним поглядом людини, яка знає більше, ніж каже.

– Із кого ви зняли його? – спитав я глухо.

– Це мій, – після паузи сказав Гороф. – Це мій камінь.

– Ні, – швидко сказала Ора. – Неможливо. Ви надступеневий маг, він не міг викрасти вас, наче сільське дівчисько… і розпластати, як м’ясо… ой, пробачте.

Гороф не образився. Хоч Орині слова, я бачив, діткнули його; я уважно глянув на свою супутницю. За час нашого знайомства Ора не сказала й не зробила нічого випадкового; будь-яка необережна фраза мала смисл, будь-який нерозважливий, здавалося б, учинок мав логічне продовження…

Навіщо вона спробувала принизити Горофа?

Чи ця шпилька розрахована була на мене?

– Якийсь час тому, – тьмяно сказав Гороф, – незадовго до вікопомного королівського прийому… Мене викрали, Оро, ваша правда. Мене не було, як потім удалося встановити, чотири дні. Усього лише чотири дні! Передісторія була така: ми зі Смерічкою пішли перевірити сильця в лісі…

– Зі Смерічкою? – не втримався я.

Гороф нагородив мене похмурим поглядом:

– Так… У мене була… пасербиця. Дівчинка чотирнадцяти років, розумниця, тонка натура… геть одинока. Я прихистив її… як це сталося, сам не знаю. Вона жила в мене трохи менше як місяць, та мені здавалося, що… втім, неважливо. Того дня ми пішли перевіряти сильця… по дорозі мені стало погано. Я навіть подумав, що мене отруїли… Після цього була серія яскравих, жорстоких видінь, галюцинацій… Й одразу – я стою на мосту перед власним замком. Арс зустрічав мене… Нічого ще не розуміючи, я пройшов до себе. І коли подивився на пісковий календар… Ми пішли перевіряти сильця у вівторок, а повернувся я в суботу.

– Одежа чиста, і їсти не хочеться, – припустив я.

Гороф кивнув.

– Арс – це дракон? – спитала Ора.

Гороф хворобливо всміхнувся:

– Так… Ось. Я подивився на себе в дзеркало й побачив оце, – він торкнув пальцем камінь. – Він висів на звичайнісінькій суровій нитці… Я одразу відчув чужу силу, та зрозуміти нічого не міг. Смерічка зникла… Я викликав Аггея – я завжди його викликаю, коли мені потрібні новини, – і той сказав, що у вівторок увечері Смерічка прийшла на заїжджий двір із саквояжем, при грошах, найняла повозку й поїхала собі… Він припустив, що Смерічка підсипала мені чогось у воду, обікрала і втекла. Я сильно побив Аггея… за таке припущення. Але потім усе-таки перевірив скарбницю. Ні монетки вона не взяла! Тільки те, що я дарував їй, на кишенькові витрати.

Якийсь час ми чекали, поки Гороф вирішить продовжувати. Мовчали, боячись відлякати його відвертість.

– Я вивчав цей камінь і так і сяк, – Гороф зітхнув, – та й досі нічого не розумів… Я відчував себе… не так щоб погано, але якось розгублено… через те що я втратив Смерічку, так мені тоді здавалось. А потім я помітив, що Арс… Мені складно пояснити це вам, тим, хто ніколи не водився з драконами. Ніколи не були членами драко-клубу… Річ у тому, що між драконом і хазяїном існує тонкий зв’язок, специфічний; дуже грубо його можна схарактеризувати, як розуміння й прихильність. Так от, цей зв’язок між мною й Арсом… Ви зрозумійте, довгі роки Арс був єдиною близькою мені істотою… цей зв’язок порвався. Не поволі – одразу. Арс перестав бути моїм драконом. Він став чужою істотою, чудовиськом, неприємним і небезпечним. І він одразу вловив це змінення, став агресивним, відмовлявся брати їжу з моїх рук… Якийсь час я вважав, що це через Елки. Що я занадто прилюбився до неї й утратив зв’язок із драконом… Тоді й відбувся пам’ятний нам усім королівський прийом, і уявіть, що я відчув, побачивши на пані Шанталії прикрасу з двох десятків точнісінько таких камінчиків… Я сприйняв це за провокацію – тим більше що той вечір, ви пам’ятаєте, багатий був на провокації; метушня, смерть князя Дривегоціуса… Я вирішив повернутись додому й чекати – якщо я потрібен комусь, цей хтось сам до мене прийде.

Гороф перевів подих. Щоки його, і без того білі, набули тепер синюватого відтінку.

– Через тиждень після королівського прийому Арс помер. Це буває… це стається, коли між хазяїном та його драконом утрачено тонкий зв’язок. Чого я натерпівся, поки вдалося його поховати…

Гороф поморщився й замовк.

– Коли ми прийшли до вас, – почала Ора, – ви вирішили, що ми…

– Так, – кивнув Гороф. – Я подумав, що скоро дізнаюсь розгадку того, що зі мною трапилось… і не дуже помилився. Тепер я знаю.

Він повернув долоню; на гірку з двадцяти камінчиків упали ще два – перший та останній. Барона Ятера й Марта зі Горофа.

– Препаратор має повну владу навіть над надступеневим магом, – сказала Ора з не зовсім природним смішком. – Хорте, зважаючи на виниклі обставини…

– Не думаю, щоб повну владу, – серйозно заперечив Гороф. – Адже мене взяли оманою… Мені підсунули ляльку.

– Що? – спитав я механічно. Мені уявилась товста лялька в парчевій сукні і з порцеляновою головою.

Гороф зітхнув:

– Смерічка. Ви самі підкреслили, що до кожного з препарованих – до кожного! – незадовго до викрадення присмоктувався близький друг, подруга, коханка… І між ними встановлювались особливі, довірчі стосунки. Це я й назвав… першим-ліпшим словом. Смерічка була лялькою для мене, – у його голосі прозвучав справжній біль. – Як коханка Ефа була лялькою для старого барона, а ця, як її… для ювелірші…

– Тисса Граб, – сказав я. – А для старого купця – юний поштивий помічник…

Ора переводила погляд із Горофа на мене й назад.

– Мене взяли оманою, – повторив Гороф. – Я повірив Смерічці… Вона стала для мене… власне, мені не стільки шкода Арса…

Він замовк. Сів; одвернувся.

Його Арс щовесни споживав по незайманій дівчині, нагадав мені цинічний внутрішній голос. А тепер пан драконолюб сидить і міркує про тонкі матерії, ладен, мабуть, і сльозу пустити… І це надступеневий маг!

– Одне питання, – сказав я підкреслено холодно й по-діловому. – Ви згадали видіння, галюцинації… З усіх викрадених вони були тільки у вас – і в ювелірші. Їй примарився замок, міст із цепним драконом, довгий стіл, вино, владний пан без обличчя…

Гороф кисло осміхнувся:

– Розумію, чому ви так… сподівались на мене. Але… це були справжнісінькі галюцинації. Дівчинка мріяла про замок із драконом і про владного пана, такі мрії багатьох її одноліток, що рано вискочили заміж за ювелірів й аптекарів, нічого дивного… А мені примарились… ні, не скажу. Але то були породження моєї власної фантазії, а я здатен це зрозуміти, на відміну від вашої ювелірші… Ну як, ви не передумали?

Я мовчав.

– Ви продовжите ваші пошуки? І спробуєте розшукати препаратора, і спробуєте покарати його?

Я мовчав.

– Візьміть мій камінь, – сказав зі Гороф тихо. – Поповніть вашу колекцію… Якщо вам удасться покарати пана препаратора – це буде відплата й за мою біду теж. За Арса… ба більше – за той жахливий обман… Мій перший син не дожив і до двадцяти років. Мій бастард… ви його бачили, – це тварина, точнісінько як його мати. Смерічка була втіленням моєї мрії про дочку… Пан препаратор розуміється на людях, що з його роботою – не дивина.

І Гороф осміхнувся – весело, як білий череп у темряві гробниці.

Мільйон років тому (початок цитати)

– Юлько… Юлько, це ж свято якесь. Тобі подобається?

Скеля випиналася далеко в море, на пологу спину її вела непоказна стежинка. Дивлячись під ноги, підтримуючи одне одного й розлякуючи гарячих ящірок, вони дібралися до «оглядового майданчика»; праворуч і ліворуч були кам’яні схили, химерно поїдені вітром і солоною водою. Унизу лежало море, темно-синє, у білому ряботинні медузячих спин. Зелена борода водоростей погойдувалася в такт хвилям, які відходили й приходили.

На краю скелі стояв перед мольбертом безвусий щуплий художник, на голові його замість кепки була чалма зі спортивних штанів. Підібравшись трохи ближче, Юля глянула живописцеві через плече: пейзаж мав вигляд украй бездарний, хоча, можливо, це тільки півроботи, які, як відомо, дурням не показують…

Юля ледве втрималась, щоб не розсміятись.

Стас крабом повзав по похилому каменю, вибираючи наймальовничіший кадр; син бурмотів піратську пісню, жбурляючи камінням у зелень і синь, каміння летіло, провертаючись у повітрі, і ніде, скільки сягало око, не було жодної тітки, у яку пущений Аліком снаряд міг би ненароком улучити…

– Обережно, Юлю, я тебе прошу, тільки обережно, – бурмотів Стас. – Дай руку… Тут камені хитаються під ногами… Подивись он туди, униз, там у море впадає річка, та сама, яка водоспад, бачиш?

– Аліку, не бігай…

– Подивись, он дельфіни, бачиш?!

– Подивись…

– А он наш пляж… Здаля здається, що пустий…

– А он чайка…

– А он там…

Художник демонстративно не звертав на них жодної уваги.

– Юлько, тобі добре тут? Ні, ну правда, тобі добре? Хіба тут не чудово, хіба тут не казка?… Хочеш покататись на водному мотоциклі? А на яхті? А на дошці з вітрилом – хочеш спробувати?

Їй хотілося затримати час. Або хоча б зробити так, щоб ця картинка – скеля, море, Стас, Алік – назавжди закарбувались їй у сітківку.

Надовго.

* * *

В Аліка було червоне, як кавун, горло. Юля навіть розгубилась.

– Ну де ти застудився? Де ти міг застудитись?!

Син винувато стенав плечима. Лоб у нього палав; долаючи ніяковість, Юля обійшла сусідів, шукаючи градусника.

У третій за рахунком квартирі її прохання вволили. В Аліка виявилось тридцять вісім і п’ять.

Юля сиділа на краю дивана – руки опустились до самої підлоги. Усе змінилося вмить – замість довгого вільного дня, замість походу до парку або на пляж тепер було лікування, аптека, полоскання, і треба ж іще й сніданок приготувати, й пообідати…

– Заспокойся, – м’яко сказав Стас. – Припини паніку, на тебе ж дивитися страшно. Нічого особливого не сталось, у мене в дитинстві знаєш які ангіни бували?

Юля мовчала. У неї теж бували ангіни.

Стас сходив до аптеки. Приніс три пляшечки різних настоянок для полоскання, м’ятні цукерки, жарознижувальний засіб і лимон; Алік зі страдницьким виглядом пополоскав горло.

– Де мої плавки? – стурбовано спитав Стас.

– На мотузці… – автоматично відповіла Юля. – Зажди… Ти куди?

– Ми домовилися з Олексієм.

– Таж Алько…

– З Альком можна прогулятись. Йому навіть корисно – на сонечку… Нехай поїсть – і погуляйте.

– Таж у нього температура! – розгубилася Юля. – Йому лежати…

– Температуру збий… Та що ти дивишся на мене, як Муму на Герасима? Нічого страшного не сталось! Дитина застудилась. Ліки я купив…

Смерділо оцтом.

Уся квартирка просмерділа оцтом; лимон, наполовину вже з’їдений, валявся на тарілочці посеред строкатої церати. Посеред старої, липкої церати кухонного столу…

В Аліка було тридцять дев’ять. Жарознижувальний засіб не діяв; Юля сиділа біля ліжка, методично опускаючи ганчірочку в тазик із оцтом, віджимаючи і протираючи блідий лоб під липкими пацьорками світлого волосся.

– Ма, мені нудно, почитай…

– Зараз. Зараз, я думаю, треба вирвати аркуш із зошита, склеїти будинок з вікнами, і хай паперові люди в ньому живуть…

– Ма, горло…

– Давай ще пополощемо.

– Не хочу полоскати! У мене вже з вух лізе це полоскання…

– Хочеш до лікаря?

– Ну гаразд, дай пополоскати, тільки востаннє…

На кухні догорав википілий, забутий на вогні чайник.

* * *

За два дні по тому Аліку стало набагато краще – чи то нескінченні полоскання допомогли, чи то вступив у свої права бісептол. Син поривався схопитися й бігти на вулицю – Юля придумувала для нього все нові розваги, читала до хрипоти, майструвала гараж із зошитових аркушів, намалювала штук п’ятдесят машинок…

Увечері несподівано прийшли гості – принесли цілу сумку їди, вина та фруктів. Алік уминав за обидві щоки; липку церату зняли зі столу, протерли ганчіркою тьмяний пластик, розставили знайдені в буфеті склянки.

– А ви чудово тут улаштувались, – не знати чому раділа Іра.

– А абрикоси! Просто у вікно лізуть, – заметушився Олексій.

Юля натягнуто всміхалася.

Алік довго не бажав засинати; коли він угамувався нарешті, Юля навшпиньки вийшла на балкон, де третій день погойдувався на вітрі її сухий, зашкарублий від солі купальник.

У містечку горлали дискотеки – разом штук п’ять. Добре, що тут, віддалеки, їхній гуркіт майже не чути, в усякому разі, можна терпіти…

Гості пішли близько півночі; на маленькому кухонному столі стояли купою недоїдки.

– Чому ти так себе поводиш? – запитував Стас. – Вони ж образились! Ніби ти ними бридуєш, не бажаєш із ними сідати за один стіл…

– Ну, Стасе, я ж утомилась. Й Алько недужий…

– Алько вже завтра бігатиме, наче кінь… Що тобі – важко півгодини прожити без кислої міни? Без страдницької складки на лобі?

– Якби ти більше думав про свою дитину… – сказала Юля крізь сльози.

Стас замовк надовго.

Стас відійшов до вікна; дивлячись у його спину, Юля з жахом зрозуміла, що зараз, на її очах, пробуджується до життя гном. Усі ці дні він ходив десь поряд – і ось так, необережним словом, вона сама прикликала його. Їй уявилося страшне: Стас обертається, і в очах його…

– По-твоєму, я не думаю про свою дитину? – спитав Стас не обертаючись. – Ти це хотіла сказати?

– Ні, – сказала вона примирливо, майже благально. – Давай спати… Я справді дуже втомилася.

Стас похмуро на неї поглянув. Очі були втомлені й сумні, але гнома…

Гнома не було?

Юля перевела подих.

(кінець цитати)

* * *

«Ондра (без прізвиськ.) Походж. невідом. Перебував на сл. у покійного кн. Дривегоціуса…»

Ми покинули населений пункт Дрикол поспіхом і доволі-таки безславно. Розбійники – народ злопам’ятний; соромно зізнатись, але я не встиг навіть замовити нові чоботи. У дорожню карету – а вирушали ми рано-вранці, коли нічний люд уже, як правило, п’яний і спить – мені довелося сісти в самій тільки подобі чобіт, точніше, в заклинанні, яке заміняло чоботи; тільки на другий день у дорозі, прибувши до більш-менш пристойної місцинки, я відшукав чоботарню й узувся нарешті.

Яке це було щастя!

Потім, поскрипуючи новими чоботами, я відшукав кузню й замовив ковалеві маленьку клітку з прутами такими товстими й густими, щоб крізь них не проходив навіть дитячий мізинець. Коваль вирішив, що я подорожую з дивовижним і дуже небезпечним звіром, і навіть спробував обережно випитати: єхидна? саламандра?

У клітці поселилася сабая. Жоден звір, найлютіший і найхитріший, не міг би завдати своєму хазяїну стільки клопотів; ланцюги, поточені іржею, рвалися разом із накладеними на них заклинаннями, дубовий ящик гнив, як груша. Усе складніше ставало ховати сабаю від Ори, і кінець кінцем я вирішив, що з цими дурними таємницями покінчено.

Відкриття вразило Ору навіть сильніше, ніж я сподівався:

– Хорте! Ви не уявляєте, чим володієте! Ви не уявляєте, скільки це може коштувати!

– І ви не уявляєте, – сказав я з мудрою усмішкою.

– І я не уявляю, – зізналась Ора. І зміряла мене підозріливим поглядом:

– Ану зізнавайтесь… Чи не маєте ви ще чого-небудь у рукаві? Декілька Кореневих замовлянь? Який-небудь убивчий артефакт, га?

Я розвів руками:

– На жаль. До цього дня в мене була від вас таємниця, а тепер вважайте, що знаєте про мене все…

– Ні, я не все про вас знаю, – сказала вона з раптовою тугою в голосі. – Не все…

Я чомусь розгубився, а Ора тим часом знову розгорнула сабаю – тонкі сторінки здригалися, ніби від холоду.

Подібно до того, як жінка, піднявшись із постелі, якнайперше дивиться в дзеркало, Ора найперше знайшла в сабаї себе. Насупилася, розбираючи дрібні літери; ображено підібрала губи:

– «Шанталія, Ора. Призн. маг 3-го ст.». Небагато ж…

– Сабая скупиться на слова, – сказав я, мимоволі перепрошуючи. – Якби вона була трохи говіркіша – ми дізнались би більше про Ондру Голого Шпиля. Наприклад, де його шукати…

Ора помовчала, зсунувши брови, роздумуючи. Я піймав себе на тому, що терпляче жду. Хочу почути, що вона скаже, яку подасть ідею…

Замість цього вона запитала:

– Як довго вам залишилось володіти Карою? Більше трьох місяців, адже так?

Я підтвердив. Вона задумалася знову.

– За три місяці й волосинку в матраці можна знайти, – сказав я невпевнено.

– Можливо, – Ора зітхнула. – Хорте… Я ризикую здатися занудою, та краще бути в’їдливою, ніж дурною, правда ж?

– Не певен, – сказав я.

– А я певна, – пробурмотіла Ора. – Зважмо наші сили… ваші сили, Хорте. Тепер ви знаєте, кого шукаєте… Сабая допоможе вам у пошуках. Ваша зброя – Кореневе замовляння Кари, це багато, та все-таки не досить. Зібрані докази – колекція самоцвітів… які в найурочистішу мить можуть зрадити вас. Наприклад, перетворитись на купу гарячих вуглин…

– Хвилиночку, – сказав я.

Ора підняла брови:

– Що?

– Вони справді перетворювались на вуглини? Гороф нічого не придумав, не перебільшив?

– Ні, – сказала Ора після паузи. – Не зовсім. Не просто на вуглини… Ті з розбійників, хто встигнув сховати камінчики, на секунду ніби з’їхали з глузду. Так, кричали, дерли на собі одяг… від них була така хвиля паніки, що…

– Значить, майстер камінчиків вирішив допомогти мені впоратися з розбійниками? – спитав я.

Ора мигнула.

Тепер на ній не було косметики. Не було різнокольорових тіней на повіках; очі її були зовсім однакові, глибокі карі очі кольору молочного шоколаду.

Я подумав, що вона жодного замовляння не витратила на вдосконалення зовнішності. Що все, чим наділили її мати й природа – і занадто тонкі губи, і занадто жорстке солом’яне волосся, – вона зуміла зробити справді своїм, особливим і тому красивим.

– Таж я й приїхала до вас, бо мені було страшно, – сказала вона майже пошепки. – Ви, я знаю, не дуже мені повірили… Усім моїм розповідям про погляд у потилицю, про почуття, ніби за тобою спостерігають… Зізнайтесь, ви не повірили?

Ніколи б не подумав, що Ора здатна чогось боятись. Не розігрувати страх, а боятись насправді; мені здавалося, вона хоробріша за мене самого.

– Не знаю, – сказав я після паузи. – У мене в самого був момент, коли ці камінчики, здається, подивились на мене…

– Камінчики, – сказала Ора. – Їх уже двадцять два. Недобре число.

– Камінчики перемогли розбійників, – сказав я зі смішком.

– Їх двадцять два, – повторила Ора насупившись. – Знаєте, Хорте, хоч би ким був пан препаратор… Треба камінчики зберігати нарізно. По дві штуки, по три… Кожний камінчик – клаптик магічної волі, і, з’єднуючись, вони можуть…

Вона замовкла, даючи мені можливість самому закінчити думку. І повірити при цьому, що саме мені вона першому спала на думку.

* * *

Ми найняли кімнату в чистій, відносно заможній оселі і цілий вечір присвятили вправам із шукачками.

– Проживання Ондри Голого Шпиля, – бурмотіла Ора. – Чітка відповідність.

Шукачка, схожа на слабенького червоного коника, зарилася в тремтливі сторінки. Жодної позначки; шукачка вибралася з книги й здохла на гірці таких самих створінь, які не впоралися із завданням.

– Місце мешкання Ондри Голого Шпиля, – бурмотів я. Нова шукачка. Новий вітерець від швидко перегортуваних сторінок; нічого.

– Може, не називати прізвисько? – стурбовано спитала Ора. Я знизав плечима:

– Місце перебування Ондри…

– Будинок, де мешкає Ондра…

– Де живе Ондра…

– Адреса Ондри…

– Де знаходиться Ондра…

– Де знаходиться маг, що був на службі князя Дривегоціуса…

– Де шукати Ондру…

Шукачки дохли й дохли. Безрезультатно.

– Ондра! – сказав зневірившись я.

Шукачка пішла трудитись. Єдина позначка – на вже знайомому тексті: «Ондра (без прізвиськ.) Походж. невідом. Перебував на сл. у покійного кн. Дривегоціуса…»

– Давайте інакше, – сказала Ора. – Дривегоціус!

– Він не маг, – обурився я.

– То й що? Це єдина відома нам людина, до якої цей Ондра мав відношення…

Я клацнув пальцями. Виробляти шукачок мені добряче набридло.

Знову шелест сторінок – якби в сабаї був голос, вона вже стогнала б на весь дім…

Позначка. Я ледве встиг підсунути тонку шкіряну закладку. Друга позначка…

– Хоч щось, – сказала Ора.

Перша закладка: «Ондра (без прізвиськ.) Походж. невідом. Перебував на сл. у покійного кн. Дривегоціуса…»

– Зрозуміло, – пробурмотів я крізь зуби.

Друга закладка: «…магіч. змова проти кн. Дривегоціуса, що призв. до смерті кн. Дривегоціуса…»

Я протер очі. Розділ, на який випала закладка, називався «Політ. змови за участі магів».

– Со-ово!

Я грюкнув кулаком по столу. Сабая підстрибнула; купка дохлих шукачок розсипалась на порох.

– Хорте, – сказала Ора, й голос її був якийсь не такий, як звичайно, якийсь дуже значний голос. – Спробуймо знаєте що? «Кореневе замовляння Захисту»…

Заворушила лапами нова шукачка.

Закладка. Одна. Дві. Три.

«Коренев. заклин. Життя, Смерті, Води, Вогню, Кари, Захисту, Застуди, Кохання, Піску, Дитинства, Змій, Цілості, Пам’яті…» Досить.

«Захисту, Коренев. заклин. Довгочас. захист проти фізич., психіч., інформаційн. тиску всіх рівн. Чинний власн. – О., решта даних закрито Коренев. замовл. Захисту…»

– Ох ти, – сказав я сабаї. – Де ж твоя жага свободи? Закриті відомості з-під Захисту витягнути – адже це не в ка мінну трубу заповзти, правда ж?

Сабая, зрозуміло, не відповіла.

Третя закладка.

«…знах. під зах. Корен. закл. Захисту».

Дуже добре. Я простежив фразу від початку; дрібні літери стрибали перед очима: нижче на сторінці саме почалося змінення тексту…

«Мармурова Печера – давнє схов. маг. артеф., згодом. розграбов. Тепер. часом М. П. знах. під зах. Корен. закл. Захисту».

Я перечитав.

Я перечитав ще раз і дав можливість прочитати Орі.

Ми перезирнулись.

Усе-таки людина розумніша від замовляння. Замовляння, можливо, сильніше – та людина розумніша стократ.

* * *

– …І що ж, вони всі досі комусь належать? Усі ці Кореневі замовляння Життя, Смерті, Води, Застуди…

Я похитав головою:

– У сабаї вони зазначені як «утрач.». Усі, крім Води, Кари, Захисту, Змій, Дитинства та Цілості.

Ора гмикнула:

– Цікаво… Цікаво, що таке, наприклад, Кореневе замовляння Дитинства.

– За сабаєю – «спрям. діяння на особ., що має на меті встанов. довгочас. перебув. дитинства в світогляд., світовідчут., вчинках».

– Жахливо, – з почуттям сказала Ора.

Я знизав плечима.

– Здається, був за давніх часів такий діяч, – пробурмотіла Ора, ніби щось пригадавши. – Навколо нього збирались адепти, і всі вони були в більшій чи меншій мірі пустотливі… попри вік. Хорте, а ви коли сумували за власним дитинством?

– Однаково що сумувати за торішнім снігом, – хмикнув я.

У цю мить ми приїхали. Візник натягнув віжки; розплатившись, я зіскочив з підніжки й допоміг вибратись Орі.

Вивіска над величезною похмурою будівлею казала: «Дорожні карети. Диліжанси. Подорожі та поїздки».

Нижче була маленька мідна табличка, прикрита захисним серпанком, так що прочитати її міг тільки маг не нижчий за другий ступінь: «Далекі перевезення. Терміново. Дорого. Тільки для магів».

Ми ввійшли.

Стіни просторої контори розписані були пістрявими морськими пейзажами, парковими краєвидами й підкреслено-зловісними замками; над усім цим ширяли, дико крутячи колесами, череваті карети з силуетом хижої пташки на боках. На одній із картин я впізнав короля – в усякому разі, фігурна борідка й опуклі очі вийшли в художника дуже схоже. Король стояв перед розчахнутими дверцятами карети і, здається, теж збирався пуститися в далекі мандри, в усякому разі, нога його була оптимістично занесена над підніжкою.

У конторі було людно. Хтось, подібно до нас, розглядав картинки на стінах, хтось гортав грубезні фоліанти на низеньких столах, хтось півголосом розмовляв із круглим віконцем у дальньому кінці контори.

– Схаменіться! – долинуло до мене. – Якщо ви підете пішки, то взагалі не заплатите ні монетки, хіба що в’їзний податок… До речі, ви знаєте, скільки там беруть за в’їзд?

– Панове, вам праворуч, – ввічливо повідомив хлопчик, який відчинив нам двері.

Праворуч – і вниз – вели вузенькі сходи, теж прикриті серпанком проти чужих очей. На нижній приступці сиділо не ховаючись охоронне замовляння.

– Як усе це таємничо, – насмішкувато пробурмотіла Ора. – Хорте, ви певні, що ми зможемо розплатитись?

Оксамитова занавіска відхилилася перед нами сама собою.

Зменшена копія горішньої контори. Ні душі; замість ремісницького розпису стіни тут укриті були тьмяними гобеленами.

– Панове, здоров’я вашим совам, – з крісла назустріч нам піднявся зовсім ще молодий, молодший за мене, парубок. Праве його око було зелене, ліве – каре. – Радо допоможемо вам у вашій подорожі, хоч би якою далекою вона виявилась… Мене звуть Лан зі Коршак, або Коршак-другий, а мій батько – хазяїн контори… Чим ми можемо вам допомогти?

Він був вроджений першого ступеня. Надзвичайно вихований, акуратний, підібраний юнак.

– Ми хочемо здійснити невелику подорож до так званої Мармурової Печери, – сказав я якомога недбаліше.

Юнак не здивувався – в усякому разі, не подав знаку.

– Така поїздка, панове, належить до числа далеких і сплачується відповідно…

– Торгуватись не будемо, – сказав я роздратовано.

Юнак квапливо кивнув:

– Просто я мушу попередити, не всі наші клієнти однаково щедрі… – він усміхнувся. – Наша контора може запропонувати вам два шляхи – повітряний та проекційний. Повітряний трохи дешевший, та й важчий… Орлом – двоє діб із двома спочивками, змієм – добу з одним спочивком.

Я подивився на Ору. На лиці її не було ентузіазму.

– Ви можете зостатися, – сказав я. І з жахом подумав, що буде, якщо ось так, опустивши донизу кутики рота, вона скаже зараз: ваша правда. Відправляйтесь, Хорте, я почекаю…

– А проекційний? – спитала Ора.

Юнак задумався:

– Проекційний набагато зручніший… та й дорожчий, звичайно. Заковика в тому, що для шляху до Мармурових Печер у нас, здається, нема карти… Бачте, за всю історію нашої контори туди ще ніхто не відправлявся…

– Здається – чи нема? – спитав я різко. Різкіше, ніж слід було.

– Нема, – зізнався юнак. – Але якщо ви зробите персональне замовлення… Ми пошлемо картографа, який зробить…

– Скільки на це піде часу?

Юнак невпевнено знизав плечима:

– Бачте, наскільки я знаю… добиратися до Мармурових Печер звичайним шляхом доводиться місяць… якщо добрі дороги й міняти коней, то…

– Спасибі, – сказав я з посмішкою.

* * *

«ПРИЗНАЧЕНІ МАГИ: ВІДБІР, НАВЧАННЯ, АТЕСТАЦІЯ.

8.1: Теоретичні заняття проводяться з наставником або самостійно, із залученням спеціальної літератури.

8.2: Практичні заняття проводяться обов’язково під керівництвом наставника. Для реалізації магічних дій учень використовує навчальний ініціювальний предмет із обмеженим запасом енергії…

10.2: На час атестації претенденту передається під розписку особистий ініціювальний предмет його наставника.

10.3: Після практичних випробувань претендент повертає ініціювальний предмет наставнику.

10.4: У разі успішної атестації претендент разом із призначенням отримує власний ініціювальний предмет.

10.5: У разі неуспішної атестації претендент може продовжити навчання…»

«До вищої атестаційної комісії Північної Столиці – апеляція.

Рішення окружної атестаційної комісії, яка відмовила мені в призначенні на магічний ступінь, вважаю упередженим. Вимагаю повторного розгляду моєї заяви…

Претендентка З. Розош.

17.09.213»

«…У звіті повідомляю, що окружною атестаційною комісією було розглянуто двадцять шість заяв на отримання магічного ступеня, з них шість – від претендентів жіночої статі. Своє право на призначення підтвердили під час випробування дев’ятнадцять претендентів, із них один – жіночої статі. Сімом новопризначеним присвоєно четвертий ступінь, десятьом – третій ступінь і двом новопризначеним – другий ступінь. Відмову в призначенні отримали сім претендентів, із них шість – жіночої статі. Підстави для відмови претендентці Заї Розош: маючи фундаментальну теоретичну підготовку, виявила майже повну фізіологічну неспроможність до здійснення активних магічних дій…

02.10.213»

«Дитинко! Та це ж не екзамен на перевертенство – це ж сміх та й годі! Коефіцієнт за масою – нуль, тобто кізочка шістдесят кіло важить, як і ви! Що тут складного?! Аж ні: те, на що ви обернулись, любасю, не те що козою – кузькою назвати соромно. Якщо навіть на колір цей паскудний рожевий не зважати – вона ж несумісна з життям, кізочка ваша! Кінцівок п’ять, на п’ятій – зроговіння, хвоста нема, вимені… дитинко, у вас же в людській подобі – все на місці, як годиться… Чому в кози вимені нема?! Ну нехай, голова лиса, без вух, без рогів… То на що вам цей ступінь, дитинко? Ішли б ви заміж…»

* * *

Осінь прийшла й утвердилась в один день – точніше, в одну ніч.

Доріжкою, усипаною лимоново-жовтим листям, я пройшов до добротної, із суцільних колод складеної споруди. Назустріч мені поспішали діти різного віку – основний потік штовхався й гомонів, як годиться, але декілька хлопчиків ішли окремо від усіх, тихо й поважно, як дорослі.

Я одразу зрозумів, хто вони такі. Жертви батьківського честолюбства. Майбутні призначені маги.

Для того щоб установлювати погоду, виганяти з полів шкідника, заклинати на міцність будівельний розчин, – для того щоб здійснювати всю цю дріб’язкову нудну роботу, діти жертвують дитинством, а юнаки – юністю. Тим, хто не маг від народження, мистецтво замовлянь дається дорого; я бачив, як вони на мене дивилися. Хоч які не малі були їхні вміння, але не впізнати в мені вродженого надступеневого вони не могли.

Бідолашні діти.

Їхні вільні однолітки, яким магами ніколи не стати, озирались на мене без заздрості й неприязні – просто з цікавістю. Гадали, певно, чий я батько й навіщо йду до школи…

На секунду – на маленьку секундочку – мені справді стало шкода, що в мене нема сина. Що я не можу, усівшись на запропонований учителем стілець, повідомити з доброзичливою, трохи запобігливою усмішкою: от, прийшов домовитися щодо нового учня…

Він стояв на порозі – немолодий чоловічок у жмаканому полотняному костюмі. Комір білої сорочки перехоплений був темною поворозкою: деталь, що за інших обставин здалася б елегантною, на порозі селищної школи мала щонайменше дивний вигляд – начебто вчитель зовсім уже вирішив удавитись…

Я мало не спитав за звичкою, як здоров’я його сови. Ще образився б, чого доброго.

Він видавив усмішку. Він із занепокоєнням переводив погляд із жовтого мого ока на синє – і назад:

– Чим можу прислужи…

Затнувся. Сліпнув очима:

– Хорте?!

– Утішений бачити вас, ласкавий пане Горисе, – сказав я. – А ви зовсім не змінилися, сова свідок.

* * *

Неодмінні атрибути довгого й нудного навчання – усі ці дошки, грифелі, крейда, книжки, таблиці – завдавали мені нудьги. Ось підручник на краю столу, товстий, мов калитка міняйла; між його сторінками засушені весняні деньки, коли квітне яблуня й по молодій траві вже можна бігати босоніж. Ось указка – на неї, як на рожен, насаджені зимові прогулянки з ковзанами, санчатами, рудим багаттям і синіми тінями на снігу. Ось глобус – мумія тугого шкіряного м’яча; я зітхнув.

– Хорте… Тобто пане зі Таборе… Оце так зустріч, я й не чекав… І не думав навіть…

Він справді майже не змінився. Мені здавалось, минули віки відтоді, як я сидів за лавою, минули цілі епохи, світ перевернувся… А невисокий опасистий чоловічок навіть не зволив як слід посивіти.

Цікаво було спостерігати, як міняється його до мене ставлення. Із незнайомого мага, гостя небажаного й небезпечного, я в міру впізнавання перетворювався на колишнього учня, того самого хлопчиська, чию голову він сумлінно набивав знаннями з географії, історії й природничих наук; він вглядався в мене, відшукуючи знайомі риси, і потроху з переляканого обивателя ставав Учителем – суворим, владним, сповненим гідності. А коли він, усівшись за вчительський стіл, запропонував мені всістись на першу парту – я й сам відчув себе школярем, мені навіть страшно стало на якийсь час: а що як змусять визуджувати наново?!

Якийсь час ми мовчки вивчали один одного.

Той, хто сидів тепер навпроти, усю молодість провів у мандрах й експедиціях, географію знав не з чуток, але професором так і не став – через підступи конкурентів – університетських пацюків. На той час здоров’я його вже не дозволяло ні спати на снігу, ні смажитися на сонці; він став учителем, і свого часу йому випало прилучати до наук як мене, так і молодого Ятера. Пам’ятаю, як одного разу, вправляючись у магії, я перетворив географа на варана – просто на занятті; пам’ятаю, що він не здригнувся й продовжував читати лекцію таким самим розміреним, авторитетним тоном, хоча роздвоєний язик добряче заважав йому. Тоді я був захоплений самовладанням учителя і більше ніколи не докучав йому своїми жартами…

– Ти зовсім дорослий, – сказав він із трохи напруженою усмішкою. – Нічого… що я на «ти»?

– Ну звісно ж, – я закивав головою трохи більш енергійно, ніж слід було б. – Адже ми залишилися друзями?

– Сподіваюсь, – учитель усміхнувся тепер уже впевнено. – Як там поживає… баронет Ятер?

– Давно вже повновладний барон, – повідомив я з зітханням.

– О-о-о, – неясно протягнув учитель. – А ви, Хорте…

– «Ти», – я усміхнувся.

– Гм, – він кашлянув. – Складно було мене відшукати? Я знизав плечима, даючи зрозуміти, що для магів труднощів не існує; насправді мені таки довелося потрудитись.

– Вам, я бачу, набридли маги й аристократи? – осміхнувся я, оглядаючи небагатий просторий клас.

Мій співрозмовник залишився серйозним:

– У якійсь мірі, Хорте… Якщо ви… якщо ти розумієш. Маги й аристократи добре платять, але уяви собі, що це за задоволення – навчати фізики твого друга Іла…

– Уявляю, – сказав я.

– Так, – учитель запалився. – А тут… життя помірніше, потреб менше, та й претензій не так багато… Спокійні селищні дітлахи…

У двері постукали; за мить у класі з’явилося щокасте, дуже поважне з вигляду обличчя, а за ним і черевце, прикрашене золотим ланцюжком:

– Ах, пане Горисе, вам дуже ніколи?

Цей один був призначеним магом другого ступеня. Певно, місцевий комісар; певно, «спокійні селищні дітлахи» встигли розголосити, що, мовляв, до школи прийшов із візитом хтось уроджений надступеневий…

Учитель засовався. Йому ніяково було виправдуватись, пояснюючи, хто я такий; йому ніяково було залишати мене заради розмови з комісаром, та й знехтувати візитера він не міг ніяк.

– Ні-ні, – я підняв руки, демонструючи цілковиту добру волю. – Пане Горисе, я зажду. Я розумію, скільки ви маєте роботи… Я чекатиму стільки, скільки треба.

В очах поважного пана з’явилося нерозуміння. Давніше він ніколи не бачив таких поступливих уроджених магів.

– Пан Хорт зі Табор – мій колишній учень, – повідомив учитель зніяковіло, щосили стараючись не луснути з гордощів.

Комісар розплився у фальшивій усмішці:

– Радий, радий вітати, колего… Я на одну хвилину вкраду у вас пана Гориса – ви не заперечуєте?

Колегу знайшов…

Я посміхнувся.

Двері за обома зачинились, я лишився сам у просторому класі; прямо переді мною, на краю вчительського столу, лежали книжки в чорних сліпих обкладинках. Від них слабко відгонило господарчою магією.

Знічев’я я взяв у руки перший-ліпший том.

«Юний друже, чи бачив ти, як синиці б’ються за вивішений за вікно шматочок сала? Знаю, що бачив; чи помітив ти, як різниться їхня поведінка? Одна пташка спішить насититися, другій стає сил відтіснити її від годівнички, третя крутиться поряд і демонструє силу… Третя завжди лишається голодна.

Ця третя – суттєва помилка мага-початківця. Коли йому пропонують кинути блискавку, він думає про блискавки; коли йому пропонують викликати дощ, він думає про дощ. Він думає про зовнішню сторону діла, він сипле заклинаннями, він безпорадний… Друже мій, перш ніж зважитися на магічний акт, ти маєш усім серцем відчути, чого ти хочеш. Ти маєш напевно знати, чого ти бажаєш, і не взагалі, а конкретно, те пер, негайно. Не думати про дощ, але бажати напоїти посіви. Не думати про блискавки, та бажати смерті ворогу.

І ще. Природа завжди опирається магії; цей опір – ознака того, що ти все робиш правильно. Дія без опору – мертва; подолання перепони помножує твою силу. Пам’ятай про це…»

Я всміхнувся. Сунув книжку назад у стіс; навмання витягнув наступну:

«…Усяка річ на землі – усього лише тінь справжньої Речі, і всяка магічна вмілість – лише відбиток вищої Волі, і в корені всякого замовляння лежить Корінь – абсолютне Замовляння, яке поєднує в собі Дію та Ціль. (Я хотів би, мій друже, щоб ти переписав ці слова до свого робочого зошита й перечитував їх якомога частіше – навіть якщо їхній справжній смисл поки що тобі не зрозуміти. Пам’ятай – призначений маг не дістає мудрість задарма, а збирає її по крихтах. Трудися, мій друже, і тобі воздасться.)

Деякі невігласи вважають, що Кореневі замовляння, зосереджені в Кореневих предметах, – і є Абсолютні замовляння. Якби це справді було так – будь-який призначений маг, незалежно від ступеня, мав би можливість користуватись цим даром; однак, тільки вроджені нероби можуть володіти Кореневими заклинаннями й керувати ними. Хіба Абсолютне замовляння піддалося б розміну, подрібненню, спекуляції, як це часто-густо відбувається із заклинаннями Кореневими? Хіба можливо – вдумайся, друже мій! – «разове абсолютне замовляння»? Смішно звучить, чи не правда? І якщо ти почуєш, як хтось стверджує, ніби Абсолютне замовляння й Кореневе суть одне й те саме – відійди від цієї людини й ніколи не розмовляй із нею про магію, бо цей один не що інше, як неосвічений базікало…»

Скрипнули двері – повернувся Горис; я поспішно закрив книгу:

– Перепрошую, от, поцікавився на дозвіллі…

Учитель зніяковіло всміхнувся:

– Із цим спеціальним класом, з майбутніми панами призначеними магами не все просто… Я навчаю їх природничих наук, а тричі на тиждень приходить пан комісар… він, до речі, переказував вам найкращі побажання… він навчає їх заклинань. Чесно кажучи, мені шкода цих дітей, вони всі якісь прибиті…

– Вам тут подобається? – поцікавився я.

Учитель усівся на своє місце. Посовався на стільці, ніби скрип розсохлого дерева робив йому приємність:

– Тут… гм. Це залежить від того, з чим порівнювати… Скажімо, такий учень, як ви… як ти, Хорте, попри деякі особливості… особливості магії, коли вона в дитячих руках…

І він усміхнувся; таж він чекає від мене пропозиції, зрозумів я запізніло. Він сидить і чекає, щоб я запросив його вчителем до своєї дитини; він думає, я задля цього розшукав його, з тим і прийшов…

– Якби були в мене діти, – сказав я так м’яко, як тільки міг, – я б неодмінно віддав їх на навчання до вас, пане Горисе.

Він спробував мужньо сховати своє розчарування, і це йому майже вдалось.

– Отже, ви, Хорте… Знайшли мене просто через старе? Щоб побесідувати… що ж, тоді я запрошую вас бути моїм гостем. Я живу при школі, поряд…

– Я не став би турбувати вас заради самих тільки спогадів, – сказав я, дивлячись йому в очі. – Мені потрібна точна географічна карта великого масштабу. Карта, що містить Мармурову Печеру.

* * *

Уночі я прокинувся від запаху звіринки.

Самочка тхора – вона була зовсім поряд. У моєму сні.

Навіть коли я розплющив очі й сів на занадто м’якому готельному ліжку – навіть тоді цей запах не покинув мене. Усе ще висів у повітрі солодким серпанковим клоччям.

Травинки б’ють по обличчю… Смикаються – і знов розчахуються лопухи… Аромати роси й крові, і – запаморочливий запах звіринки, що біжить попереду…

Я притиснув долоні до лоба, майже впевнений, що мені підіслали ману; нічого подібного. Ні сліду магії у важкому темному повітрі. Задушлива кімната з наглухо запнутими пор тьєрами, нікого… Тільки я – і звіринка в моїй уяві.

Я влігся знов. Перевернувся на другий бік – й одразу ж зрозумів, що не засну.

Після такого важкого дня – чотири години на двокілці в один кінець і чотири години в інший, і ще розмова з учителем, і ще сварка з Орою, яка неодмінно хотіла знати все до останньої деталі. Я впав у постіль і заснув мов камінь, щоб за якусь годину – я зрозумів це з положення місячного променя на підлозі – прокинутися від запаху звіринки.

Місяць стояв посеред щільно заштореного неба. Дивовижно, як такий величезний місяць помістився в маленьку дірочку на портьєрі.

Я прокрутився в ліжку ще півгодини, а потім піднявся. Віддзяпив портьєру, прочинив вікно – з двору віяло сирим осіннім протягом. Я вліз на підвіконня; мій хвіст зметнувся, допомагаючи мені зберегти рівновагу в стрибку. Добре, що поверх був перший, а просто під вікном росла висока трава…

Вікно Ориної кімнати було прочинене.

Величезні стільці стриміли в небеса. Їхні кручені ніжки здавались мені химерними викривленими стовбурами; роздивляючись кімнату знизу вгору, я наблизився до височезного ліжка, з якого звішувалась біла рука з тонкими пальцями.

Звіринкою не пахло.

Пахло жінкою.

Перш ніж тхір устигнув відчути розчарування, я здійснив звичне зусилля – і повільно, боячись розбудити магиню, піднявся з чотирьох.

Ора не прокинулась. Від неї линули спокійні, глибокі хвилі сну без сновидінь.

Щаслива.

Я сів на підлогу біля ліжка. Я здригався; я боровся з собою – мені хотілося простягнути руку й розбудити її.

І я боявся, що, розплющивши очі, вона спитає здивовано: «Хорте? Що сталось? Що ви тут робите?»

– Хорте? Щось сталось?

Я перевів подих.

Ора сиділа на постелі. Неприбране світле волосся лежало на плечах.

Запах звіринки зник зовсім.

– Я от що думаю, – сказав я хрипло. – Оро… Не треба вам супроводжувати мене. Усе-таки Мармурові Печери… над то далеко. Надто… небезпечно. Я захищений Карою, а ви беззахисні. Я не можу взяти вас із собою.

– Ви серйозно? – спитала вона повільно.

– Так! – люто підтвердив я. – Цілком серйозно. Оро, ви дуже допомогли мені… Я завжди вважав, що в моєму товаристві ви – в безпеці. Але тільки не тепер, коли я пускаюсь на зустріч із препаратором…

– Хорте…

– Я все вирішив, Оро.

Вона дивилася на мене так, ніби вперше бачила.

І не можу сказати, що мені цей погляд не подобався.

* * *

Юнак довго розглядав карту насуплено, щось, очевидно, обмірковуючи; потім підняв на нас прояснілі очі:

– О, так, панове! Ви можете рушати вже сьогодні. Година піде на виготовлення Великої Проекції і година-півтори – на подорож… Звичайно, гроші наперед, панове. Але якщо ви захочете організувати собі шлях назад – повітрям, або знов-таки проекційно – це коштуватиме вам півціни…

– Не треба замовляти шляху назад, – тихо сказала мені Ора. – Погана прикмета…

Юнак якось дивно притих. Перевів погляд з Ори на мене – і назад.

Я розплатився; відпущений нам час витрачено було на збори й прощання з хазяїном готелю – він задумав чомусь обдурити мене на срібну монетку. Я щойно виклав ввічливому юнакові цілу гору золота, але тим безсоромнішим здався мені корчмарів обман.

Дивитися на нашу бесіду збіглися й слуги, й відвідувачі. Я пішов, точно знаючи, що більше корчмареві не зайде в голову обдурювати постояльців – тепер він знає, що всякий злодій рано чи пізно зазнає кари…

Розправляючись із корчмарем, я мимоволі відтягав прощання з Орою. Тому що я терпіти не міг сантиментів, але піти сухо й холодно, як чужа людина, теж не міг.

Біля порога великої похмурої будівлі – «Далекі перевезення. Терміново. Дорого. Тільки для магів» – я зупинився, даючи зрозуміти, що далі Орі йти нема чого; підборіддя її, що трималося незвичайно високо з того самого моменту, як я повідомив їй своє рішення, – це саме підборіддя задерлося ще вище.

– Чекайте мене в Північній Столиці, – сказав я м’яко. – Зустрінемось у клубі. Якщо буде можливість – я зв’яжуся з вами раніше… В усякому разі, мені хочеться, щоб про кару Препаратора ви дізналися з перших рук.

Її уперте підборіддя затремтіло – зовсім не гордовито, жалісно навіть. Але вона нічого не сказала.

Мимо прокотила, вистукуючи колесами, відкрита повозка; дві огрядні пані дивились на нас із Орою без усякого уявлення про делікатність. Вулиця була не так щоб людна, та й зовсім не пустинна; на нас витріщались. Я шкурою відчував, що, стоячи отак, мовчки, одне навпроти одного, ми привертаємо увагу більше, ніж ярмарковий жонглер, що впав із неба.

Розлютившись не знати на кого, я накинув захисний серпанок. Надокучливі погляди перестали нас турбувати, проте ніяковість не минала, – навпаки. Начебто відгороджуючись від вулиці серпанком, я самому собі зізнався, що нам з Орою є що приховувати.

Вона дивилася крізь мене. Розгублена жінка, яка щосили чіпляється за рештки гордовитості. Жалюгідна. Зовсім не схожа на ту пані, яку я колись зустрів у Клубі Кари…

– Гадаю, вам слід вийти з клубу, – сказав я, дивлячись на високий комірець Ориної чорної сукні. – Повернувшись від Препаратора, я візьмуся за вашого кривдника… І глиняний бовван мені в цьому ділі не помічник.

Вона мовчала.

– Сподіваюсь, ви не сумніваєтеся, що я повернусь дуже скоро? Сподіваюсь, ви дочекаєтесь?

– Будьте ви прокляті, Хорте, – сказала Ора хрипло. – Нехай буде проклятий день, коли я вас зустріла… Ви завдаєте самих клопотів. Що мені робити тепер – сидіти склавши руки і чекати… Знаючи, що таке Препаратор і які його можливості…

– Але ж у мене Кара, – сказав я м’яко. – Та й сам я, треба сказати, надступеневий…

– Март зі Гороф теж був надступеневим, – сказала Ора гірко. – А проте його розпластали як жабку.

– Ви в мене не вірите, Оро? – спитав я. – Ви мені не довіряєте?

Вона ніяково взяла мене за руку. Потримала, стискаючи мою долоню жорсткими, холодними пальцями. Випустила; відштовхнула різко, навіть грубо:

– Якби у вас була сова, Хорте… Я побажала б їй здоров’я.

* * *

У прохолодному склепінчастому льосі було зовсім темно. Майже весь простір кімнати займав величезний стіл з нерівною поверхнею, у дальньому кутку була парчева портьєра, два крісла, в одному з них сидів згорбившись немолодий маг. Побачений нічним зором, він не мав шансів мені сподобатись.

– Пане зі Таборе? Як ся має ваша сова?

– Сова поживає прекрасно, дякую вам, – сказав я механічно.

Маг кивнув:

– Моє ім’я Лот зі Коршак, і я готовий відправити вас хоч до Мармурової Печери, хоч сові під гузку…

– Сові під гузку ми не домовлялись, – повідомив я холодно.

Усі ці манери добродушного боцмана були вміло відрепетирувані. Напевно, саме такий стиль поведінки має викликати довіру в добродіїв, що зважились на проекційну подорож; можливо, в мене, коли я викрив трюк, теж народилася б така довіра – якби перший погляд мій на Лота зі Коршака впав при денному світлі, а не в зрадницькій темряві.

Коршак помітив моє приховане роздратування. Й одразу ж перемінив тактику: його простацький тон змінився підкреслено коректним:

– Пане зі Таборе, перед вами Велика Проекція вашого Шляху. Ось мала проекція, – простеживши за спрямуванням його пальця, я побачив скляну скриньку на краю столу, а в ній – великого мураха.

– Це – Хорт зі Табор, – короткий палець Коршака постукав по віку скриньки. – Щойно ви будете готові почати подорож, цей маленький пан вирушить у дорогу. Поки він терпітиме мінливість дороги, ви зможете відпочивати в будь-якому з цих крісел… Коли Шлях буде завершено, ви за моєю командою встанете і пройдете за портьєру. Поки там нічого нема, – він недбало відтягнув край парчі, демонструючи сховану за нею камінну стіну.

Я придивився.

Уся поверхня столу була нічим іншим, як картою. Піднімались невисокі пагорки, склом поблискували річки. На дальньому кінці столу вгадувалося щось на кшталт невеликого мурашника – моя ціль, Мармурові Печери, кінцевий пункт, куди вирушить зараз мурах, що має моє ім’я…

Я уважніше подивився на старшого Коршака – здається, він не був надступеневим. Перший ступінь, не більше. Добре ж він улаштувався…

– Наша родина ось уже багато поколінь займається дорожньою магією, – зі стримуваною гордістю сказав молодий Коршак за моєю спиною. – Те, що ви бачите, – результат багаторічних зусиль, реалізація секретів, які передаються з покоління в покоління… Уся система дорожніх замовлянь – досягнення родини Коршаків!

Дурник, подумав я. Твої прадіди вирішили за тебе, що ти робитимеш; а якби ти захотів стати, приміром, художником? Або воїном, га?

– Пане зі Таборе, – вагомо сказав старший Коршак. – Весь час, поки проекція буде в дорозі, вам треба бути невідступно – тут. Ніщо не дозволить вам відійти з проекційного простору, зрозуміло? Тому потурбуйтеся заздалегідь, щоб справити всі природні потреби…

– Я хвилину як із нужника, – сказав я проникливо. – І цілковито готовий. Починайте.

* * *

Здавалося б, просидіти в кріслі годину – що може бути простішого? Та де там. Весь час доводилось боротися із собою – стримувати нервове напруження, старатися, щоб пальці не барабанили, повіки не дрижали, зуби не стукали.

Мурах, що мав моє ім’я, просувався по тонкій, як волосинка, дорозі – затримуючись на роздоріжжях, але завжди вибираючи правильний напрям.

Очі сльозилися. Вряди-годи доводилося діставати хусточку й прикладати до повік.

Над столом стояв, піднявши руки, Коршак-старший. Дарма я вважав його дармоїдом, що живе коштом багатого спадку; по обличчю мага першого ступеня бігли, обганяючи одна одну, каламутні крапельки поту. Жовта блискуча куля завбільшки з кулак – проекція Сонця – з дикою швидкістю крутилася навколо столу, для мураха змінювались ніч і день, але він не спочивав, він ішов, щохвилини наближаючи мене до Мармурових Печер.

Я притискав до грудей своє майно – муляж із Карою, мішечок із самоцвітами й клітку з сабаєю.

Миготіли, змінюючи одне одного, жовте світло й цілковита темрява. Мурах поспішав. Усякий новий «світанок» заставав його на новому місці; до умовного «мурашника» лишалося менше третини шляху.

Чим зустріне мене Ондра Голий Шпиль?

Невже він – Препаратор?

Мурах утомився. Рухався все повільніше й повільніше, інколи й зовсім завмирав; старший Коршак закусив губу від напруги.

Намагаючись відволіктись, я став думати про інше – і раптом зрозумів з усією виразністю, що хазяїн готелю, з якого я так знущався сьогодні вранці, зовсім не обманював мене. Це я помилився в розрахунках. Та срібна монетка входила в плату за два номери.

Значить, він не брехав мені. Срібна монетка приросла до його лоба, без магічної допомоги відірвати її не варто й намагатись. Таким чином я хотів назавжди віднадити його від обману…

А він і не брехав зовсім.

Я вмився потом.

Я навіть зробив спробу встати – та враз одумався.

Пізно. Я вже на підході до Мармурових Печер. Мене вже давно нема в цьому місті, в цій кімнаті… Нас із Орою розділяють довгі дні дороги…

Мурах, ледь переставляючи ноги, ступив на поріг мурашника.

Коршак вище підняв руки:

– Па-а… не-е… – вимовив над силу. – Ви при-ибу… ли… Уперед!

Парчева занавіска розчахнулась, підхоплена поривом вітру.

І досі притискаючи до грудей свої скарби, я ступив уперед…

І сторчма покотився з некрутого, та дуже кам’янистого схилу.

* * *

«Магічна етика – система норм моральної поведінки магів, їхніх обов’язків щодо магічної спільноти й один щодо одного. Найвищим критерієм магічної етики є ставлення мага до власної магічної гідності. Усяке діяння чи намір, який принижує мага у власних очах, є неетичним…

Принука мага будь-якого ступеня до будь-якої дії є неетичною.

Прохання про допомогу, звернене одним магом до іншого мага й не підкріплене угодою (тобто прохання про безкорисливе діяння на користь прохача) є неетичним».

* * *

Треба б половину грошей зажадати назад, думав я втомлено. А якби тут була прірва?

Моє праве плече все ще дуже боліло.

Я сидів на товстому шарі коричнювато-зеленого моху. Мене знобило – та не від холоду; місце виявилось дуже нездорове. Ніби багато років тому тут рився велетенський кріт, копав, почуваючи до своєї роботи величезну огиду, а потім здохнув, проклинаючи все на світі, і, гниючи, труп його рік у рік наповнював повітря міазмами…

Не так давно я був певен, що в околицях Мармурових Печер обов’язково знайдуться якісь поселення, якісь місцеві мешканці; певність спершу перетворилася на надію, а потім і зовсім розтанула. Ні птахів, ні звірів, ні навіть цвіркунів не було ні видно, ні чутно. Поодинокі дерева з кривими розкаряченими гілками подобали на застиглі нажахані статуї; низький шар неохайних хмар не лишав жодного шансу побачити сонце. Півгодини тому – півгодини справжнього часу! – я ще сидів у просторому коршаківському підвалі. А три години тому знущався з хазяїна готелю, який, може бути, за весь свій довгий вік нікого не обдурив і не обрахував – навіть на мідяник…

Скрипнувши зубами, я встав. Забиті місця й садна боліли й стогнали, однак я, в принципі, готовий був іти – якби знав куди.

Покректавши, я всівся знову. Виробив побігайка – очі на двох ниточках і маслакуваті довгі ноги. Слабким копнячком надав шпигунові прискорення – уперед, і по колу, і знову вперед…

Потім ліг на спину, заплющив очі й став дивитись.

Побігайко гнав підстрибом, і через те зображення підстрибувало теж. Ні слідів людського житла, ні деталі краєвиду, за яку можна було б зачепитися оком; навколо простирались володіння того ж таки здохлого крота – ями, вибоїни, мох, камені, поодинокі дерева, яким, здавалось, дай рот – кричатимуть від жаху. Я велів моєму спостережнику взяти правіше й обійти мене широким колом; шпигун послухався, круто звернув – і раптом зникнув.

Я сів. Мене мовби вдарили по очах; у тому, що побігайко загинув насильницькою смертю, сумнівів не було.

Я розчохлив Кару. Складність полягала в тому, що для виготовлення нового побігайка мені потрібні були обидві руки, а глиняний бовван, що давав почуття відносної безпеки, маніпуляціям дуже заважав.

Новий шпигун був менший, для захисту забарвлений під колір моху і замість двох цибатих ніг мав шість, зате коротких. Я спрямував його просто на місце загибелі його попередника.

Цього разу очима шпигуна мені вдалось розгледіти чорний отвір у землі, невеликий, прикритий довгими пасмами трави; того, хто погубив другого побігайка слідом за першим, побачити знов не вдалось.

Третього шпигуна я робити не став. Піднявся, закинув за плечі дорожню сумку (кут сталевої клітки боляче вдавився в спину), лівою рукою зручніше перехопив глиняний муляж і попрямував загиблим побігайкам услід.

Гілки покривлених дерев зашелестіли значущо й зловісно, і це було тим більш цікаво, що ні вітерця, ні подиху в природі не було чути. Коли це показався туман, виплив і став згущатися з неприродною швидкістю. Хай би ким був мешканець цього кротячого царства – а я сподівався, що це все-таки Ондра Голий Шпиль, – та зустріч із ним от-от мала відбутись.

Не встиг я пройти й двадцяти кроків, як назустріч мені з туману вийшов убивця.

Зовні він схожий був на дитячий м’яч, завислий над землею на рівні моїх очей. Крізь щільну зеленувату шкірку просвічувало замовляння-кат; у мене перехопило подих. Ніколи ще мені не доводилося стикатися з таким недвозначним, простим і жорстоким бажанням убивати. Досі навіть найлютіші мої вороги не опускались до такого…

Стримуючи дрож, я підняв руку з глиняним бовваном. Ніби демонструючи його зеленій кулі – хоча замовляння нічого не могло бачити й ні на що не бажало дивитись.

Воно було простим, як сокира. І таким же нещадним.

Спалах! Я не втримався на ногах і сів.

Якийсь час зелена куля й досі висіла над моєю головою. Потім луснула – ніби в зеленій плоті на мить розкрився червоний рот…

І нічого не сталось. Тільки специфічний запах – чи то цвітіння, чи то гниття.

Не думаючи, що роблю, я приклав глиняного боввана до сухих губів. Поцілував потворну голову.

Розв’язка наближалась, та квапити її було не слід. Мене знайшли, мене захотіли вбити, та не змогли; що буде далі?

Далі дуже довго не було нічого.

Туман розвіявся так само швидко, як і перед тим згустився. Я бродив по горбах, розшукуючи побачений побігайком чорний отвір у землі. Я присідав відпочити, прислухався, чекав; я виробив, нарешті, ще одного шпигуна, і той безкарно ганяв по околицях доти, доки не скінчилася вкладена в нього енергія.

Господаря пагорбів ніби драконом злизало.

Невже принцип пониженої вразливості обернув замовляння-вбивцю проти свого ж творця? Невже Ондра Голий Шпиль лежить тепер, уражений власним заклинанням, десь у підземеллі, і мені ніколи не дізнатись, чи був він Препаратором?

А що як зовсім не Ондра підіслав мені вбивцю, може, зовсім інший маг змостив собі кубельце під пагорбами, і я ніколи не дізнаюсь, хто ж це був?!

Час ішов, невидиме сонце спускалося, а я вагався між полегшенням і розчаруванням. Що коли мешканець Мармурової Печери просто зачаївся й чекає, коли я піду?

Дві події сталися водночас. У запалих сутінках я побачив нарешті вхід під землю – у ту саму секунду бура трава переді мною розсунулась, і в утвореній дірці з’явилась тваринка, схожа на моїх побігайків, із тією тільки відмінністю, що крім очей та ніг у неї був ще й рот.

Отже, будемо розмовляти.

Тваринка зупинилася переді мною. Очі в неї були круглі, мерехтливі, без усякого виразу. Крижані кульки на жорстких вірьовочках.

Беззубий рот відкрився.

– Чого треба? – хрипло донеслось просто з тваринчиної горлянки. – Навіщо прийшов, чого треба?

Доречне питання.

Правою рукою я зняв з пояса мішечок із камінчиками. З певним зусиллям розв’язав поворозку; тваринчині очі на ниточках безцеремонно лізли мені під руку.

– Ти знаєш, що це? – суворо спитав я, коли вміст мішечка зробився приступним для ока.

Тваринка мовчала. Одне її мерехтливе око втупилось на самоцвіти, друге повернулось до мене й пильно мене вивчало.

– Назвися, – донеслося з роззявленої горлянки.

– Я Хорт зі Табор, – сказав я повагом. – А це – Кореневе замовляння Кари, і поки я маю його в руках, усяка агресія проти мене вилізає рогом самому агресору. Це ти вже зрозумів?

Тваринка мовчала.

– Кореневий Захист допоміг тобі проти тобою ж створеного ката, та проти Кари й він безсилий. Це зрозуміло?

Тваринка мовчала.

– У тебе є шанс швидко довести мені, що ти й творець оцих камінчиків – не одна й та сама особа. Якщо не доведеш, якщо ти і є той мерзотник, який викрадає людей і ріже їхні душі, мов жабок, тоді я вишкребу тебе з-під землі й покараю. Зрозуміло?

Тваринка витріщалася на мене, то закриваючи, то знов роззявляючи рот. Мені почувся солодкуватий запах з її горлянки; гра уяви. Створіння надступеневого мага нічим не пахло й пахнути не могло.

– Звідки ти знаєш мене? – нарешті спитав Ондра; я стримав зітхання полегшення. Це був він, той, кого я шукав; це був Голий Шпиль.

– Не важливо, – сказав я, закріпляючи перемогу. – Я знаю про тебе задосить. Але щоб покарати тебе, вистачить і самого тільки підлого нападу на мирного подорожанина. Заклинання-кат давно визнано зброєю мерзотників і боягузів!

– У кого ти на службі? – донеслося з тваринчиної горлянки.

Я скинув голову:

– Зроду не служив нікому і не збираюся служити!

– Забирайся, – запропонувала тваринка.

Я підніс глиняний муляж просто до льодистих очей на ниточках:

– Бачиш? Зараз я прийду до тебе під землю. Із цим. Ти не в змозі мені перешкодити.

– Забирайся! – гаркнула тваринка зовсім уже безкомпромісно. Мох перед дірою в землі заворушився; я прикусив язика.

Ондра Голий Шпиль був неприємною, позбавленою фантазії людиною. Із-під землі, подібно до весняних квітів, лізли, звиваючись, залізні гачки, зазубрені леза, покривлені вістря. Лізли, решіткою перекриваючи вхід.

– Безглуздо, – повідомив я м’яко. – Я все одно до тебе доберуся, Препараторе. Побережи сили. Згадай те приємне, що було в твоєму житті… Може, ти любив когось? Пташинку? Рибку? Га, Ондро? Розслабся й постарайся змиритися з неминучим, адже я вже йду…

І я здійняв над головою глиняну ляльку – ніби мати, що вперше явила немовля ясним очам татуся; я й справді мав тепер ейфорійний захват. Усі сильні почуття, раніше мною відчуті, були нічим проти цього п’янкого відчуття – я мав владу над тим, хто сильніший за мене. Я мав у руках його життя і смерть. Я вступав у його житло носієм справедливості, відплати, Кари.

Недбалим щигликом я проробив у залізній загороді нерівну, з оплавленими краями діру:

– Лякатимеш мене, Ондро? Адже я по твою сову прийшов, я довго шукав тебе, препараторе… Я йду!

І, пригнувшись, заліз у діру.

Якщо кротячий хід під землею має якийсь інакший вигляд – що ж, я нічого тоді не розумію в кротах. Щоправда, той, що торував тут дорогу, був заввишки трохи більший за мене – великий кріт. І старанний – стінки були гладкі, неначе відшліфовані, навіть повисле зі стелі коріння мало доглянутий, майже затишний вигляд, непогану місцинку опорядив собі пан Голий Шпиль…

– Ти готовий, Ондро? Ти вже вибрав, як тобі помирати? Я не збираюся мучити тебе надто довго… А покаявшись, і зо всім можеш заслужити миттєву смерть… Подумай. Час є… Але вже мало…

Хід круто пішов униз. Я ледь не полетів у чорну яму, точніше, в буру, тому що світло, що падало ззовні, залишилось далеко позаду, і мій нічний зір уступив у повну силу.

Залізні сходи на прямовисній стіні.

– Так от, Ондро… Адже ти виручив мене, сам того не знаючи. Коли влаштував нещасний випадок князеві Дри… тобто ти зрозумів, про кого я. Ти дозволив мені заощадити Кару – адже я тільки один раз можу скористатися нею, і ця мить настала, нарешті…

Знов коридор. Розвилина – віялом в усі боки; я нарахував п’ять відгалужень.

– Думаєш збити мене з дороги?

І я зневажливо сплюнув. Грудочка слини зависла, зблискуючи, над самою землею, завмерла – і втягнулась, мов пушинка, в другий ліворуч коридор.

– Краще покайся, Ондро. Визнай, що викрадати людей проти їхньої волі, що спотворювати їхні душі – найтяжчий злочин. Ти погубив барона Ятера, батька мого кращого друга…

Я затнувся. Добре б кинути до ніг Ятера скривавлений клинок і сказати щось на кшталт: «Ось кров людини, яка вбила вашого…»

З якоїсь щілини вислизнула тваринка на зразок ховраха. Стала на задні лапи, уп’ялась очима-намистинками мені кудись понад бровами:

– Що тобі треба? Чого ти хочеш від мене? Я знати не знаю ніяких баронів, я в житті нікого не викрадав…

Я за інерцією зробив ще крок – і зупинився.

Чого ще чекати? Звичайно, перед обличчям неминучої розплати всі ми хитруємо, брешемо, викручуємося…

– Князя – так, я заморочив! – продовжував ховрах. – Тому що якби я його не заморочив, він би мене зрадив. Якби я не вбив його першим, він убив би мене…

– Ондро, – сказав я проникливо. – Що у вас вийшло з князем – не мій клопіт, я не за князя мститися прийшов… Але чому тоді, на прийомі цьому розтриклятому, чому ти здригнувся, коли камінчики побачив? Га?

– Дурень, – сказав ховрах, і досі дивлячись мені в брови. – Сам не знаєш, яку гидь із собою тягаєш. Чуже око, чужа воля в камінчиках сидять, якщо не чуєш цього – бовдур… А ще надступеневий…

Я стиснув зуби. Насолодне передчуття ось-ось готове було покинути мене. Власне, воно вже мене покидало, залишаючи роздратування й злість.

– Ондро, – сказав я. – Якщо ти не Препаратор – доведи. Вийди до мене, покажи, що не боїшся.

Ховрах ширше роззявив рота; виявилося, він сміється. Видовище вийшло страшнувате.

– Ти… месник, совою в тім’ячко дзьобаний. Я вийду, а ти своєму боввану шийку переломиш? Ба ні. Печера велика. Шукай…

І ховрах, дивно закашлявшись, зник у тій самій щілині.

* * *

«…Клопоти про буряк і баклажани, про ремонт водогонів, про здоров’я овець не влаштовували мене… Мій перший ступінь, такий рідкий серед призначених магів, вимагав більшого. Я вирішив зробити своїм ремеслом інформацію, хоч мене й попереджали, що з усіх магічних субстанцій ця – найнебезпечніша й найнепередбачуваніша…

Я витратив тридцять років на напружені шукання. Я й моя родина жили бідно, майже надголодь… Але успіх, якого я досягнув, вартий потраченого життя.

Я зробив це! Мій записник – такий маленький, що легко вміщається в нагрудній торбинці для документів, – діє за принципом легендарної сабаї…

Насправді в ній записані всього три імені – моєї дружини й моїх двох дочок. Імена й певні відомості; як я радів, коли в день народження моєї молодшої дочки запис про вік перемінився, приходячи у відповідність із новою дійсністю! А в день весілля моєї старшої дочки слово «незам.» змінилось на «заміж.»… Хай збоку це здається смішним, але ж річ не в масштабах! Річ у принципі! Я, людина, призначений маг, своїм трудом створив річ, подібну до сабаї! Хто з уроджених магів може цим похвалитись?!

Цікава деталь: коли я стою поряд зі своєю дружиною, запис у моїй книжці каже: «Сона Вітер, 48 років, заміж. за Подаром Вітером, призн. магом 1-го ст.». Коли я відходжу на десять кроків, запис має вигляд «Сона Вітер, 48 років, заміж. за Подаром Вітером». А коли я від’їжджаю кудись далеко, від запису залишається тільки «Сона Вітер, 48 років, заміж.», або зовсім «Сона Вітер, 48 років». Не знаю, чи притаманне сабаї це відчуття відстані? Чи це особливість моєї рукотворної сабайки?»

* * *

Якби я знав зарані, що за вирва ця Мармурова Печера, – тричі подумав би, перш ніж спускатись.

Я йшов не по кротячому лазу вже – по широчезній галереї, де могли б легко роз’їхатися дві навантажені повозки. Уздовж стін тяглися товсті, схожі на дохлих удавів канати – де-де провислі, де-де й зовсім розірвані. Хто й для якої потреби розвісив їх – я не намагався й відгадувати. Коли-не-коли траплялися білі людські черепи: їх, звичайно ж, розкладали спеціально, це було таке собі мистецтво – якнаймальовничіше розташувати серед каменів та сміття голови невідомих бідолах…

Через рівні проміжки шляху коридор розширявся не ймовірно, щоразу я із завмиранням серця стискав у руках Кару – і щоразу розчаровувався, бо нова зала, як і всі пройдені мною досі, була порожня, засмічена, покинута. Де-не-де збереглись колони, що підтримували склепіння, – мармурові або керамічні кахлі, що колись покривали їх, купами валялися біля їхнього підніжжя. Де-не-де можна було розі брати настінну мозаїку – рудувато-бурі квіти, коричневі людські фігурки, незнайомі мені літери.

У будь-якому лабіринті я з легкістю зумів би зорієнтуватись. Але тут були відстані, велетенські підземні перегони: Мармурова Печера виявилася завбільшки з невелике місто… або навіть велике. Я втомився; темні коридори тупо вели вперед і вперед, а нечисленні бокові стежки й східці перегороджені були старими завалами.

В одній залі – стіни її де-не-де зберегли криваво-червоний мармуровий покрив – був величезний бронзовий барельєф. Людину, зображену на ньому, я ніколи перше не бачив; чи був цей один магом або королем, або колишнім хазяїном Печери, чи була ще якась причина, за якою його зображення увічнили таким приголомшливим чином – я ніколи не дізнаюся. Із зали вели вгору широкі сходи, я пустився був по них, але знов наштовхнувся на завал; тоді я зрозумів, що не ступлю більше ні кроку, й опустився на сходинку, тільки й устигнувши змахнути з неї гострі камінні скалки. Ліва рука, що стискала глиняного боввана, отерпла, але я не міг сховати Кару назад у футляр. Я був ворог, що забрався в глиб чужої території. Я був у бою, і тому ні на секунду не міг знехтувати режим зниженої вразливості.

Сталеву клітку – непосильний тягар! – довелося кинути по дорозі, на щастя, сабая, будучи заткнута за пояс, не робила спроб утекти. Тепер, тупо вивчаючи скалки рожевого мармуру на долівці, я подумав, що спати ні в якому разі не можна – якщо сабая втече, я ніколи не знайду її в цьому сплюндрованому підземному царстві. Інформація назавжди стане вільною – так вільні мерці…

Навпроти мене темніли квадратні арки – п’ять або шість. Що за ними? Знов коридор-галерея? Я вже знав, що з кожної зали ведуть два такі коридори, що вони йдуть паралельно й паралельно звертають, але користі від цього знання однаково не було жодної.

Тут, під землею, навіть протягу не було. Протяг дав би мені надію знайти вихід, та повітря тут було нерухоме, і дихалось важко.

Я витягнув сабаю з-за пояса. Погладив сліпу обкладинку, почуваючи в цю мить щось на кшталт ніжності; розгорнув, бездумно перебираючи тремтливі сторінки.

«Хорт зі Табор, позаступен. маг, зак. спадкоєм., старш. і єдин. син, родовий маєток в околицях нас. п. Ходовід, що знаход. в р-ні Трьох Пагорбів, майно оцін. як значне, спадковий член Клубу Кари, власник разов. заклин. Кари на терм. до 3 міс. Діти: нема»…

Я зітхнув. Навмання перегорнув сторінку.

«Ондра Одер, позаступен. маг, п’ятий син і незак. спадкоєм. Родовий маєток зруйнов. Предки винищ. Волод. Корен. закл. Захисту за правом сильн. Перебував на сл. у покійного кн. Дривегоціуса».

Я вип’яв очі.

Чи не ти, люб’язна сабає, ще добу тому присягалась мені, що жодних відомостей про рід, місце перебування, предків шановного Ондри не існує в природі? Нібито Голого Шпиля в капусті знайшли, під парканом підібрали? Чи, опинившись у Мармуровій Печері, ти отримала доступ до додаткових джерел інформації?

Я погладив сторінку вільною рукою. Сторінка гидливо смикнулась.

Я не знаю гаразд – і ніхто, певно, не знає – звідки сабая черпає відомості. Можливо, вони розподілені в просторі, ці джерела, можливо, вони не такі вже абсолютні… Але, можливо, річ у мені? Можливо, сабая зглянулась на мою ціка вість і відповідає на багато разів поставлене запитання?

Я тут ніколи не дізнаюсь правди, подумав я, роздивляючись прості, без віньєток і прикрас, сторінки. Я не дізнаюся, звідки взялася сабая, книга, яку ніхто не писав. Я не дізнаюсь, чи чує вона людську мову, чи розуміє, і чи здатна свідомо відповідати на наші прохання. Я не дізнаюсь, річ вона чи жива істота…

Ти допомогла мені, сабає.

Ось ти який, виявляється, Ондро Одере на прізвисько Голий Шпиль. Родовий маєток зруйновано, предків винищено. І Захист твій дістався тобі за найуніверсальнішим правом – правом сильного…

– Що це у тебе? – прошелестіло над моєю головою. Я ледве втримався, щоб не здригнутись; долоня, що стискала Кару, напружилась.

– Це сабая, – сказав я не озираючись. – Звичайнісінька сабая.

– Он воно що, – сказав безплотний голос.

– Так-так, – озвався я недбало. – Тільки тобі це навряд чи допоможе.

Голос хихикнув:

– Хлопче… подумай головою. Скільки тобі залишилось володіти твоєю разовою Карою? Тут, у тунелях, можна бродити і рік, і два…

Я різко підняв голову. Мені здалося, що в одній з прямокутних арок майнула чиясь тінь.

– Не перебільшуй, Ондро. Коли твої коридори наповняться побігайками, слідачами, наглядалками й іншою дрібнотою…

– Надовго тебе не стане, – серйозно сказав голос. – Ти скоро зостанешся зовсім без сил. Тут, під землею, вони майже не відновлюються… Перевір.

Уже відчуваючи, як бридко липне до спини сорочка, я розсміявся:

– Не трать слів, Ондро. Вийди – поговоримо… Про те, наприклад, хто вигубив твоїх родичів. І у кого ти відібрав Захист – за правом, бач, сильного…

– Захист не можна відібрати, – сказав голос після паузи. – На те він і Захист… Але коли двоє оспорюють Кореневе замовляння – перемагає найсильніший. Чи не так?

В останньому питанні мені почулась погроза.

Хотілося їсти. Хотілося пити. Хотілося на денне світло – жовто-коричневе бачення світу сприяє депресії…

– Якщо хочеш, я розповім тобі, – сказав голос майже невиразно. – У мене ніколи не було таких удячних слухачів. Ніколи до мене не підходили так близько – я всіх убивав, не питаючи, як звати…

Почувся звук, який із певною натяжкою можна було вважати сміхом.

– Покажися, – запропонував я.

– Ні, – заперечив голос. – Ти хочеш убити мене. Я можу тільки ховатись… і я матиму успіх, парубче. Діждуся, поки вийде час твоєї Кари, і тоді вб’ю і тебе теж. Разом із секретами, які ти зараз дізнаєшся…

– Потрібні мені твої секрети, – сказав я зло.

– Не важливо, – м’яко заперечив голос. – Геть не важливо, потрібні вони тобі чи ні.

* * *

У його прадіда було двоє синів – обидва надступеневі маги. Обидва претендували на спадок – замок, титул і Кореневе замовляння Захисту.

Під захистом Кореневого замовляння прадід жив довго й щасливо. І помер від старості у віці ста одного року – до того часу двоє його синів були далеко не молоді, і кожний був провідником численного клану – сини й дочки, зяті, онуки, внучки, правнуки…

Поки патріарх був живий, обидва клани перебували в стані партизанської війни. Весь час із кимось траплялись нещастя – то перекидалась карета, то валився на голову, не знати звідки взявшись, камінь; дехто з родичів зникав безслідно. Ранні спогади Ондри повні були злобних похоронів, нічних раптових тривог – і страху, страху, страху.

Ондра пам’ятав, як п’ятирічним шмаркачем він при йшов з намови дядьків до покоїв «старого дідуся» і тонким невинним голосом поцікавився: «Діду, і коли ж це ти здохнеш?»

«Після тебе, внучку», – ласкаво відповів патріарх.

Але ніхто не вічний, і старий помилився. Власник Захисту, який ніколи не знімав з голови жовтого обруча, він усе-таки вліг домаганням кістлявої незгідливої пані. Отоді й почалось найцікавіше, тому що Кореневе замовляння, виявляється, не дається в руки нікому, крім єдиного спадкоємця…

Клани зітнулись, і жоден із них не міг здобути остаточної перемоги. Терези фортуни коливались; запанувавши в батьківському замку, тимчасовий фаворит долі перетворював ворожу родину – немагів, жінок і дітей – на кротів, і вони залишались підземними тварями, поки хтось із магів їхнього клану не вдирався до замку, силою або хитрощами, і терези долі не коливалися знов. Тоді все ставало навпаки – переможці поселялися в замку, а переможені рили нори під городами місцевих селян…

Весь цей час непохований труп патріарха лежав на столі в бенкетній залі, і жовтий обруч був і досі при нім. Спадщина не давалась братам у руки – чекала, поки війні кланів настане кінець.

Ондра провів під землею роки – з п’яти до семи, з десяти до дванадцяти і з чотирнадцяти до п’ятнадцяти. П’ятнадцяти років він знайшов у собі сили самостійно перейти зі шкури крота в людську подобу. Рідковолосий, дуже високий і худий, з ненавистю до всього світу підліток першим з ворогувальників зрозумів, що союзників у війні за спадок нема й бути не може.

Клани тим часом добряче поріділи. Тобто, звичайно, кроти плодилися й під землею, та народжені кротятами ніколи не перетворювались на людей; до моменту, коли Ондра зробив свій вибір, між живими лишалися троє його двою рідних братів, дядько – той самий, що колись запропонував п’ятирічному малюкові ввійти до спальні до дідуся з не скромним питанням, – і якась чи то кузина, чи то зведена сестра, з якою Ондра мав свій перший любовний досвід – у кротячій подобі, у норі під землею.

З протилежної сторони живі були п’ятеро чоловіків, у чиїй спорідненості Ондра не став розбиратись.

За два роки по тому Ондра був уже єдиним нащадком свого прадіда, єдиним живим і повнолітнім нащадком чоловічої статі. І, увійшовши до бенкетної зали, він легко зняв із прадідусевого черепа заповітний жовтий обруч і став власником Кореневого замовляння Захисту – а значить, переможцем на віки вічні…

Інших родичів, що залишилися до того часу серед живих – жінок і дітей, – він без вагання перетворив на кротів. Назавжди. І сів на високому кріслі прадіда.

Йому було сімнадцять років. Життя тільки починалось.

Дуже скоро він зрозумів, що жити в замку, де на бенкетному столі дванадцять років лежав непохований труп, де всі околиці пориті кротячими ходами, йому не подобається, – і пустився в подорож.

Його боялись; зі свого досвіду він знав, що той, хто викликає страх, завжди має перевіряти, чи, бува, нема в його келеху з вином розчиненої отрути. Він сахався від будь-якої тіні – йому всюди ввижались персонажі з дитинства, наймані вбивці зі стилетами; те, що Захист був при ньому, нітрохи не гамувало його що далі, то більший страх.

Він убивав слуг, які випадково підходили до нього зі спини.

Він убивав ос, які кружляли над його тарілкою.

Він убивав усіх, хто дивився на нього зі страхом. Йому намагалися мститись, та Захист був на сторожі.

Він розумів, що з усе вищої купи трупів треба якось вибиратись, але нічого не міг із собою вдіяти.

Тоді він зрозумів, що жити серед людей йому більше не доведеться, знайшов Мармурову Печеру й усамітнився там. Тут він жив довгі роки – підземні нори нагадували йому найкращі дні юності. Так, тоді він був кротом, але ще жива була мати, і молодша сестричка гралася з ним укупі…

Він сумував. Розважався, вдосконалюючись у магії; інколи читав. Мріяв дістати сабаю – тоді вся інформація світу прийшла б до нього під землю сама, без принуки.

Одного разу – не так давно – він вирішив, що цілком дозрів для людського товариства і що затворництву при йшов кінець. Він покинув печеру, надав собі більш-менш прийнятного вигляду й пустився шукати Справжнє Діло…

Колишня підозріливість давалася взнаки, але трупів, які позначали Ондрин шлях, стало значно менше. З літами він навчився тримати себе в руках; а що волосся на його черепі так і не прижилось, дуже скоро за ним закріпилося прізвисько Голий Шпиль…

Так, осягаючи світ, він дістався до Степового князівства й скоро дізнався, що в князя Дривегоціуса багато ворогів – і нема гідного захисту.

Жовтий обруч дозволяв Ондрі виробляти захисні замовляння будь-якої сили. Прийшовши до князя, Ондра взяв першого-ліпшого лакея, оповив його захисним коконом і запропонував Дривегоціусу зарубати бідолаху мечем.

Князь, ні секунди не сумніваючись, зняв зі стіни найважчу бойову сокиру. Лакей з переляку зомлів, але не дістав ні подряпинки, хоча князь і бив без усякої милості.

Безмежно задоволений Ондрою, Дривегоціус призначив йому королівську платню. Голий Шпиль убрався в шагрень та шовки, та в душі залишився кротеням, сином підземелля, якому за кожною портьєрою ввижався отруєний стилет.

Що тепліше й шанобливіше ставився до свого мага Дривегоціус, тим підозріливішим ставав Ондра. Князь пишався новим майстром захисту, а Ондра чекав підступу. Князь плескав Ондру по плечу, а той розважав, яким чином можна обдурити Захист. З усього виходило, що Кореневе замовляння можна обійти тільки за допомогою іншого Кореневого замовляння; такий збіг обставин був малоймовірним, але Ондра не був невразливим. Страхи його набирали сили.

На пору, коли князь повідомив Ондру про поїздку на королівський прийом, у нездоровому мозку майстра захисту жила повна певність, що Дривегоціус розробив хитрий план, щоб погубити його. Не сьогодні, то завтра Ондра чекав удару. Зовні лишався спокійним, але чекав у будь-яку секунду.

Обвал стався саме тоді, коли Дривегоціус постав перед сильним і небезпечним ворогом. Тобто коли Ондра був зосереджений на надійному захисті навколо княжої персони.

За спиною в нього показалася жінка, магиня незначного ступеня, з низкою кольорових каменів на шиї. Навколо каменів стояла хмара чужої волі; жінка дочекалась, поки Ондра обернеться, й усміхнулась йому так двозначно, що колишнє кротеня одразу зрозуміло: небезпека.

Ніякого плану в нього не було. Усе вийшло само собою – удала імпровізація; тримаючи захист навколо князя, Ондра мав можливість – ненадовго, ледь-ледь – підправити його світосприйняття.

Примарна образа. Спалах люті; двобій. Ондра не випадково нацькував князя на кращого в залі бійця; коли вістря меча засіло в Дривегоціуса в грудях, Ондра мимохідь устигнув подумати: що як це помилка? Якщо зовсім не князь загрожує йому? Що тоді?

З охопленої сум’яттям зали він зник – так, утім, учинило багато надступеневих магів з-поміж гостей. Він утік у свою Мармурову Печеру й присвятив довгі тижні пошукові відповіді на питання: плекав проти нього Дривегоціус підступні заміри чи ні? І хто була та пані з камінчиками? І що саме вона мала проти нього, Ондри, який і бачив її вперше?

Час, проведений у темряві, пішов йому на користь. Він заспокоївся; коли хвиля підозріливості вляглась, він допустив у свою свідомість думку про те, що, можливо, змова проти нього не була настільки всеохопною й страшною, як це здалося спочатку…

* * *

«Ви вирішили вступити до магічного клубу, але не знаєте, який із чинних клубів вибрати. Сподіваємось, наші нехитрі замітки допоможуть вам зробити вибір. Отже, на сьогодні для прийняття нових членів відкриті клуби: Вірних Сердець, Драко, Карнавалу, Кари, Книголюбів, Лялькарів, Меломанів, Мандрівників, Стрільців.

КЛУБ ВІРНИХ СЕРДЕЦЬ. Вступний внесок – сто золотих. Кожний із членів Клубу присягнувся на вірність: хто дружині, хто померлому другу, хто сові, хто собаці. Спілкування з подібними до себе допомагає додержувати присяги, не впадаючи в депресію.

Плюси: дуже демократичний Клуб. Малий вступний внесок, нема обмеження за ступенем, товариство порядних людей. Мінуси: дуже все це похмуро, друзі. До того ж, уступаючи до Клубу, ви матимете комусь присягнутись на вірність – а чи згодиться вам таке екстремальне ставлення до життя?

ДРАКО-КЛУБ. Вступний внесок – три тисячі золотих. Тільки вроджені маги. Обмеження за ступенем – тільки перший і вище. Члени клубу тримають драконів у неволі.

Плюси: надзвичайно престижний клуб. Спілкування з драконом (ви самі можете вибрати, заводити бойового, чи карликового, чи декоративного, чи ще якого-небудь) змінить ваше життя, так само як і ставлення до вас оточення. Ваш статус підскочить угору на три сходинки; крім того, дракон – ідеальний друг й охоронець.

Мінуси: ви вже самі все зрозуміли. Якщо ви призначений маг, якщо ваш ступінь – другий і нижче, вам нема про що турбуватись. Крім того, членство в Драко-клубі потребує значних фінансових затрат: ціни на яйця породистих драконів доходять до справді астрономічних сум! Перш ніж завести навіть найменшого дракончика, вам треба стати одноосібним власником просторого замку; споживання дорослим драконом величезної кількості м’яса й ще деякі фізіологічні особливості роблять його утримання клопітним, дорогим і небезпечним.

КЛУБ КАРНАВАЛУ. Вступний внесок – триста золотих. Обмеження за ступенем: тільки третій і вище. Члени клубу практикуються у виготовленні й примірянні екзотичних личин.

Плюси: не так дорого, не так утратно, зате задоволення – море. Якщо у вашій душі залишилось хоч щось від дитини – це клуб для вас; всякчасна атмосфера свята, розіграшу, містифікації; до речі, до клубу приймаються вроджені маги-підлітки від дванадцяти років. Вступіть із сином до Клубу Карнавалу – це подарує вам чимало позитивних емоцій і зміцнить духовну близькість поколінь.

Мінуси: точно кажучи, марнування часу. Доросла людина, яка до нестями конструює личини, здається в найкращому разі оригіналом. Якщо ви вважаєте себе серйозним – не розмінюйтесь на дурниці.

КЛУБ КАРИ. Вступний внесок – тисяча золотих. Обмеження за ступенем: від третього й вище. Члени Клубу розігрують разове Кореневе замовляння Кари – розіграші відбуваються щонайменше раз на півроку. Переможець отримує право на одноразове використання Кореневого Заклинання.

Плюси: використання Кореневого Заклинання – рідкісне щастя для будь-якого мага. Ставши переможцем розіграшу, ви дістаєте можливість жорстоко покарати будь-якого, найсильнішого ворога й не відповідати за його смерть ні перед сумлінням, ні перед законом. Сильно підвищує статус і позитивно впливає на самооцінку.

Мінуси: ви платите немаленький щомісячний внесок тільки за право бути присутнім на розіграші. Багато членів цього Клубу сидять у ньому роки, але так досі нічого й не виграли. Порахуйте членів Клубу (їх понад сто), розділіть їхню кількість на два, максимум три виграші на рік… Як довго вам доведеться чекати свого щастя?

КЛУБ КНИГОЛЮБІВ. Вступний внесок – двісті золотих. Члени Клубу збираються раз на два тижні, щоб поговорити про літературу.

Плюси: маленький внесок, нема обмеження за ступенем, товариство розумних і тонких співрозмовників, надзвичайно рідкісні книжки в тимчасове користування й цілком безкоштовно.

Мінуси: коли ви востаннє тримали в руках художній текст? Зважте: якщо ви не в змозі підтримувати бесіду про дві-три модні в цю мить книжки, краще до Клубу не потикатись. Висміють і виженуть з ганьбою.

КЛУБ ЛЯЛЬКАРІВ. Вступний внесок – тисяча золотих. Обмеження за ступенем – тільки другий і вище. Члени клубу виготовляють розумних ляльок (а також, хоч це й не афішується, перетворюють на ляльок живих і мертвих людей).

Плюси: оригінально. Естетично. Захопливо, величезний простір для творчості, блискучий тренінг для ваших магічних можливостей.

Мінуси: дуже жорстоко. Інколи на межі конфлікту з законом. Серед членів Клубу трапляються справжні маніяки – добре подумайте, чи буде вам комфортно в такій компанії?

КЛУБ МЕЛОМАНІВ. Вступний внесок – п’ятсот золотих. Обмеження за ступенем – третій і вище. Члени клубу займаються заклинаннями, уміщеними в умовно-матеріальний носій – музику.

Плюси: дуже красиво й захопливо. Якщо ви володієте яким-небудь музичним інструментом – це Клуб для вас; якщо не вмієте – за невелику додаткову плату вас навчать. Фантазія членів Клубу не знає меж: крім традиційних мелодій-затанцьовок і мелодій-присиплялок використовуються, наприклад, мелодії-прискромнялки для дівчат, що в звичайному стані скромністю не вирізняються…

Мінуси: якщо у вас нема музикального слуху або ви байдужі до музики, цей клуб не для вас.

КЛУБ МАНДРІВНИКІВ. Вступний внесок – чотириста золотих. Члени Клубу подорожують, не відриваючи заду від м’якого крісла.

Плюси: нема обмежень за ступенем. Якщо ви ліниві й полюбляєте комфорт, але водночас бажали б побачити далекі краї – цей Клуб підходить вам якнайкраще. За допомогою спеціальних замовлянь члени Клубу влаштовують віконця в просторі: ефект присутності разючий, плюс безпека, зручність і відносна дешевина.

Мінуси: якщо ви справді полюбляєте подорожувати, краще б вам назбирати грошей на натуральну або проекційну поїздку.

КЛУБ СТРІЛЬЦІВ. Вступний внесок – тисяча сто золотих. Обмеження за ступенем – третій і вище. Члени Клубу організують натуральні баталії на магічній, напівмагічній, замовленій та вільній від магії зброї.

Плюси: незабутні відчуття. Азарт, ігри для справжніх чоловіків; у буденному житті не так багато місця для бойової магії, а так хочеться відчути себе справжнім бійцем! Міцна чоловіча дружба, скинення негативних емоцій, найкраще застосування вашої агресивності – це Клуб Стрільців!

Мінуси: серед членів Клубу великий відсоток нещасних випадків зі смертельним кінцем…»

* * *

– Мені розплакатись? – спитав я похмуро. – З жалю?

Він не відповів.

Я переклав глиняного боввана з лівої руки в праву, потім назад; ми мовчали довго, дуже довго, і я навіть не думав ні про що – просто звикався з новим станом речей.

– Значить, камінчики не твої? – спитав я нарешті. – Не ти їх створив?

– Камінчики, – з огидою сказав Ондра. – Камінчики… На них чужа влада. Ти їх не привласниш.

– Я й не збираюсь їх привласнювати, – сказав я втомлено. – Я хочу знати, хто їх сотворив. Хто викрадав людей, вирізав кусники їхніх душ й оформляв у вигляді кулонів з очима й обличчями…

Я раптом подумав, що Препаратор, хай би ким він був, міг би позбавити Ондру підозр і страхів. Він розкрив би його душу, витягнув звідти хворобливу підозріливість, утиснув би її в агатовий камінчик з мордою сліпого крота… Й Ондра зажив би назовні, під сонцем, як годиться людині. З красивим кулоном на шиї.

– Слава сові, ти чесний зі мною, – сказав Ондра саркастично. – Інші завжди казали – або вдавали, – що їм бай дуже до мене. Ти єдиний одразу зізнався, що хочеш убити мене. Це тішить.

– Не радій так уже сильно, – пробурмотів я. – Адже я мушу покарати Препаратора… Але якщо ти не Препаратор…

– Хто тебе змусив? – перервав мене невидимий співрозмовник.

– Я обіцяв, – сказав я невпевнено. – Батько мого друга…

– То й що?

Я помовчав, розуміючи, що він має рацію. Справді: то й що?

– Я хотів покарати найсильнішого, найстрашнішого в світі злодія, – зізнався я чесно. – Якби мені вдалось це – я сам би став великим магом… можливо.

– «Можливо», – сварливо передражнив голос із темряви.

Було холодно.

Я витратив силу грошей, щоб дістатися до Мармурової Печери. Мені треба тепер повертатись – я поповзу, як повз по столу мураха, тільки цього разу в реальному світі і в зворотному напрямку. Довгий-довгий, важкий шлях – і знов усе спочатку. Час іде, термін дії мого замовляння спливає, а Препаратор знову вислизнув, і де шукати його цього ра зу – невідомо…

– Ось що, – сказав я над силу. – Я піду… дам тобі спокій. Сиди в своїй норі… тільки покажи мені, де вихід.

Мовчання.

– Ти оглухнув? – я підняв голос. – Сумну історію я вислухав, сльози витер, убивати тебе передумав. Покажи мені, де вихід, або я сам знайду…

– Шукай, – сказав невидимий Ондра.

– Ти не віриш мені? – спитав я тихше.

– Не вірю, – сказав Ондра. – Ти говорив правду, коли погрожував мені. А тепер ти брешеш.

– Ондро, – сказав я якомога переконливіше. – Ти недужий. Я не хочу твоєї смерті. Я нікому не розповім про цю твою Печеру… та й жодна людина при повному розумі сюди не полізе!

– Але ж ти поліз, – заперечив Ондра.

– А тепер хочу піти.

– Спробуй.

– Ти думаєш, я не зможу?! – я лютився все сильніше.

– То спробуй…

Я встав. Запаморочилося в голові; я смертельно втомився, я потребував відпочинку, і все сильніше – Ондра мав рацію – хотілося пити.

Навмисне гучно клацнувши пальцями, я зробив просто перед собою кришталеву чашу з прозорою водою. Випив до краплини; порожня чаша розтанула в повітрі.

– Як, ти сказав, тебе звати? – поцікавився Ондра.

– Хорт зі Табор.

– Ти попався, Хорте. Твоя помилка в тому, що ти прийшов до мене додому. Ти ввійшов сюди – я силою тебе не тягнув. Ти приніс із собою Кару, тому я не можу вбити тебе одразу. Але заморити, поводити по тунелях, поки твої сили не вичерпаються, поки не закінчиться термін дії Кари – це я можу…

– Тоді я тебе покараю! – гаркнув я.

– Поки ти не бачиш мене, твоя Кара безсила, – заперечив Ондра. – Ти будеш бродити й бродити, ми будемо розмовляти… це навіть краще, ніж я думав. Це чудова розвага, Хорте.

Я мовчав.

– А коли ти помреш, – мрійливо продовжував Ондра, – я візьму собі сабаю. Моє життя переміниться… Я нарешті почну справді жити. Читати книгу, яка ніколи мені не набридне…

Правою рукою я підтягнув до себе сабаю, яка за час Ондриної розповіді встигла сповзти з моїх колін. І подумав, що рано чи пізно я все-таки засну. І що сил моїх, які дозволяють обходитися під землею без води та їжі, вистачить надовго, але не назавжди.

Чорна шкіряна палітурка піддавалася неохоче. Що я хочу вичитати?

«Шпиль, Голий. Див. Ондра».

Я хмикнув. Сабая справді вдосконалюється – нові відомості з’являються одна за одною, на жаль, вони вже не потрібні…

Сторінки здригнулись, перевертаючись проти моєї волі.

«Шанталія, Ора. Призн. маг 3-го ст., нині покійн.».

Я сунувся вперед. Нічний зір підводив мене; рядки звивались черв’яками на гачку.

«Шанталія, Ора. Призн. маг 3-го ст., нині покійн.».

– Що це з тобою? – підозріливо спитав невидимий Ондра. Я підняв очі.

Коричнева печера, чорні діри тунелів, арки. Тонкі вапняні бурульки на зависокій для підземелля стелі. Чорна книга в моїх руках. Книга, яку ніхто не писав.

– Гей, що ти там вичитав?

Я мовчав. Надії на те, що очі підвели мене, більше не було; з темряви на мене дивився Ондра, і я сам дивився на себе збоку – сидить на холодному камені надступеневий маг Хорт зі Табор, у якого вже багато років нікого нема, нема кого оплакувати. Який щойно втратив випадкову супутницю, пішака, живе знаряддя, чужу, взагалі, жінку.

Мільйон років тому (початок цитати)

…Дуже тісно, квадратний метр потертих кахлів під ногами, квадратний метр облупленої стелі просто над головою, запасна вода в цинковому баку, маленьке дзеркало в бризках зубної пасти, у дзеркалі відбиваються два обличчя – одне проти другого, занадто…

Юля ривком сіла на постелі. Покліпала віями, проганяючи залишки страшного сну.

Сонце пробивалося крізь дірки в потертій шторі. Просто перед Юлиним лицем стирчав із розетки фумігатор, і синя ароматична пластинка, яка всю ніч виганяла з кімнати комарів, утратила свій колір, зробилася білястою.

Ні про що не думаючи, Юля простягнула руку й висмикнула хитрий прилад з розетки. Пластмаса була теплою.

На розкладачці, розкинувшись, спав без задніх Алік; простирадло, що вкривало його, майже повністю збилося на підлогу. На білій подушці Юлин син здавався майже арапченям: щоки набули бронзового відтінку, ніс лущився, коротке волосся вигоріло; навіть тепер, у чорно-білому варіанті, Алік дивно схожий був на батька…

Юля перевела погляд.

Стас спав на спині. Лице його було розслабленим і безтурботним; йому нічого не снилось.

Юля підібралася ближче.

Стас теж засмагнув; триденна небритість надавала йому схожості з кіношним розбійником. Від очей розбігались променями ледь помітні світлі зморщечки – катаючись під вітрилом, Стас нехтував темними окулярами…

– Стасику, – покликала Юля беззвучно.

Він усміхнувся вві сні. Значить, усе-таки щось сниться…

Чи наснилося щойно, оце тепер?

Наснилось, як він катається на своїй дошці з крильми бабки?

Наснилось, як його хвалять за успіхи Іра й Олексій?

Грошей лишилося зовсім мало… Вистачило б на таксі до вокзалу, а то доведеться зв’язуватися з автобусами, та ще й на спеці, та ще й з усіма речами…

– Юлько… – у півсні пробурмотів Стас.

І пригорнув її до себе.

– Тс… Алько ж тут…

– А як люди живуть усе життя в однокімнатних?

– Тс… Тс…

Його щетина колола, та неболяче.

– Юлько, та він спить… Заспокойся, ну що ти така ляклива, мов заєць…

…А як, справді, як живуть люди все життя в однокімнатних?…

– Юлечко, я тебе дуже кохаю…

– Стаську, я тебе обожнюю…

Була шоста година ранку. У коридорчику панував напівморок; Юля босоніж пробралась у ванну. У відповідь на несміливе питання, а чи є вода, кран тільки здивовано булькнув; Юля влізла до ванної, зачерпнула з бака бляшаним ковшем, шиплячи крізь зуби від холодної води, облилася, намилилася, облилася знову…

У кімнаті Стас будив Аліка. Син буркотів спросоння, Стас щось спокійно йому втовкмачував – і Алік перестав одбрикуватись, піднявся й натягнув шорти, і за п’ятнадцять хвилин вони разом вийшли з будинку – так рано, як ще ніколи не виходили…

Косе сонце перетворювало пустий парк. Самотній лебідь простягнув шию мало не впоперек доріжки – зголоднів за ніч, вимагав сніданку. Алік знайшов у кишені залишки печива і нарешті здійснив свою давню мрію – нагодував птаха.

Лебеді, що жили парою, меланхолійно чистили пір’я на острівці посеред озера.

Бабуся з червоною пов’язкою на рукаві була вже на робітному місці – і вона, і платан, і поліровані шишки на картоновому підносі…

Продавці сувенірів позіхали, стоячи над розібраними столиками.

На стоянці не було ще жодного автобуса. Жодна хмарка сизого диму не порушувала запаху цього ранку.

Останнього ранку їхнього щасливого життя.

* * *

Вони з Аліком сиділи під навісом і їли набридлі біляші. Потім Алік став канючити морозиво, та Юля так на нього подивилася, що він засмучено замовк.

На пірсі й під пірсом зібралось людей двадцять, переважно молодих парубків, міцних, засмаглих, – хто в надзвичайно маленьких плавках, хто, навпаки, в просторих шортах до колін. Олексій палив, присівши на камінь, поряд палила Іра, у своїх дзеркальних окулярах схожа на муху. Стас теж палив, дожидаючи своєї черги кататись, а Юля ж уже декілька місяців не бачила, щоб він палив… Усі троє жваво розмовляли, Алік ганяв по пляжу, знай пориваючись пристати до розмови, та Стас щоразу відправляв його під навіс, і правильно, нема чого дитині робити під полудневим сонцем…

Юля вважала, що Стасові під палючим сонцем теж нема чого робити, але на всі її припрошувальні жести чоловік відповідав відмовою. А вставати, тягтися через весь пляж до цієї галасливої компанії, переконувати в чомусь Стаса перед очима в Іри й Олексія в Юлі не було жодного бажання.

– Ма, я хочу пи-ити…

Вона відправила Аліка до кіоску по нехолодну (обов’язково нехолодну!) газовану воду.

Наскільки було б краще, якби ця липуча парочка взагалі не з’являлась на їхньому шляху. Наскільки було б краще, як би відпустку, таку коротку, можна було присвятити одне одному, без участі випадкових чужих людей, з якими вони, звичайно, обміняються телефонами… Але ніколи не подзвонять, і забудуть Іру з Олексієм за тиждень після повернення додому – так або приблизно так думала Юля, борючись із роздратуванням.

– Ма, я хочу купа-атись…

Вона підвелась, розім’яла затерплі ноги й рушила в напрямку до серфінгістів.

* * *

…Земля здригнулась. Слідом за малим камінчиком пішов зсув, стартувала, розбухаючи по дорозі, лавина. Гуркіт, валиться каміння, репають печеною картоплею, наче роти від крику, роззявляються тріщини, – і за кілька секунд пейзаж змінився до невпізнання. Не стало зеленого схилу, не стало річки, гора перейшла з місця на місце, а там, де вона була, залишилися пил, камінні скалки, попіл…

На круглому бетонованому танцмайданчику, де було багато малечі й з десяток старших хлопців-дівчат, де продавали повітряні кулі й видавали напрокат роликові ковзани, де Алік, розпалившись, стрибав у натовпі в такт кольоровим блималкам, – Юля сиділа на батьківській лавці, за чиїмись спинами, і всі її сили йшли на те, щоб у цьому гуркоті не видати ні звуку.

Обличчя в цій темряві однаково не роздивитись.

Тільки б іще одна пісня. Веселіша. Щоб Алькові не спало на думку прибігти навіщось до мами…

– …Ти розумієш, що після цих твоїх слів нічого в нас не може тривати? Що я ніколи не зможу переступити через ці твої слова? Що це кінець?

– Що я такого сказала?

(Не виправдуватись! Тільки не виправдуватись. Це… жалюгідно).

Що було б, якби весь цей парк, з його водоспадами, платанами, ялинами, магноліями, з єдиним деревом араукарією, замкненим у залізній клітці… Що якби весь цей парк в одну мить перевернувся корінням до сонця?

Нічого страшного не сталося б. Те, що відбувається тепер, – страшніше; просто цього ніхто не бачить. Навіть Алік поки не бачить – поки; те, що сталось, ще не накрило його, та неодмінно накриє – сьогодні, завтра… У кращому разі – за тиждень, коли вони повернуться додому…

Тріскіт ниток, які рвуться.

Треба звикати.

Гном повернувся. То й , у чиє існування Юля забороняла собі вірити; той, хто всього кілька разів за все їхнє зі Стасом життя натякнув про своє існування.

Напевно, так, до невпізнання, міняється схил гори після сходження лавини – де був ліс, залишилось каміння й вибоїни. Де було озеро… Трава… Нічого не залишилось, про йшла лавина, здатна змести з лиця землі не просто людську долю – три долі одразу, три мухи під мухобийкою, ущент, назавжди.

Людини, яку Юля знала дев’ять років, більше не існувало.

Землетрус, хоч би яким жахливим він був, можна передбачити. А головне – можна зрозуміти, що сталось. Звідки взявся цей жахливий ландшафт, чому земля вигоріла й розтріскалась, і куди поділися ліс і поле…

А те, що сталося з її чоловіком, не можна було ні зрозуміти, ні пояснити. Будинок, чиє ім’я було Стас, залишився на колишньому місці, і номер його, і фасад, і дах залишились колишніми, але той, хто стояв біля вікна і дивився на Юлю, відійшов у глиб кімнати. На його місці з’явилася з пітьми не знайома, страшна, незбагненна людина; злобний гном стояв біля вікна, прикипів до вікна, вріс у віконний отвір. Вона здогадувалася, що це назавжди, вона знала, що це назавжди, у неї не було сил більше себе обманювати.

Чому це сталося? Чому це сталося саме тепер?

– Ти сама винна, Юліє. Ти зробила це власноруч. Я чоловік і не стану терпіти такого ставлення до себе…

Господи, у них і раніше бували сварки. І приводи для цих сварок бували, і куди серйозніші; а те, що сталося вчора, не можна ніяк пояснити. Не було й найменшого приводу для сварки! На пустому місці…

– У присутності інших людей, моїх знайомих… Ти назвала мене, по суті, дурнем, засумнівалася в моєму відповідальному ставленні до синового здоров’я…

Звідки ця патетика? Ці канцелярські звороти, адже він ніколи так не говорив!

Вийшовши на пірс, вона сказала усміхаючись приблизно ось що: Стасе, не дуже розумно сидіти тут цілий день на осонні, ходімо поїмо, а то й Алік не обідав по-людськи…

Чи вона якось не так сказала?

Що вона сказала?! Якби вона промовчала, просиділа під тентом до вечора – можливо, гном пішов би геть? І нічого не трапилося б?

Хто виманив цього? Сонце? Переміна клімату? Дурна Іра, самозакоханий Олексій? Її, Юлині, необережні слова? Алікова хвороба?

Хто кликав його?!

Стрибала в такт музиці малеча. Блимали лампочки – зелені, жовті, червоні.

Що ж вона все-таки сказала? Напевно, й справді щось гостре… Чи ні?

…Гуркіт. Ні, небо поки що на місці. Усього лише нову пісню врубали.

Треба звикати.

Чому?! Чому ця жахлива метаморфоза… Чому не можна повернути назад її чоловіка, людину, яку вона любить?

Якщо вона завиє посеред дискотеки… Ні, тільки не це. Треба триматись. Вона не завиє, ні, більше того – зараз і сльози висохнуть. Їй ще вести Аліка додому, укладати його, брехати щось про тата, який поїхав у термінових справах, і до ранку лежати під простирадлом, прислухаючись до кроків на сходах, до руху дверної ручки…

Потім вони мовчки зберуть речі.

Потім вони повернуться додому, і по дорозі Алік усе зрозуміє…

Потім…

Кожна річ у її житті носить часточку Стаса – скільки часу мине, поки вона змінить усі речі? Витрясе, виб’є з тих, що лишились, тінь цієї людини?

Скільки часу мине, поки вона забуде його запах?

Людина, що стала її життям, тепер повільно відділяється. Повільно рветься шкіра, неквапливо лопаються нерви…

Осідає й тріскається каміння. Вичерпуються водоспади, висихають фонтани. Столітні платани валяться, їхні крони потопають у землі, а потворне коріння тягнеться до неба.

Із каламутної водойми стирчать лапи дохлих лебедів. Самі тільки чорні лапи.

Це кінець.

Гордість обернулась гординею, гідність – егоїзмом, сталість – істеричною впертістю, сила – жорстокістю, розум – безсердечністю, а любов…

Боже, якою бридкою потворою обернулась його любов.

Там, у тісному санвузлі, тут, на просторому бетонованому танцмайданчику…

І тут, у поїзді, який везе їх додому.

До їхньої з сином розореної домівки.

Нема кого спитати, за що й чому. Нема засобу, щоб висмикнути цього – злостивого гнома – зі споганеного ним вікна, вирвати, ніби прогнилий зуб, і дати можливість зміненій особистості Стаса – відновитись…

Якби це було можливим. Якби тільки…

Тонко дзвеніла ложка в пустій склянці. Юля витягнула ложку, поклала на подряпаний білий столик:

– Альчику… Можеш віднести провідникові склянки?

Син мовчав. Блідий, насуплений, сидів, забившись у кут, відчужено дивився в мутне віконце, за яким бігли, бігли назад стовпи, стовбури, чиїсь городи, знов стовбури, хвилі дротів…

Третє місце в їхньому купе стояло пусте. На четвертому їхав засмаглий дідок – повертався із санаторію.

– Альчику, – повторила Юля наполегливо, ніби від виконання її прохання залежало щось важливе. – Віднеси склянки, га?

– Що ж ти мами не слухаєшся? – не до речі втрутився дідок.

Алік похмуро глянув од вікна; Юля відвела очі. Він був схожий на батька, страшенно схожий. Тепер – особливо.

Як пояснити йому? Як те, що сталося, позначиться на його житті?

Що, коли одного разу з очей уже дорослого сина на Юлю гляне злобний гном?

І пізно буде що-небудь пояснювати. Однаково що розмовляти з чумою або благати про щось лавину.

Вона задумалася на секунду – та минула вже ціла година. За вікном вечоріє; Алік сидить, уп’явшись очима у власне відбиття, а дідок, утративши надію завести розмову, посопує собі на горішній полиці.

А друга полиця пуста.

Чудо стало чудовиськом. Час лізе, мов тісто з опари, та, на відміну від тіста, зібрати його й запхнути назад аж ніяк неможливо.

Десь на кінці нескінченного ланцюга з годин і хвилин залишилась колишня Стасова родина, його дружина, його дочка від першого шлюбу.

Стовпи. Стовбури. Дроти. Гін сутінків за вікном.

Якби повернути. Якби можна було…

Якби…

(кінець цитати)

Розділ п'ятий

Цікава геральдика:

Сірі сови на червоному тлі

Падав дощ. Для глибокої осені явище звичайнісіньке.

Я ввалився на поштову станцію, брудний, зловісний, зарослий чорною бородою; у полірованому сталевому щиті, який прикрашав камін, на мить відбилась моторошна пика – синє око тьмяне й начебто мертве, жовте – блискуче, зле й ненаситне.

– Хазяїне! Найкращу карету!

Якась ворушня праворуч і ліворуч. Невиразне бурмотіння; вищирившись, я виріс до стелі – не розрахував, ударився головою об сволок, та так, що від болю сяйнуло в очах.

– Коней не треба, я кажу! Найкращу карету, бовдуре, або пошкодуєш, що народився!

Усі, хто був у приміщенні, розповзалися хто куди. Під столи, під сходи, що вели на другий поверх; мені зробилося душно. Потираючи ґулю, ступив до дверей, опустився навпочіпки, вийшов… Уже за порогом повернув собі нормальний зріст.

Відтоді як коричнева темрява Мармурових Печер змінилася світлом дня, минуло два тижні. Два довгі, нестерпні, пусті тижні. Я міг би обернутися соколом, приміром, і покластись на силу крил, та при мені й досі була ця проклята Кара, та й камінчики-самоцвіти були теж при мені, адже їх не кинеш так просто…

Карету все-таки викотили. Це називається – найкраща?! Утім, доїде. До місця, де я зможу добути іншу, пристойнішу…

Голоблі дивилися в небо. Як дві простягнуті в очікуванні милості руки.

Ні, дорогі мої, милості не буде. Милості не буде нікому; я вже їду, панове, і вам не доведеться нарікати, що Хорт зі Табор дарма з’явився на світ. Так, панове; у моєму спустілому житті з’явився тепер новий смисл…

Місцеві жителі збіглися подивитись на мага, який збирався подорожувати в кареті – і без коня.

Що ж. Їм буде про що розповідати внучатам.

* * *

– …Хазяїне! Води, кислого молока, котлету на парі, хутко!

Ці такі самі. Уже несуть глек вина й соковиту відбивну; м’ясо разом із тарілкою летить в обличчя прислужникові:

– Я сказав, кислого молока! Я сказав, на парі!

Біганина.

Моя сабая дісталася Голому Шпилю. Не як викуп – як подарунок; інколи я шкодував про власну щедрість. Іноді – ні.

Я не взяв Ори з собою – щоб не наражати її на небезпеку; я залишив Ору саму, і вона загинула.

Хто був той ворог, заради якого вона вступила до Клубу Кари? Чи міг він скористатись тим, що вона залишилася сама?

Спокійно, сказав здоровий глузд. Ора могла отруїтись грибами. Могла впасти з мосту в річку. Могла, заґавившись, потрапити під колеса повозки, що летіла на шаленій швидкості… Ось моя ж карета без упряжки – як вона неслась по степових дорогах, як неслась, двох гусей задавила… А що як Ора?…

«Я жінка. Батько мій помер… Я маг третього ступеня. За мене нема кому заступитись».

Правда. Вона була слабка. Я залишив її саму.

На чисто вишкрябаному столі стояв уже глек з апетитним кисляком; я подивився на свої руки. Кожний ніготь – у рамці, мов траурне оголошення…

– Хазяїне… Рукомийник, рушник…

Вода була тепла. Підігріли, значить, побоялися гніву.

Я вимив руки три рази з милом.

Я вмився, змиваючи піт і пил, і сльози, між іншим, змиваючи теж – дві або три сльозинки вичавив з мене вогкий осінній вітер.

Гарненька дівчинка років п’ятнадцяти простягнула мені чистий полотняний рушник. В її очах був такий жах, що я швидко відвів погляд.

– Як тебе звати?

– Міла… – у хриплому шепоті не жах уже, а смертний відчай.

– Спасибі, Міло… Іди…

Невже Препаратор поквитався з Орою? Невже вона загрожувала чимось Препаратору?

Призначена магиня третього ступеня? Не смішіть мене. Хіба що пан Препаратор постарався спеціально, щоб дозолити мені…

Я поховав батька – сово, це святе. Похорону матері я навіть і не пам’ятаю… Так влаштований світ – весь час хтось умирає. Чому пан Препаратор вирішив, що я стану сумувати за Орою Шанталією?

Я залишив її саму.

Парова котлета була приготована без солі. Значить, щось-таки тутешній кухар знає.

Я підняв голову.

Корчма була порожня. У дальньому кутку стояли плече до плеча ті, кому бігти не було куди, – корчмар, чимось схожий на Марта зі Горофа, його худорлява дружина, хлопчик років дев’яти й дівчинка, та, що подавала мені рушник.

– Перепрошую, – сказав я над силу. – Я, здається, всіх тут розлякав… Чудова котлета, дякую…

І поклав на стіл п’ять золотих кружалець. Усі гроші, що в мене лишились.

Хазяїн мигнув. Хлопчик сховався за спину матері. Дівчинка втягнула голову в плечі – здається, вона не вірила мені. Не вірила, що людина з таким лицем може проявити добру волю.

Я закрив долонею жовте око. Сумно всміхнувся.

Дівчинка довгу секунду гляділа на мене, розкривши рота.

А потім перелякано всміхнулась у відповідь.

* * *

ЗАДАЧА № 400: Маг першого ступеня тратить однакову кількість сил на відбиття шести послідовних ударів ковальським молотом (замовляння «проти заліза») і на спокушення чотирьох сільських молодиць (замовляння кохання). Яка енергоємність кожного замовляння?

ЗАДАЧА № 401: Маг другого ступеня спокусив послідовно трьох сільських молодиць. Скільки ударів ковальським молотом (замовляння «проти заліза») він міг би відбити, витративши таку саму кількість магічних сил?

* * *

Місце було погане. Не раз і не два тут когось різали – напевно, розбійники; не дивно, що передня вісь луснула саме тут, на роздоріжжі. Поштовхом мене жбурнуло на стінку карети; екіпаж проїхав трохи за інерцією і став, завалившись на черево.

Виходити не хотілося. Знову йшов дощ.

Розбійники були знов-таки десь тут – загостривши слух, я міг розібрати їхнє сопіння та ворушню. Не до речі згадався Аггей з його матусею й горлорізами; а тоді ж вода була ще теплою. Ненавиджу осінь – усе так швидко міняється, і завжди на гірше.

Тоді поряд була Ора, сказав зрадницький внутрішній голос. Скрадливо сказав і, здається, співчутливо. Усе так швидко міняється, і не на краще, ні, не на краще.

Розбійники, здається, забрались. Це були нормальні, магобоязливі розбійники, вони не жили в околицях драконячого замку, ними не командував шалений маг-бастард…

Я був сам. Посеред осінньої дороги, посеред лісу – сам-один. І ніколи раніше це почуття так мене не обтяжувало.

Згадався Іл де Ятер – майже з роздратуванням. Якби мені зараз сказали, що більше ніколи в житті мені не судилося побачити друга дитинства – я не відчув би нічого. Тобто взагалі нічого. Ні жалю, ні радості. Ну й сова з ним, з Ілом.

Несвобода; я сплів пальці. Я жив вільготно і, ніде правди діти, нуднувато… Мене підділи й повісили на гачок. Цілком непомітно. Можливо, я й не зрозумів би, що відбулось, в усякому разі, не одразу зрозумів… якби Ора була жива. Можливо, ми залишилися б добрими знайомими. Можливо, обмінювалися б листами, інколи зустрічалися б у Клубі Кари за столиком. Виглядала б із віконця дерев’яна сова, відлічуючи години спокою й байдужості. Тому що справжня свобода байдужна. Вона припускає, що всі жінки в світі, і всі чоловіки в світі, і всі діти в світі однакові… Так, вони різняться кольором волосся й силою розуму, деякі можуть навіть викликати повагу, та будь-який з них, зникаючи навіки, нічим не образить свободу. І хмарка легкого жалю розсмокчеться за півгодини…

Чи ні? Можливо, якби залишилася Ора жива, все було б набагато гірше. Почуття втрати зітреться кінець кінцем, і я, можливо, звільнюся знову. А якби була Ора жива – вона дістала б владу наді мною, це смішно й ганебно – влада навіженої панянки над надступеневим магом…

У вікна карети тарабанив дощ. Треба було щось робити – зв’язувати заклинанням вісь, або йти пішки, або ще що-небудь… Але я сидів, опустивши обличчя в долоні.

Якби пан Препаратор задумав розкрити мене – що б він побачив?

Що для нього людина? Кристал із тисячею граней, чи дерево з тисячею гілок, чи місто? Чи гра? Чи ліс? Чи ще щось, чого навіть я, надступеневий маг, не можу ніяк уявити?

Виразно бачу, як, надрізавши мою душу, він акуратно піддів би на скальпель одну з головних моїх властивостей…

І невдовзі я, потовстілий і подобрілий, з кулоном на шиї, з дружиною на шиї, з гуртом діточок знов-таки на шиї, сів би за стіл писати мемуари, а дітки шепотілися б, прикладаючи палець до губів: цить, тато пише…

Або ні. Я з’їхав би з глузду і лежав би живим поліном до самої смерті. Тому що властивість, яка заважає мені погладшати, одружитися й завести діточок, – це властивість, кажучи словами Горофа, – моя «несуча стіна». Яку виламати – значить зруйнувати споруду, мою особистість, мене…

Я залишив її саму.

Нехай буде проклята наша зустріч! Я був сильний і вільний, мені і й на думку не спадало задуматись, чи правильно я живу, а чи не образив кого, а чи не через мене сталось те й оте…

А тепер я раб. Раб мертвої жінки, чужої жінки, напівзнайомої. Тому що варто мені заплющити очі – і стають перед очима поле, світанок, звіринка, що тікає від мене… Або баштан, жовті тіла динь, Ора із солом’яним волоссям, з губами в солодкому соку…

«Якби була у вас сова, я побажала б їй здоров’я».

Тарабанив дощ.

Я вперше задумався: а чи не покарати самого себе, вирішивши всі питання заразом?

* * *

– Пані Шанталія найняла карету саме в нашій конторі, – поважно сказав Коршак-молодший. – Певно, на неї справила враження якість наших послуг, і наше ставлення до клієнтів, і…

– Вона збиралась до Північної Столиці? – перебив я.

Юнак здивувався. Напевно, він мав якісь свої уявлення про наш із Орою зв’язок. Напевно, він подумав, що я палаю з ревнощів – недарма такий хмурний, недарма такий понурий, недарма перебиваю за кожним словом…

– Так. До столиці. Куди й прибула за два дні. Кучер стверджує, що пані Шанталія була задоволена і поїздкою, і заїжджим двором, і обслуговуванням…

– Значить, вона прибула до Північної Столиці за два дні після мого… від’їзду?

Юнак був терплячий. Підкреслено терплячий; це було частиною його фаху.

– Саме так. Ви відправились – і на світанку наступного дня відправилася пані Шанталія… До речі, чи не хотіли б ви залишити в нашій гостьовій книзі відгук про подорож? Адже дуже рідко панове, що подорожують проекційно, повертаються на початок свого шляху… Шкода, дуже шкода, що ви не замовили дороги назад.

Та й справді, подумав я. І згадав Ору: «Не треба замовляти дороги назад. Погана прикмета…»

Куди вже гірше.

Значить, я дізнався про Орину загибель майже відразу. «Нині покійн.», повідомила сабая, а Ора тим часом лежала, скривавлена, на землі…

З чого я взяв, що її вбили? Звідки ця картина – жінка в чорній сукні, з червоним від крові волоссям, у чорній калюжі?

– Чи не бажаєте, пане зі Таборе, скористатися послугами нашої контори для подорожі до столиці? – запитав Коршак-молодший.

– У мене більше нема грошей, – сказав я глухо.

* * *

Я ввійшов так тихо, що він не помітив мене. Стояв біля своєї конторки, щось підраховуючи, слинячи недогризок олівця; голова його обв’язана була шовковою хусткою, але я знав, що це не мігрень і тим більше не франтівство. Під хусткою ховалася срібна монетка, яку я приліпив йому на лоб. Давно. Цілу вічність тому. Ще жива була Ора…

Його небіж – а першим помічником у корчмаря був саме небіж – завмер у кутку, мов заворожена рептилією мишка.

– Хазяїне, – сказав я хрипло.

Б’юсь об заклад, він упізнав мій голос раніше, ніж озирнувся.

І тому озирнувся дуже повільно. Мертвою хваткою стиснув свій олівчик – ніби зброю, ніби він збирався оборонятись…

Я довго вирішував, чи варто повертатись до цього готелю. Саме тому, що мені не хотілося цієї сцени. Цього погляду не хотілось – ого, а в корчмаря є гідність, і він подивився мені в очі саме так, як я того заслуговував.

Як на нелюда, чия перевага в силі не робить його анітрохи шляхетнішим.

Звичайно, слід було оминути готель; ще не пізно й тепер – усміхнутися зневажливо, розвернутися, піти…

– Я співчуваю, – сказав я хрипло. – І перепрошую. Я помилився тоді… у підрахунках.

Він усе ще дивився. Бліде обличчя його потроху бралося червінню, а в очах стояв жах – ніби гримуча змія приповзла до нього, присягаючись у любові.

Я підійшов упритул.

Простягнув руку – він відсахнувся, та, пам’ятаючи нашу останню зустріч, опиратись не став.

Я зняв хустку з його голови. Так, монетку намагалися відліпити, і порізи – сліди цих спроб – загоїлись не так давно…

Срібне кружало впало мені в долоню, профілем Ібрина Другого догори. На монеті король був ще без бороди…

– Перепрошую, – сказав я ще раз і поклав монету на конторку.

Корчмар притискав долоню до лоба.

Я переступив з ноги на ногу, роздумуючи, чи треба ще щось сказати або зробити. Не придумав; ніяково кивнув. Розвернувся. Вийшов.

* * *

«…І ще я обіцяла розповісти тобі, як склалася доля решти дівчат із нашого пансіону. Ти знаєш, у нас дуже тісна дружба й досі… З усіма, окрім хіба Віки. Вона й за юних літ була честолюбна, її амбіції сягали так далеко, як ні одна з нас і мріяти не сміла… І що ти думаєш? Утім, усе своїм порядком.

Багато хто з нас мріяв вийти заміж за мага. Тобто, як ти розумієш, усіх розваг у нас було – сидіти на ґаночку й фантазувати, хто б за кого заміж пішов… Як шкода, що я не можу познайомити тебе з моїм Вінком! Коли ми оженились, він був просто учнем призначеного чаклуна, і незрозуміло було, витримає спробу чи ні, і який ступінь дадуть. Але я – зрозумій! – пішла за Вінка не тому, що він мав дістати магічне звання – аж ніяк! Я покохала його всім серцем – осяяло мене те саме почуття, про яке мріялося в пансіоні…

І він витримав спробу, тільки уяви, і дали йому ступінь – другий, а це для призначеного мага мало не найвищий бал! Я була надзвичайно щаслива… Утім, усе своїм порядком.

Віка… Ну й амбіційна, скажу тобі, особа! За півроку після нашого з Вінком весілля – я вже важка була – дізнаюсь, уяви, що Віка вийшла… за вродженого! Уяви, що за витівка… Усім відомо, що вроджені чаклуни поводяться із собаками куди краще, ніж із жінками. Віку попереджали наполегливо й неодноразово: подумай, що ти робиш, дурненька! Але якщо вже ґедзь напав – нічого тут не вдіяти, так і проживе все життя, ґедзем покусана…

…Так, то про що це я? А, Віка…

Як її попереджали, так і склалось. Перший рік вони прожили в мирі й злагоді, потім Віка візьми та й народи хлопчика, а хлопчик, уяви, батьківського дару й не перейняв! Не вийшло чаклуненка… Чоловік її спохмурнів, жорсткіше себе поставив, та все ще нічого… Другого року Віка візьми та й народи дівчинку! А дівчинка, знаєш, спадку чаклунського не дістає ніколи, жодна дівчинка чаклункою поки не народилась… Отут-то вроджений і показав свою натуру… Віка при ньому – однаково що твар безмовна, а то й зовсім річ. Родить йому, мов кролиха, рік у рік, і все – дівчата! П’ятеро вже назбиралось, та ще те хлоп’я старше, що спадку не перейняло, – шосте… І на кого вона стала схожа, честолюбниця наша! Очей від землі не піднімає, мостиною боїться скрипнути, а черево то пузирем надувається, то мішком пустим висне. Ось куди амбіції заводять, ось як воно йти за вроджених… Не люди вони зовсім. Не наша кістка, не наша кров. Стережись їх…»

* * *

Ледь переступивши поріг своєї оселі, я кинувся до підвалу, до заповітного слоїка.

Підставка для взуття спробувала була стягнути з мене чобіт – я задоволено грубо копнув її. Час дорого коштує; я повернувся додому не за тим, щоб відпочивати. Я прийшов по гроші…

Гидко вискнули незмащені петлі. У рудо-коричневій темряві скляний слоїк здався залізним, іржавим.

Плюснуло під ногами – я послизнувся й дивом утримався, щоб не впасти. Опустив очі…

На долівці маслянисто поблискувала бура калюжа. Пахло болотом – затхлим, мертвим, без єдиної жабки.

Я підняв очі на слоїк.

Тріщина не впадала в око. Можна було подумати, що це нерівна смужка на склі, – та це була тріщина. Кругла посудина репнула, як перестиглий плід; коли я, уже все розуміючи, але ще не наважуючись вірити, зняв важку кришку з вензелем Таборів – усередині банки виявилась порожнеча.

Вогка гнилизна.

Умови, несумісні з грішми.

* * *

Ніколи в мене не було сентиментальних почуттів до рідної оселі. Утім, останнім часом багато чого, що відбувалося зі мною, виявляється по-новому…

Коли запалав, зігріваючи простиглі стіни, камін, коли я сів у крісло, засвітив плавальні підстельні світильники й витягнув ноги на ослінчик – на хвилину здалося, що все гаразд. Я не вигравав Кари, я нікуди не ходив, я нікого не зустрічав; літо закінчилось, настала осінь, та й усе…

У шибу затарабанили часто й вимогливо. Я поморщився; не піднімаючись із крісла, прочинив вікно, запускаючи сирий вітер і маленьку акуратну ворону.

Очі у ворони були геть розгублені. Вона була молода – недавнє пташеня; вона ніколи не мала діла з магами, боялась принуки й не знала, що по виконанні місії її відпустять на всі чотири вітри…

Я взяв її двома руками – пір’я було мокре. Я сказав, дивлячись у розтулений дзьоб:

– Іле. Я приїхав. Радий буду ба…

І враз пригадав: трава. Коники. Маленьке сонце в Ятера за плечем, дзвін сталі, страх смерті, захисне замовляння, установлене потай від Іла…

Як я міг забути?!

Баронеса. Тіло безвільне, ніби зроблене з тіста. «Вам недоступна чарівність гри?» – «Умівши брати, умій і віддати»…

– Скасовується, – сказав я вороні. – Іди.

Звільнена від моєї волі, вона заметалась під стелею, з третьої спроби вилетіла у вікно, і я одразу ж зачахнув стулку – холодно…

Холодно.

Друга я, виявляється, теж утратив. Давно. Коли ми з хлоп’ят перетворилися на юнаків – я був надступеневий маг, а він хто? Лобур сільський, дрібний барончик…

Ні, з голоду я не помру. Мій дім і город прогодують мене й забезпечать; внески до Клубу Кари більше платити не доведеться – досить, один раз «пощастило», досить… Звичайно, поїздки до столиці, а надто проекційні подорожі тепер не з моїми грошиками, точніше, не з моїм слоїком…

З другого боку, хіба мені було погано, коли я жив сам по собі й нікуди не їздив? Навпаки – мені було краще, ніж тепер…

Тому що тепер – гірше нема куди.

Бухнуло у вхідні двері. Кого там сова принесла? Чи це вітер?

Бухнуло ще раз. Цього разу якось невпевнено, ніби за інерцією.

– Пустити, – сказав я пошепки.

Пройшовся протяг, заколихались вогники свічок, смикнулись під стелею світильники. Вище метнулось полум’я в каміні.

Він зупинився в дверях – від його промоклого плаща відчутно смерділо псятиною. Зупинився мовчки – буцім це я без попередження вломився до нього в оселю. Буцім це я мав придумувати тему для розмови…

– У мене слоїк репнув, – сказав я меланхолійно.

Іл де Ятер смикнув кадиком. Нічого не сказав.

– Ора померла, – промовив я відвертаючись. – Ора по мерла… Ось так.

Ятер зробив два кроки. Зупинився за спинкою мого крісла; шумно задихав:

– Що з нею… чого це?

– Не знаю, – сказав я пошепки. – Мене поряд не було. Запах псятини заповнив кімнату від підлоги до стелі.

– То тобі грошей позичити? – уривисто спитав барон.

Я озирнувся.

Він постарів. На скронях і в бороді з’явились сиві волоски. Він дивився на мене напружено і якось винувато, ніби старанний учень, що не зробив домашньої роботи.

– Хорте, – він не витримав мого погляду, відвів очі. – Я можу тобі просто, ну, грошей дати, без вороття… Ти ж через мене, той, потратився…

– Платню мені заплатиш? – спитав я саркастично.

– Та що ти, – він зовсім спохмурнів. – Просто… пробач ти мені, Хорте. Я через бабу… тобто… мало не вбив тебе, Хорте.

– Уже не важливо, Іле, – я зітхнув. – Власне… однаково.

* * *

«…є такими самими підданцями Північної корони, як і люди інших станів. Усі пункти параграфа «Про заходи й стягнення» стосуються їх уповні.

У разі особливо тяжких злочинів (убивство членів королівської родини, ухиляння від сплати податків у воєнний час) до осіб магічного звання вживається тюремне ув’язнення на термін до трьохсот років.

…Призначені маги при поміщенні до в’язниці мають бути позбавлені ініціювального предмета (предмет передається атестаційній комісії, яка надала даному магу магічне звання).

Уроджені маги мають бути поміщені до в’язниці особливої конструкції, з урахуванням їхніх магічних можливостей. У приміщенні в’язниці мають бути створені умови для всяк-часного витрачання магічних сил (вода, що прибуває, чи стеля, що опускається, тобто чинники, які ув’язнений маг для збереження свого життя має стримувати магічним зусиллям). Маг, позбавлений повного запасу сил, не зможе застосувати активне магічне діяння для свого звільнення.

При формуванні екстремальних умов у в’язниці для магів слід знати міру: загроза життю мага має чітко відповідати його можливостям, адже його присуджено до ув’язнення, а не до смерті…»

* * *

Уже за два квартали – з моменту мого приїзду до міста минуло мало не півгодини – я виявив, що за мною стежать. Спершу шпигун був один, потім їх стало двоє, потім і патруль, що мирно походжав уздовж вулиці, змінив напрям і неквапливо рушив за мною. Я наддав ходи – патрульні, навіщось узявшись за зброю, поспішили теж.

Отже, префект пам’ятав про образу. Отже, префект був заведений у помилку звісткою, що замовляння Кари використано; значить, я дарма приїхав до столиці. Мене чекають пригоди.

– Ласкавий пане! Заждіть-но хвилинку…

Ждати я не став. Навпаки, круто звернув до підворіття, пірнув за чийсь пустий віз і натягнув личину; брязкаючи зброєю, патруль з’явився за хвилину, наповнив двір невиразними лайками, запахом поту й тютюну, зірвав розвішану на вірьовках білизну, до смерті налякав якусь жінку з дерев’яним відром, та не звернув уваги на брудного пузаня років шести, який меланхолійно сидів під парканом на мішечку з самоцвітами…

Вони забрались. Я ще посидів, потім підвівся, закинув мішечок на худе маленьке плече, другою рукою притиснув до грудей футляр із Карою – і так, зігнувшись під кількаразово зрослим тягарем, вийшов на вулицю.

Побачена знизу вгору, вулиця вражала. Грюкотіли по брукові величезні ноги, взуті у величезні дерев’яні черевики; десь там, у височині, пропливали понурі обличчя; давніше я їх не бачив. Давніше вони всі ховали очі, зустрівши на вулиці шляхетного пана, мага…

– Гей, малий, куди преш? Де твоя мамка?

Мене вразила фантастичність, якась необов’язковість подій. Де я? Хто я? Навіщо я йду, куди? Чого хоче від мене цей високий майстер із сивими бровами, з нерівно підстриженою рябою борідкою?

– Гей, ти, малий, іди собі, я тебе не чіпав… Іди, іди…

Він знітився? Що це, страх? Звідки, адже я всього лише подивився, просто глянув – з висоти дитячого зросту…

Кульгаючи й тягнучи ноги, я підійшов до будівлі Клубу Кари. Зупинився, змагаючись із неприємним почуттям, із хворобливою впевненістю: варто мені ввійти – і під дзиґарями в глибині зали, за маленьким столиком виявиться Ора. Сидітиме, гордовита, з очима, підведеними різнобарвною тушшю. І я піду до неї – через усю залу…

Я розвернувся і поплентався геть.

* * *

Він ступав по протилежному боці вулиці; я впізнав його не одразу. Я міг би й зовсім його не впізнати – і не диво. Він змінився.

У нашу першу зустріч він був пригнічений горем, що спіткало його. Голос він мав безбарвний, як і брови, як і вуса, а обличчя здавалося невиразною білою плямою; тепер виявилося, що вуса в нього русяві, брови темні, на щоках грає рум’янець, виявилось, що він сміється – сміється! – і ступає легко, мов танцівник, і на руку його спирається жінка – юна, гарненька, закохана. І щаслива – на всю вулицю, на весь світ.

«Три з половиною роки тому в мене викрали дочку…»

Це був він, торговець зіллям. Тільки замість чорного клубного капелюха на ньому був звичайний, елегантний, хоч і бувалий.

«Я знаю, що моя дочка загинула… Її викрадач, він же вбивця, ховається тепер за океаном… Він оточив себе охоронцями, знаючи, що до скону віку я…»

Значить, торговець зіллям знайшов-таки спосіб помститись? І, помстившись, заспокоївся?

Напевно, я ніколи цього не дізнаюсь. Тому що перейти вулицю й запитати – не зважився.

* * *

«…у віці восьми місяців він упевнено сидить і намагається звестися на ноги. У віці дванадцяти місяців він уже звичайно ходить; мала дитина здатна наробити немало лих, якщо за нею не наглядати, однак уроджений маг здатен накоїти стократ більше. Починаючи з чотирнадцяти місяців не спускайте з сина очей! Ні його мати, ні нянька, ні годувальниця не здатні будуть утримати його, коли він візьметься за свої перші, неусвідомлені магічні спроби.

Досвід перших магічних діянь дитина отримує між роком і двома. А що абстрактне мислення в неї не розвинене, то й перші інтуїтивні замовляння імітують відомі дитині предмети й слугують для досягнення миттєвих конкретних цілей: наприклад, якщо цукерки на столі, а до столу не дотягтись – дитина подовжить власну руку. (Відомий також приклад маленького мага, який, прокинувшись у мокрому ліжечку, негайно висушував і простирадла, і матрац. Ма ти хвалила його за охайність і стриманість – секрет відкрився тільки тоді, коли одного разу вранці простирадла виявились пропаленими до бурих плям: малюк не розрахував зусиль…)»

* * *

– Як повідомити про вас, пане? – спитала перелякана жіночка в сірій, мов миша, сукні – уніформі старих дів.

– Повідомте пана префекта – Хорт зі Табор, вроджений маг поза ступенем, бажає поговорити з ним сам на сам.

Очі в жіночки зробились як скляні підвіски на люстрі. Видно, ім’я зі Табора вона вже десь чула. І, видно, їй і в страшному сні не міг явитися зі Табор, який отакечки стоїть серед приймальні…

Утім, стояв я недовго. Вибрав найзручніше крісло, всівся, погладжуючи глиняну потвору в себе на колінах, – збоку здавалось, певно, що я притягнув кошеня префектові як подарунок.

– Пане зі Таборе, – сказала жіночка повернувшись, причому на щоках у неї стояли нерівні червоні плями. – Пан префект готовий прийняти вас… прошу…

Cумирний, як черепаха, я пройшов слідом за нею до знайомого вже кабінету.

Префект сидів у кріслі, обидві його руки лежали поверх вирізаних на поручнях левиних лап. Префект не здавався навіть здивованим – та сама меланхолійна втома, ті самі при пухлі повіки, так само підібрані губи. Плечі, ширині яких позаздрив би будь-який коваль, опустились під вагою клопотів. І тільки очі, які старанно вислизали від мене під час першої нашої зустрічі, тепер не бажали ховатись. Дивилися впритул – два жовті ґудзики на звичайному, взагалі, лиці.

– Вітаю, любий зі Таборе…

І замовк, поклавши недвижний латунний погляд мені на перенісся.

– Вітаю й вас, – сказав я. Роззирнувся в пошуках крісла для гостей; не знайшов. Клацнув пальцями, виробляючи акуратну козетку. Усівся; префект не проявляв ні нетерплячки, ні роздратування, ні злості, ні радості – просто мовчав, роздивляючись мене. Мовчання висіло поміж нами, як мертве вагадло.

Він міг би сказати, що був здивований, коли шпигуни принесли йому приголомшливу вість про заклинання Кари: його не використано на королівському прийомі, воно й досі на поясі Хорта зі Табора. Він міг би нагадати, що влада моя однаково закінчиться, і то найбільше за два місяці. Він міг би позловтішатись, він міг би фальшиво поспівчувати – та він мовчав, і з його погляду ніяк неможливо було зрозуміти, чого мені чекати в наступну секунду.

– Давно не бачилися, – сказав я похмуро.

Префект повільно кивнув:

– Так-так… У вас клопоти.

Мені довелося зробити над собою зусилля, щоб зберегти бодай зовнішню незворушність.

– …Клопоти, – із зітханням повторив префект. – У вас репнув слоїк, довелося скористатись позиченими грішми, і ваш колишній друг барон Ятер надав вам потрібну суму – позичив без відсотків… Дуже шляхетно, як на нього, зважаючи на двобій, що стався між вами не так і давно, зважаючи на те, що причиною поєдинку була жінка…

І знову замовк, спостерігаючи, а я не витримав і відвів очі. Не тільки сабая постачає людям відомості. Ось вам, панові префекту добре ведеться й без сабаї…

Префект раптом осміхнувся:

– А ви мені навіть симпатичні. Така зворушлива самовпевненість… Знаєте, замовляння Кари погубило, виявляється, багатьох. Відчуття влади, уседозволеності – і людина вже не може спинитись, летить по тонкій кризі й з розгону потрапляє до ополонки… Ось ви вже за два кроки від ополонки, хоча, можливо, все ще в це не вірите…

– Я тішусь вашій обізнаності, – сказав я глухо. – І буду щасливий, якщо ви візьмете до уваги цілковиту мою байдужість і до вас, і до ваших погроз, нехай вони хоч тричі здійсненні…

– То по що ж ви прийшли? – жваво поцікавився префект.

– По те, що ви можете мені дати, пане префекте, – по інформацію. Я хотів би знати, яким чином і від чиєї руки загинула пані Ора Шанталія, призначений маг третього ступеня.

Він дивився на мене, все ще всміхаючись; мені хотілося проштовхнути цю усмішку глибоко йому в рот, та злості при цьому, на диво, не було. Море не лютиться, захльостуючи уламки корабля.

Він перестав усміхатись. Руки його ковзнули з левиних лап; пальці сплелись перед грудьми:

– Префектура не надає відомостей приватним особам.

– Знаю, – сказав я. – Ми з вами якось посварилися з цього приводу, пам’ятаєте?

– Ви знову станете погрожувати мені Карою? – спитав він стурбовано. – Правда ж? Я переоцінив вас, Таборе.

– Погрожувати не стану, – сказав я. – Просто покараю… бо виходу в мене однаково нема. Якщо я залишу вас живим – за два місяці ви нагадаєте мені про нашу сварку…

Він докірливо опустив краєчки губів. Знизав плечима:

– А якщо я буду мертвий – вам нагадають…

– Знаєте, – сказав я, проникливо дивлячись у його жовті каганці, – адже мені зовсім не страшно. Ні на краплинку. Моє життя, навіть моя свобода, навіть моє добре ім’я… якось одразу впали в ціні. Я не дорожу ними. І я нічого не боюсь… на відміну від вас. Вам доводиться щосекунди думати про те, який ви маєте вигляд в очах підлеглих, і що подумає про вас король, і чи не образиться на вас дружина, і чи досить поважають вас діти. Ви щодня, щогодини маєте доводити ваше право на володіння всіма цими потрібними речами: повагою, прихильністю, страхом, який ви навіюєте обивателям, вірністю, яку ви маєте щодо трону… А не підтвердивши свого права, ви почнете втрачати, і втрата кожної маленької крихти буде така ж болюча, як і втрата всього скарбу одразу. Ви схожі на селянина, який з тонким прутиком у руках охороняє своє поле від вороняччя. Ви схожі на скнару, що трясеться над скринею з мотлохом. Ви…

Я затнувся, вражений власним красномовством.

– Як цікаво, – промовив префект, опускаючи повіки. Мені захотілося встати й піти.

Префект ще помовчав. Коротко зітхнув:

– Ходімо.

* * *

Він ішов переді мною, все вниз і вниз, і в деяких особливо вузьких місцях йому доводилось протискатися боком. Я мляво думав, що, якби префект був магом, на одному такому плечі помістилися б у ряд три великі сови або чотири дрібні…

Ставало все холодніше. Ми спускалися в крижаний погріб під префектурою – і я розумів, навіщо ми туди йдемо, та з кожним кроком це розуміння віддалялося все далі й далі, я гнав його, я ні про що не думав, так було простіше, адже в мене є ще час – десять сходинок… дев’ять… вісім…

Хтось у чорному довго возився із замком. Я гадав, що залізні двері заскриплять нестерпно й моторошно, та вони відчинилися легко й без жодного шереху, – у господарстві в префекта всі петлі своєчасно змащувались. Назустріч нам війнуло зовсім уже зимним холодом; десь там, під темною стелею, висіло замовляння-заморозка. Навпроти входу, біля стіни, стояли в ряд чотири скрині зі сталевими віками; метал узявся інеєм, нагадуючи про санні прогулянки, про зимовий ліс, про затягнуті памороззю вікна, за якими…

– Її знайшли минулого тижня, – сухо сказав префект. – А померла вона, очевидно, багато раніше… Близько місяця тому. Її оперіщили сокирою по голові, напівмертву, пограбували й кинули в колодязь… Як у вас із нервами, Таборе?

– Прекрасно, – сказав я сухими губами. – Не гірше, ніж у вас.

Хтось у чорному обережно зняв замок. Відкинув віко скрині, кивнув мені, запрошуючи підійти – заохотливо так кивнув, ніби купець, виставляючи на огляд гідний заздрощів товар…

– Її ніхто не впізнав досі, – поморщившись, повідомив префект. – Блондинка, років приблизно тридцяти. Убивць не знайшли досі – та знайдемо, будьте спокійні, у цьому місті дуже рідко не розкривають злочини… А її довелося б ховати як невідому – якби не ви, зі Таборе…

Я слухав вихваляння, що явно звучали в його голосі, і дивився на скриню з відкинутим віком.

Зі скрині стирчала синя жіноча рука з чорними нігтями.

«Шанталія, Ора. Призн. маг 3-го ст., нині покійн.».

Диня. Поле.

Звіринка, що біжить через лопухи.

Очі, підфарбовані різними тінями. Насмішкуваті губи. «Якби у вас була сова – я побажала б їй здоров’я».

Сяйлива сталь у руці Ятера… «Чи ви боїтеся програти?» Я стояв, не наважуючись зробити двох кроків, а мій ворог дивився на мене мало не зі співчуттям.

Як холодно…

Я ступив. Нахилився, силуючи негнучку спину…

І побачив.

* * *

«…Отже, ви вроджений маг, ви в розквіті сил і подумуєте про те, щоб завести потомство. Надзвичайно вартісні помисли; залишилося вибрати підходящу дружину.

Дружину вибирають не на день і не на рік; дружину вибирають, зазвичай, на все життя. Дружина має дати життя вашим дітям (й обов’язково спадкоємцям), а також протягом довгих років створювати у вашій оселі комфортну, сприятливу для творчості атмосферу.

На перший погляд, пошуки підхожої дружини здаються дуже складними, її добір – майже нездійсненним. Велика є спокуса пуститися «на всі заставки», однак увага! Вашому бастарду ви ніколи не передасте свого імені. Магічні ступені бастардів звичайно низькі: певно, це природний механізм, спрямований на захист легковажних магів від незаконних претендентів на їхній спадок. (Дуже важливий і правильний механізм, зважаючи на вічну агресивність бастардів й амбіції їхніх матерів, тих самих, яким ви, злякавшись довгих пошуків, надали перевагу перед законною дружиною).

Отже, не влягайте хвилинній слабкості. Оголосіть конкурс наречених; скористайтеся поштою, розпитайте знайомих. Дуже часто взірцевими дружинами стають дочки вроджених магів: дівчата, вирослі в магічних родинах, розуміють і приймають закони, за якими доведеться жити вашій дружині. Навпаки: ні в якому разі не знайомтеся з дочками призначених магів! Багато хто з них честолюбні і, за прикладом батька, самі намагаються дістати магічне призначення. Подібні кандидатури відкидайте з порога.

З усього розмаїття наречених відберіть чотири-п’ять панн. Поспілкуйтеся з кожною за столом, при свічках, бажано наодинці; у меню мають бути складні для поїдання страви (костиста риба, великі шматки м’яса, вигадливі кусники курятини). Зверніть увагу, як майбутня наречена поводиться за столом, як тримає виделку та ніж, як орудує іншим столовим приладдям. Якщо наречена чудово навчена, але їсть багато – її кандидатуру краще відставити. Якщо наречена нічого не їсть, окрім хліба – вона не навчена поведінки за столом, одначе скромна й сором’язлива, її кандидатуру слід розглядати далі.

Теми для бесід із претендентками вибирайте з дуже обмеженого списку: краса природи в різні пори року (естетичний розвиток нареченої), ціни на продукти й ремісницькі вироби (практичність), її родичі (якщо хоч про когось відгукнеться занадто погано – незлагідна, якщо про всіх занадто добре – нещира). В розмові з нареченою цінуйте не слова її, а паузи між словами, недомовки – тобто моменти, коли дівчина щось хоче сказати, але стримує себе.

Увага: навіть якщо дівчина вам дуже сподобалась, ні в якому разі не вдавайтесь до приворотних заклинань! Пам’ятай те: місце для зачаття спадкоємця – подружня спальня, час для зачаття – від шлюбної ночі до глибокої старості. А приворотні замовляння супроти дружини – тим більше супроти майбутньої дружини – шкідливі й аморальні, вони розбещують її і руйнують ваші взаємини, замість того щоб зміцнювати їх.

Отже, після застільних бесід із чотирьох-п’яти претенденток у вас залишилось дві-три. Дуже добре; відкиньте емоції – вони пригодяться вам потім – і зробіть остаточний вибір.

З якої вона родини? (Якщо вибираєте між селянкою й аристократкою, сміливо вибирайте селянку). Скільки дітей у її батька? (Чим більше, тим краще для вас). Блондинка чи брюнетка? (Вибирайте блондинку). Худа чи повнява? (Вибирайте повняву, якщо вона не занадто товста). Чи дивиться вам в очі? (Якщо занадто часто дивиться, може виявитися норовливою або гордівницею. Вибирайте ту, яка дивиться в підлогу). У якому стані її нігті? (Якщо обгризені – бракуйте. Якщо довгі й укриті червоною барвою – бракуйте теж). Яке її придане? (Звичайно, якщо ви вроджений маг високого ступеня й берете гроші із слоїка – для вас це не має значення). Наскільки вона освічена? (Ідеальний варіант – уміє читати, писати, рукодільничати. Більше нічого не треба, але й менше – небезпечно).

Зробивши вибір, не поспішайте повідомити про нього батьків нареченої. Переждіть три дні; якщо не передумаєте – сміливо навідуйте майбутніх родичів і потіште їх звісткою. Нареченій обов’язково піднести подарунок – ні в якому разі не магічний! Яку-небудь жіночу дрібничку.

З’ясуйте зарані, що викликає у вашої дружини приємний настрій. Якщо це прогулянки – не обмежуйте її свободу пересування; якщо це подарунки – вряди-годи балуйте її. Розмовляйте з дружиною щодня, ласкавим тоном; пильнуйте, щоб у неї завжди були гроші на кишенькові витрати, а також на сукні, взуття та прикраси. Задоволена весела дружина – запорука щасливого життя й здорових нащадків.

Подаруйте дружині чарівне дзеркало: нехай воно тактично дає їй поради, занадто дражливі для того, щоб ви давали їх самі (наприклад, якщо дружина надуживає солодке, дзеркало підкреслить її повноту, а якщо дружина читає ночами, чарівне скло зверне її увагу на кола під очима. А у відповідь на будь-яку спробу виправити становище – дотримання дієти чи режиму – дзеркало покаже заохотливу картинку: струнку фігуру, свіже обличчя).

З такою самою терплячістю, з якою ви привчали вашу сову їсти, спати й випорожнятись у відведеному місці, ви маєте навчити вашу дружину займати чітко визначений простір у вашому житті. Що раніше вона збагне те, що від неї вимагається, то спокійнішою й щасливішою буде ваша родина.

Увага! Якщо з п’ятьох ваших дітей жодна не виявиться вродженим магом, ви маєте повне право розірвати шлюб. Щиро бажаємо, щоб такої прикрості з вами ніколи не трапилось».

* * *

– Ваша витримка викликає повагу, – з почуттям сказав дідок за стійкою. – Ви цілком правильно робите, що не поспішаєте скористатися заклинанням. Багато хто карав швидко й нерозважливо, а потім виливав сльози ось тут, – дідок витягнув палець, і, мимоволі простеживши за ним, я втупився поглядом у темно-червоний килим. Можна подумати, саме в цій точці ворсистої підлоги нещасні квапуни й плакали… Дідок допоміг мені зняти плащ. Уже знайомий мені хлопчик – здається, він підріс за той час, поки ми не бачились – пройшовся по моєму вбранню одежною щіткою.

– Ви маєте поганий вигляд, – занепокоєно сказав дідок, коли хлопчик пішов. – Ви просто-таки охляли, люб’язний Хорте… Дуже складно вибрати гідне застосування Карі… Я розумію. Ваша правда.

Я подивився на себе в дзеркало.

Неприємний тип. Жовтава шкіра, кола під очима, тьмяні очі – праве здається сірим, ліве набуло кольору нечистого піску.

Та жінка, в скрині, мала куди гірший вигляд. Але бридкості своєї не соромилась – у неї була на те поважна причина. Вона вже понад місяць була мертва.

Та жінка, погублена заради кількох монет і пригорщі дрібничок…

Пам’ятаю, як я стояв перед розкритою скринею, а за плечем у мене височів префект. Пам’ятаю, в якусь мить він навіть зробив рух, щоб підтримати мене під лікоть: чи чувано таке!

На щастя, він вчасно спам’ятався, і порив його так і лишився незавершеним.

Пам’ятаю, як тріснула залипла кірка в мене на губах, коли після довгого мовчання я сказав нарешті:

– Це не вона. Це не Ора Шанталія. Пам’ятаю, що префект, здається, навіть трішки образився:

– Ви певні?

Я знизав плечима й побрів, мов сліпий, геть – із підвалу, із холоду, зі смерті в смерть, тому що краще б вона була Орою. Тоді б я міг хоча б простежити, щоб її по-людськи поховали, тоді б я міг присвятити себе пошуку вбивць, тоді б я страждав, напевно, але все-таки визначеність – краща за невідомість…

Як було б добре, якби на світі не було сабаї. Не було короткого, убивчого для всякої надії рядка; тоді б я зрадів, побачивши в страшній скрині тіло незнайомої жінки. Я б танцював, певно, серед промерзлого підвалу, тому що ця загибла дорога не мені – комусь іншому…

А цей інший танцював би, побачивши в скрині замість своєї жінки – Ору.

– Пане зі Таборе? – занепокоєно спитало дідусеве відбиття у дзеркалі.

– Так, – сказав я старенькому, який стояв за моєю спиною. – Так, звісно ж.

– Вам би завести сову, – сказав дідок стурбовано. – У мене на оці саме є пташеня, дуже хороше пташеня, я не пропоную його абикому… Сова, пане зі Таборе, потрібна магу не тільки для підтримання традиції, о ні…

– Я подумаю, – сказав я байдужно.

* * *

«Один молодий маг задумав одружитись, з п’ятдесяти претенденток вибрав десять, з десяти – чотирьох, з чотирьох – двох, а вже з цієї парочки ніяк не міг вибрати. Звернувся за порадою до батька, той і порадив. Юнак звів наречених в одній кімнаті, дав їм набір золотих цяцьок (персні, браслет, намисто, брошку) і сказав: кому прикраси будуть саме враз і до лиця, того й заміж візьме. Пішов і двері за собою зачинив. Панянки, звісно ж, пересварились між собою. Дерли одна з одної прикраси (сережок він їм не дав передбачливо, щоб мочки цілі лишились), за волосся одна одну тягали, штовхались, брикались, нарешті одна перемогла, все на себе наділа, а друга в куточок і в сльози… Кого наш герой за себе взяв? Звичайно, ту, що програла. Навіщо йому дружина-забіяка, дружина-переможниця?…»

* * *

У залі приглушено гули голоси – нібито вулик накрили великою подушкою; здається, відвідувачів було більше, ніж я сподівався. Можливо, свято або пам’ятна дата? І взагалі, який час?

Ніби відповідаючи на моє запитання, в залі заухала механічна сова. Дев’ять разів. Значить, дев’ята вечора; до префекта я прийшов, пам’ятаю, опівдні… Де ж мене носило весь цей час? Вісім із половиною годин, що вмістилися між відвідинами підвалу під префектурою і цим-от дев’ятикратним уханням?

Я відсунув оксамитову портьєру, що прикривала вхід у залу. На мене не звернули уваги – принаймні в першу секунду, – тільки чиясь сова, що дрімала на спинці стільця, розплющила круглі очі.

Панове маги відпочивали.

Панове маги пили й закусювали, пахкали люльками, і сизий дим якось уже занадто мальовничо струменів під стелею – напевно хтось спеціально забавлявся, конструюючи повітряні замки.

За маленьким столиком у глибині зали самотньо сиділа людина в чорному.

– Здоров’я вашій сові, Таборе! Коли ж ви скористаєтеся заклинанням, любий друже? Усі вже знудились в очікуванні наступного розіграшу…

Я не обернувся. Я вже йшов через усю залу – йшов, натикаючись на стільці.

– Гей, щасливчику Таборе! Ви не надто чемні сьогодні! Чи не захворіла ваша сова?

Я мигнув; здається, звичайний люльковий дим виїдав мені очі. У якусь мить здалося, що столик порожній – хто жартує зі мною?! Невже моя власна запалена уява?

Ні, людина в чорному так само попивала зі свого келеха. Людина в чорному. Жінка…

Мене дружньо схопили за рукав; не дивлячись, я вивільнився.

Відстрибнув з моєї дороги хлопчик-слуга.

Я вже біг. Збиті мною стільці неквапно падали – по-бальному крутились на одній ніжці, збираючись повалитися з якомога більшим грюкотом; навіть збита зі столу склянка ще не долетіла до паркету – линула, мальовничо розпліскуючи червону рідину на скатерть, на підлогу, на чиїсь черевики…

Жінка нарешті подивилась на мене.

О жах! Цілу мить мені здавалося, що та піднялася зі скрині, якимось чином вибралася з підвалу й прийшла до клубу, щоб мене розіграти…

Карі очі, налякані й радісні водночас. Повіки, підфарбовані різними фарбами – коричневою й золотистою.

– Оро?!

– Хорте, – вона щасливо й докірливо всміхалася. – Ну що ж ви… спершу змушуєте мене чекати й хвилюватися сова знає скільки, потім вдираєтеся, ніби божевільний, таж на нас усі дивляться, ви тільки озирніться!

Поза моєю спиною падали грюкаючи збиті на бігу стільці.

– Оро…

– Та що з вами? – вона перестала всміхатись.

– Оро Шанталіє… це ви?

Вона знизала плечима – уже з роздратуванням:

– Заради сови, Хорте… ви поставили мене в ніякове становище.

Мене торкнули за плече; я обернувся. Пан голова дивився збентежено, на плечі в нього тупцялася сова, за спину ховався хлопчик-слуга.

– Пане зі Таборе, який я втішений вас бачити…

– Перепрошую, – сказав я дерев’яно. – Перепрошую тих добродіїв, яких я випадково… готовий відшкодувати…

– Та що ви, – голова похитав головою. – Любий Хорте, людина, що довго володіє Карою, стає часом геть нестерпною в спілкуванні, усі ми це знаємо… Я підійшов спитати, чи не потребуєте ви допомоги клубу?

– Спасибі, – прошепотів я.

Вся зала дивилася на мене. Сильні й слабкі, знайомі, незнайомі, ледве знайомі, напівзнайомі…

Я кашлянув:

– Панове… Перепрошую. Перепрошую всіх, кого образив…

Сидячи поруч, Ора дивилася на мене знизу вгору. Без усмішки.

Я взяв її за руку і, не озираючись і не слухаючи реплік, повів до виходу.

Вона майже не пручалася.

* * *

Її рука була в моїй руці.

Тепла. Жива.

Решта не мала значення.

– Де ви зупинились?

– Хорте, заради сови… Що сталось? Ви покарали Препаратора? Ні, ви не покарали, ваша Кара при вас… Значить, Голий Шпиль – не Препаратор? Чи ви не змогли відшукати його? Що сталось, не мучте мене, ви поводите себе дивно…

– Де ви зупинились?

– Другий місяць мешкаю у «Відважному ховраху»… На щось пристойніше в мене замало грошей…

Я перевів подих. Знову «Ховрах»… Знак? Випадковість?

– Куди ви мене тягнете? Ви знаєте, де «Ховрах»?

– Я сам там колись мешкав… Оро, помовчімо. До «Ховраха» – просто помовчимо, гаразд?

І ми пішли, як добропорядна пара – кавалер і дама, рука в руці й гордовита постава; я ледве стримувався, щоб не перейти на біг.

Ось знайома вулиця.

Ось фасад «Відважного ховраха».

Ось хазяїн – упізнав мене, уклоняється. Ось ключі від номера… Ось сходи, які миє вранці лінива служниця…

Ось ми й прийшли. Номер не той, де мешкав колись я – я ж вибирав найкращий, а в Ори проблеми з грішми.

У мене, втім, теж. Слоїк репнув, вода розтеклась по долівці…

Не те.

Ора відімкнула номер – я механічно завважив, що крім замка на дверях було слабкеньке сторожове замовляння.

– Ласкаво прошу, Хорте…

Перше, що я побачив, увійшовши до кімнати, була велика пташина клітка на столі, клітка, накрита темною прозорою хусткою. Усередині клітки виднілися обриси пташки – сови, звісно ж, дуже маленької вухатої сови.

– Ви ж терпіти їх не можете, – сказав я зупинившись.

– Так, – винувато зізналась Ора. – Але є така прикмета: якщо хочеш щасливого кінця ризикованої справи – заведи собі нову сову. Ваш похід до Препаратора був справою більше ніж ризикованою, і я вирішила…

Я не те щоб обійняв її. Я просто взяв – як власність, як мало не загублену річ, я притиснув її до себе, почув биття її серця, почув запах живого тіла – живого, а мені-бо в якусь мить зайшло в голову, що це ходячий мрець, привид виліз із невідомої могили, що ця Ора – несправжня…

– Хорте?!

– Неважливо, – пробурмотів я невиразно. Губи мої робили діло, що не мало відношення до артикуляції.

– Хорте… Та що ви…

Ніколи раніше я не дозволяв собі бути пристрасним.

Пристрасний маг – це що? Це дурість…

Ніколи раніше.

За вікном мокла осіння ніч, а я чув запах сонця в зеніті, запах співливих цвіркунів, запах звіринки, що біжить крізь лопухи.

Чисті грубі простирадла. Стеля в небезпечно потрісканому ліпленні. Світле волосся на подушці:

– Хо-орте…

Авжеж, мене так звати.

Утім, уже неважливо.

* * *

Совеня витріщалося круглими оченятами. У ньому не було байдужної поважності, властивої дорослим совам, – воно було дитина, воно не боялося дивитись нехитро і прямо. Доброго ранку, сово; я турботливо накрив клітку темною прозорою хустиною. Скоро зійде сонце.

Ора спала, я бачив маленьке рожеве вухо під сплутаними світлими пасмами.

Кімната була мов після битви на подушках. Перекинутий канделябр, на оксамитовій скатерті – діра від упалої свічки. Купа пристрасно переплутаного одягу: моя сорочка звилась в єдине ціле з Ориною нижньою спідницею, і білі, й досі жорсткі оборки височать пінявим гребенем. Корсет схожий на рештки древньої тварини, ряд гачків здається лавою п’яних вояків, панталони вляглися зовсім уже непристойно, і зміїною шкірою причаїлась під столиком одинока панчоха…

Обережно ступаючи між монетками, що розкотилися з кишені, я підійшов до вікна. Красиве це видовище – погожий осінній світанок на задньому дворі другосортного готелю. Небо розгоралось оранжевим світлом, а робітники, що метушилися внизу, здавалися пласкими фігурками з картону: хтось рубав дрова, хтось розвантажував віз із продуктами, форкали невидимі мені коні, і до звуку їхньої присутності додавався запах – здоровий запах заднього двору.

Мені більше не потрібна Кара. Сова з нею, з Карою. Я жив без Кари двадцять п’ять років – і ще проживу; а от проблему репнутого слоїка доведеться вирішувати, але не зараз. Гроші потрібні, але не терміново – дім і підвал забезпечать нас усім потрібним на зиму. Спальню треба буде добряче облаштувати, і хай буде ще одна спальня, запасна. Вітальня… це вже як Ора вирішить. Цікаво, яке обличчя буде в Ятера… утім, Ятер зрозуміє. Усі зимові розваги – полювання, катання, прийоми… Ні, прийомів не треба, навіщо нам ці похмурі пики… Перезимуємо й так. Вогонь у каміні ні про що не питає, і зимова ніч ні про що не питає… Витрачу Кару на першого-ліпшого злодюжку, та й по всьому.

Робітник у дворі закінчив рубати дрова й заходився збирати їх у стіс; з-за череп’яних дахів тонким краєчком показалося сонце. Я примружився.

Винаймемо карету… Прощавай, Північна Столице, прощавай, префекте, бувайте здорові, ваша величносте. Тільки ви нас і бачили. Уже завтра – завтра! – будемо вдома… Сово, яке щастя!

Я зрозумів, що співаю, причому вголос, причому доволі голосно; перелякано примовкнув – вокальних даних мене при рода позбавила, і я ще в дитинстві відзвичаївся розважати себе фальшивими звуками. Який конфуз, не розбудити б Ору…

Вона перевернулася з боку на бік. Зітхнула й усміхнулася вві сні. Я навшпиньки підійшов до постелі, сів поряд на килим і декілька блаженних хвилин роздивлявся її – її брови, її опущені вії, як вона спить.

У коридорі бухали чиїсь неделікатні кроки; я клацнув пальцями, прикриваючи кімнату від сторонніх звуків. Піднявся, знов пройшовся по кімнаті; підійшов до великого дзеркала на стіні. Моє блакитне око сяяло, мов чисте блюдце, а жовте потьмяніло до того, що здавалося добропорядним карим.

Я відступив на крок й озирнув себе з ніг до голови; ледве втримався, щоб не внести з допомогою замовлянь деяких ви правлень у фігуру. Незручно, Ора помітить…

Я підморгнув своєму віддзеркаленню. Знайшов серед одягу власні підштанки, наступив голою п’ятою на відірваний гачок, беззвучно засичав від болю – не перестаючи при цьому широко й щасливо усміхатись.

Сово! Я щасливий. Хорт зі Табор – щасливий. Мені хочеться піймати хазяїна готелю, взяти за м’ясисті вуха й цілувати в жорсткий ніс. Мені хочеться бешкетувати, хуліганити, лякати перехожих магічними штуками – як у ранньому дитинстві…

Скоряючись моєму наказу, тонка Орина сорочка вибралася з обіймів моєї сорочки, церемонно вклонилась, підійняла пустим рукавом краєчок пелени; сорочка змайнула слідом. Зависла поряд, покручуючи ґудзичком коміра, потім галантно простягнула рукави…

Я був єдиним глядачем цієї вистави. Я сидів у кріслі в самих підштанках і млів у захваті, дивлячись на танцюючу білизну; по кімнаті ходив легкий вітерець, Ора спала, і хай виспиться, адже попереду – довга дорога…

Потім розвага набридла мені, і одяг, ніби знемігшись, спустився на край ліжка.

Сонячний промінь увійшов у кімнату й уперся в стіну навпроти вікна. Пора вставати, подумав я і зняв захист від зовнішніх звуків. У кімнату ввірвалися гамір робітників на подвір’ї, далеке мукання, стукіт дерев’яних черевиків…

– Оро, – сказав я ласкаво.

Вона спала.

Я дам їй ще кілька хвилин. Більше не можна – треба відправлятись, треба їхати, тепер рано смеркається, час вирушати…

На пильній полиці стояли декілька таких самих запорошених, нікому не потрібних книжок. Навіщо вони тут? Навряд чи пожильці цього номера коли-небудь мали потребу читати…

Поряд із книжками, на вільній половині полиці, стояла порцелянова лялька – з великими очима й ротом, у білій із вишивкою селянській сукенці. На пишній пелені можна було прочитати напис: «Артові Слимаку від громади городників Приріччя, процвітати вам і радіти…»

Я хмикнув. Хто такий Арт Слимак, чи процвітає, з якої речі громада городників вирішила обдарувати його порцеляновою лялькою, як лялька опинилася на готельній полиці…

Я насупився. Якась неправильність, якась темна непотрібна думка, ковзнувши по дну свідомості, примусила мою шкіру взятися сиротами.

Що трапилось? Що за слово примусило затьмаритися радість цього ранку? Погасило ейфорію?

Арт Слимак? Ніколи не чув такого імені.

Приріччя? Ніколи там не був.

Городники?

Я над силу осміхнувся. Відійшов від полиці, перетнув кімнату, не дивлячись під ноги, наступаючи на розкидані речі.

Обережно сів на край ліжка.

Погляд мій повертався до полиці, мов примагнічений. Ора спала. Тяжке відчуття не відлягало.

Процвітати вам і радіти…

Лялька.

Лялька, оце слово. Не вимовлене. Порцелянова лялька.

Я тряхнув головою. Нісенітниці якісь. До чого тут…

Солодко посопувала Ора. Під хусткою ворушилося совеня; я встав, навіщось переставив клітку на підвіконня. Пройшовся по кімнаті; відшукав серед купи речей на підлозі футляр із Карою. Витягнув глиняну потвору, подивився в її безоке, без ніякого виразу обличчя.

Передчуття перетворилося на почуття. Усвідомлення було таким важким і щільним, що навіть відкидало тінь – зловісну тінь катастрофи.

Відповіді на всі питання були поряд, були тут; слід було простягнути руку й узяти їх. Скласти фрагменти мозаїки й розгледіти картинку в цілому; від усвідомлення того, що я можу на ній побачити, волосся заворушилося в мене на голові.

Напевно, я міг би здогадатися й раніше.

А може, й ні. Можливо, мені слід було все це пережити – Орину смерть і її повернення. І цю ніч. І все, що між нами сталось. І всі слова, які ми сказали одне одному в ті короткі моменти, коли губи наші були вільні.

І цей ранок. І це щастя. І танець одягу. Усе це, що я пережив уперше. Я, надступеневий маг, якому можна, здавалось би, все.

Уперше на віку я прилюбився до людської істоти так сильно, що утрата її була б рівнозначна для мене втраті смислу, кінцю всього життя. Мені згадався Март зі Гороф: «У мене була пасербиця. Дівчинка чотирнадцяти років, розумниця, тонка натура… геть одинока. Я прихистив її…»

Цей один, який щовесни видавав своєму дракону по незайманці, ледве стримував сльози, згадуючи свою Смерічку. Дівчинку Смерічку, яка не прожила в його замку й місяця. Без якої він – той, що зневажав усіх на світі, – відчував себе осиротілим.

«Мені підсунули ляльку… До кожного з препарованих – до кожного! – незадовго до викрадення присмоктувався близький друг, подруга, коханка…»

При-смок-ту-вав-ся… Провокуючи любов, провокуючи ніжність, дружбу – всі кращі почуття, на які жертва в буденщині й геть здатна не була. Як не мав друзів старигань-купець, як не мала подруг ювелірша, як не любив рідного сина Март зі Гороф…

Ора поворушилась. Відкинула з лоба світле волосся; сіла на ліжку. На мене майже проти волі налинула хвиля… ніжності, ось що це було за почуття. Хотілося забути все, нічому не вірити, викинути глиняного боввана, розколотити цю дурнувату порцелянову ляльку, поїхати з Орою додому, як і збирався, буде зима, буде нове життя, спокійне, щасливе, повне смислу…

Ора скинулася зі мною очима. Усміхнулась, насупилась:

– Щось знову трапилось, Хорте?

– Трапилось, – відповів я самими губами.

– Ви лякаєте мене, – сказала вона після паузи.

– Я сам переляканий, – зізнався я.

– Не кінець світу, – вона всміхнулася. – Я жива, Хорте, я не постала з могили…

Найняти карету просто в «Ховрахові», сніданок узяти з собою, не затримуватись ні на секунду. Поїмо в дорозі…

Чекати одне одного. Довго прощатись на ґанку. Потім квапитися додому, і щоразу, знову зустрівшись, сміятися з радості.

Я опустив очі:

– Ора Шанталія померла.

– Хорте, – сказала Ора. – Це вже не смішно.

– Так, – промовив я, роздивляючись глиняну потвору. – Справжня Ора Шанталія померла. Можливо, її давно оплакали й поховали.

– Далі, – сказала Ора з несподіваною м’якістю.

Я подивився на неї. Вона здавалася заінтригованою. У неї навіть очі загорілись, і на секунду мені здалося, що вони справді різного кольору – як у вроджених магів.

– Оро, – сказав я дуже тихо. – Якщо у вас… якщо у тебе є інше пояснення – я буду просто щасливий.

– Так? – так само м’яко здивувалась Ора. – Адже я ще не чула вашого пояснення, Хорте…

Я облизнув губи:

– Ора Шанталія – справжня Ора Шанталія – померла далеко звідси… можливо, від довгої хвороби. Можливо, від старості. І сабая байдужно зафіксувала її смерть. А ви… назвались іменем справжньої жінки, але не могли припустити, що вона помре, що я дізнаюсь про її смерть… і про все здогадаюсь.

– Тобто я ошуканка? – поцікавилась Ора.

Я мовчав.

– Оце так бридня, – сказала Ора з огидою. – Хорте, обов’язково треба було споганити цей ранок?

Я знову мало не піддався слабкості. Узяти з собою Ору і їхати додому…

– І хто ж я, на вашу думку? – Ора потяглась до своєї сорочки. Пірнула в тканину, як у молоко, одразу випірнула, повела плечима, дозволяючи легким оборкам улягтися зручніше на високих, до найменшої родимки знайомих мені грудях. – Хто я, на вашу думку, – авантюрниця? Чи ходячий мрець? Хто я?

– Слуга Препаратора, – сказав я, дивлячись їй в очі.

Вона на секунду завмерла. Зміряла мене уважним кравецьким поглядом:

– Ви захворіли, Хорте.

– Лялька, – сказав я. – Принада. Я попався, як останній дурень… як до того Гороф. Як до нього – два десятки невдах.

Ора дивилась на мене не кліпаючи, а мені захотілося, щоб вона раптом зчинила істерику. Щоб ридала, лаючи мене недобрими словами, узивала бовдуром, поривалась піти і більше ніколи зі мною не зустрічатись…

– Я не маю рації? – спитав я й сам почув, як прозвучала в моєму голосі непристойна надія. – Я дурень?

Ора підібрала губи. Задумливо похитала головою:

– Ні… не дурень.

– Поясни, чому я помиляюсь? Переконай мене?

– Навіщо?

Справді, навіщо?

Мені вже однаково, де правда й де брехня. Я хочу вірити тільки в те, що мене влаштовує. Я заклеїв би собі очі, тільки б не бачити очевидного…

Вона була такою пихатою в цю мить, вона була такою гарною, такою моєю й водночас такою чужою, що ще секунда – я луснув би, розкраяний протилежними почуттями. Я би порвався, як струна, яку занадто старанно натягнули; яка це, виявляється, мука – випробування на розрив.

Я виявився міцним. Я не луснув, а замість цього розлютився. Вона моя, ця жінка; вона ніколи не буде моєю. Вона як мило з рук… Я оплакав її, вона жива, їй не ошукати мене, вона бреше в кожному слові. Вона…

Глиняний бовван стрімко теплів у моїх долонях.

Я бачив, як міняється Орин погляд. Як розширяються зіниці. Як стискаються білі руки поверх білої пухової ковдри. Як вилиці стають білими-білими – хоча біліше, здається, вже неможливо…

У цю секунду вона належала мені повніше, ніж декілька годин тому. Ніж навіть у кращі миттєвості минулої ночі.

Я зрозумів, що ніяк інакше не зможу привласнити її. Що це буде правильно, логічно й красиво – покарати її саме зараз. Що я вже караю. Глиняна шийка тріщить. Заждіть, адже вирок… Привід… Покарати – за що? За те, що перекинулась тоді пахучою польовою звіринкою…

Я божество. Я вершитель. Я – втілена справедливість. Я караю з любов’ю; я караю заради вселенського блага. Слова стають зайві; я пливу, як в олії, і тільки щасливе бажання подовжити цю мить якнайбільше стримує мене. Ніколи в житті я не відчував нічого поді…

Під вікном зайшовся вереском собака.

Таке враження, що на нього наступили.

Вереск перейшов у гавкіт, відгукнулися пси з усієї околиці, залаялись робітники. Я дивився перед собою, не розуміючи, хто я, де й звідки взявся.

Під вікнами кричали, стукали, пиляли, скригали залізом об залізо, а в номері над нами лунко тупотіли черевики, так, що небезпечно тремтіло потріскане ліплення на стелі. Собаки вгамувались нарешті; я побачив, що стою перед ліжком, що переді мною сидить на постелі німа жінка – біла до кінчиків волосся. І тоді я нажахано витріщився на боввана в своїх руках і побачив, що тоненька шийка, на диво, ще ціла.

– Оро?

Вона мовчала. Вона дивилася на мене з таким жахом, що мені зробилося… ніби мене спіймали на крадіжці.

– Оро, я… не хотів.

Вона мовчала.

– Оро, я… Сам не знаю. Я не зміг би… Я не хотів… Пробач…

Губи її ворухнулись.

– Що? – спитав я перелякано.

Вона не відповіла.

Перед ліжком стояв круглий столик; я змів на підлогу весь мотлох, що на нім лежав, і в центр облупленої стільниці поклав – майже кинув – глиняну Кару:

– У твоїй присутності більше не доторкнусь до нього. Ніколи. Віриш?

Її губи ворухнулися знов.

– Що?

– Одягнись…

Плутаючись у рукавах і холошах, я взявся вдягатись; перламутрові ґудзики блідо поблискували, поворозки не бажали зав’язуватись, я змагався з ними, не відчуваючи власних пальців, і думав напівздивовано, напівнажахано: невже? Невже зараз, цю ж мить, вона могла бути мертва… або вмирала… а я стояв би над нею з глиняною головою в одній руці і тулубом у другій…

Жахлива маячня. Я зацькований ідіот, ось хто я, мені тікати з цього міста, тікати разом з Орою, і ніколи більше не мати діла з Клубом Кари, і нехай передохнуть сови всіх його членів на чолі з совою пана голови…

Розправляючи комірець сорочки, я остаточно прийняв рішення:

– Оро…

Вона вже цілком опанувала собою. Більше того, її зневажливо стиснуті губи склалися в усмішку – ніби жінка стримувала сміх, ніби перед нею постало видовище безглузде й комічне, на кшталт дресированого коня в мереживних панталонах.

– Я смішний? – спитав я різко. Різкіше, ніж хотілося б за таких обставин.

Вона накинула на плечі халат. Повільно підвелась, поширюючи запах напахченого шовку; з купи моїх речей на підлозі біля ліжка видобула шкіряний мішечок із самоцвітами.

– Оро, – сказав я нервово. – Будь ласка, пробач. Я зарікся мати справу з Карою. Це…

Моя співрозмовниця зупинилася перед столиком, над проклятим глиняним бовваном. Простягнула руку, ніби бажаючи торкнутися Кари; відсмикнула, як від вогню. Глянула на мене – чи то з сумнівом, чи то з докором.

– …Це справді… Кара справді… Оро! Пробач! Я викину цього боввана на смітник, я…

Вона з сумнівом пожувала губами. Потягнула за шкіряну поворозку, розв’язала мішечок – я все ще в подиві спостерігав за нею – і висипала самоцвіти просто поверх глиняної фігурки. Камені розсипалися з кістяним постукуванням, розсипалися недбало, але жоден не впав зі столика на підлогу. Промінь сонця сяйнув саме вчасно, щоб накрити собою самоцвітний розсип, запалити на гранях червоні, лілові, смарагдові іскри.

Двадцять два камені. Двадцять дві долі.

– Красиво, – задумливо сказала Ора.

– Що?

– Красиво, кажу… Правда?

Я мовчав.

– Насправді їх, звичайно ж, набагато більше. Ви зібрали тільки деяку частину… Яке розмаїття, яке багатство відтінків…

– Що?!

– Я про камінчики кажу. Красиво, правда?

У цю саму мить пожильці сусіднього номера, відділеного від нас тонкою дерев’яною стінкою, – ці самі пожильці безсоромно й гучно почали кохатись. Стогони, зітхання, надсадний скрип ліжка – музика над усяку міру фальшива тепер, у цей ранок, у цю хвилину. Ніби знущання. Ніби пародія. Ніби ляпас.

Я мовчав; Ора знов усміхнулася. І від цієї усмішки мені стало страшніше, ніж будь-коли.

«Жінка в магії так само доречна, як миша в бочці меду», – мені раптом згадалися слова пана голови, я подумав, що це підходящий до часу жарт. Що Ора здогадається – моє почуття гумору все ще при мені.

До скрипу розсохлого дерева, що долинав через стіни, додався розмірений стукіт. Певно, легке ліжко, підстрибуючи, стукотіло в підлогу ніжками, мов застояний кінь; мені захотілося заткнути вуха.

Ора повільно підняла руки – долоні її виявилися на рівні грудей, одна проти другої, ніби два дзеркала. Я напру жився.

Мить. Коротка, яскрава ілюзія – дзиґарі із заводними ляльками. Дві пари ворітець, між ними жолобок, по якому повзуть фігурки… Я все це побачив одразу, яскраво, в деталях, і побачив, як праві ворітця відчинилися, з них плавно викотилася фігурка повнявої жінки в розкішній сукні. За жінкою слідом ішов юнак з відкритим простацьким лицем, за ним – дівчинка-підліток з величезними очима, за нею – худорлява панянка з лукавою усмішкою; я дивився, вражений достовірністю картинки. Ляльки-примари здавалися живими людьми, я майже впізнавав їх, але не міг упізнати; ляльки йшли і йшли, їх було багато, понад сотню, а останньою йшла Ора Шанталія в мініатюрі – чорна сукня, потертий чоловічий пояс, і на шиї – я здригнувся – низка переливчастих, з іскрами каменів…

Вервечка живих фігурок сховалася в лівих ворітцях – за дверима-долонею. Мана спала – не було ні жолобка, ні дзиґарів, переді мною стояла босими ногами на потертому килимі Ора Шанталія, її розведені долоні копіювали жест рибалки, що хвалиться розмірами невпійманої рибини.

Вона опустила руки. Спокійно, навіть весело подивилась мені в очі.

Під вікном цюкала сокира. Неначе споруджували ешафот – рано-вранці, у дворі третьосортного готелю…

Моя глиняна потвора лежала на столі, оточена кольоровими іскрами. Недоречна, груба, з безпомічною тонкою шийкою.

– Ти маг третього ступеня, – сказав я глухо. – Третій ступінь, і ніяких личин, я не бачу личини! Тобі зі мною не впора…

Ора провела рукою над столом; хмара магічної сили розпухла, мов тісто в діжці, і піднялася над каменями, ніби заграва світла піднімається над великим містом.

Я мимоволі зробив крок назад.

– Дивіться, Хорте… Ось цей смарагд… ні, не цей, а от він… це звичайнісінька впевненість у собі, зате оцей димчастий опал… це така складна річ, як усвідомлення трагічності світу. Ні, не песимізм; колишній власник цього камінчика був життєрадісним товстуном… Мірошником, якщо я нічого не плутаю. Пам’ятаєте мірошника, Хорте? Чи камінчик продала вам його дружина?

Я мовчав. Усе ще не міг повірити.

– А от яшма… Ваша яшма, точніше, та, що ви зняли зі старого барона. Добре, що ви не могли бачити старого зсередини – ви вжахнулися б, Хорте, старий був збудований водночас просто й потворно. Уявіть іржаві шестерні, змащені риб’ячим клеєм… ні, не так, вам не уявити. Коли зі старого витягнули… назвімо це для простоти впертістю… упертістю пилюки, що в’їдається в дерево. Упертістю вогню, що пожирає будинок… Цікаво було подивитися, як старий зміниться і як стане жити. Але на жаль – результат виявився занадто однозначним… Обережно, Хорте. Стій, де стоїш. Мені не подобається розмовляти з тобою, коли в руках у тебе це опудало; я не певна, що в нас узагалі повелася б розмова…

– Ти хто? – спитав я глухо.

– Ти здогадався, – Ора опустила довгі вії. – Я – це я, це мене ти шукав весь час, це мене ти задумав покарати… навіть не з’ясувавши ступінь моєї провини, між іншим.

– У тебе третій ступінь! – гаркнув я. – Ти призначена магиня, неспроможна навіть захистити себе… Це не смішно, Оро!

Вона покривилася:

– Тихше.

Сусіди за стінкою примовкли, ніби почувши її. А може, просто вичерпалися й відпочивали тепер, задоволені.

– Твоя біда в тому, – негучно сказала Ора, – що ти цілком точно знаєш, як влаштований світ. У чому різниця між призначеними магами й уродженими, і чому другоступеневому ніколи не зрівнятися з надступеневим… Правда ж?

Я ковзнув уперед – між секундами, вмить і невловно; простягнув руку до глиняного муляжу. Хвиля чужої волі, нависла над столом, обпекла так, ніби я сунувся не в багаття навіть – у плавильну піч.

Я відскочив, ледве стримавши крик. Налетів спиною на крісло; інстинктивно, не встигнувши усвідомити, що роблю, виставив захист. Жінка в шовковому халаті до п’ят стояла переді мною – визивно беззахисна, тендітна, вразлива.

– Спокійніше, Хорте… Сподіваюся, ви не станете бити мене? Метати блискавки? Тут, у готелі?

Я повільно випрямився.

Що це? Звідки ця істота, яка зі сміхом порушує мої уявлення про світобудову?

– Ти хто? – повторив я глухо.

Ора босоніж пройшлася по витертому килиму. Не спускаючи мене з ока, відшукала в купі на підлозі спершу одну панчоху, потім другу – мов дві зміїні шкіри; пальці її білих ніг виявилися чіпкими і вправними – я заворожено дивився, як вона не нахиляючись підіймає з підлоги свої речі.

Усе ще не спускаючи з мене очей, вона всілась на край ліжка. Повільно, ретельно натягнула спершу праву панчоху, потім ліву; наділа крохмальну нижню спідницю, а поверх неї верхню спідницю, а потім – звичну чорну сукню; зняла зі спинки стільця широкий чоловічий пояс. Затягнула на талії – чорнильниця дзвякнула, вдарившись об недійсний оберіг від чоловічої сваволі.

І тільки завершивши довге демонстративне вдягання, вирішила нарешті заговорити:

– Хорте… Якщо тобі так потрібна твоя Кара – ти візьмеш її. Але не раніше, ніж я буду певна, що, отримавши боввана, ти зараз не скрутиш йому шиї.

– Це – твоя справжня подоба? – спитав я хрипло.

Вона дивилася мені в очі:

– Ні.

– Личина?

– Ні. Перед тобою справді лялька. Моє породження, моя тінь. Гороф дібрав правильне слово…

Я кохав ляльку.

Я кохав ляльку! Ганчір’яну ляльку на чиїхось пальцях, на товстих волохатих пальцях надступеневого мага…

Я! Кохав!

Та, що стояла переді мною, замовкла, дивлячись мені в обличчя. Я й сам відчував, як мертвіють щоки. Як ліхтарем розгоряється жовте око.

– Я вб’ю тебе, магу. Виходь! Покажись, ти, мерзотнику! Покажи своє обличчя, обличчя чоловіка! Я однаково доберуся до тебе, з Карою чи без Кари – ти, виродку! Брудний черв’як, породження смітника, не тремти, покажи своє справжнє обличчя!

Біла лялька мовчала. Дивилася зовсім по-людськи.

– Ти боїшся зустрітися зі мною, як чоловік із чоловіком? Ти надаєш перевагу спідницям, збоченцю?

– Я жінка, Хорте, – тихо сказали її губи, у першу мить я навіть не почув.

– Гнійний пухир, гнойова тварюка, – викрикував я в нестямі. – Жирний євнух… Що?!

– Я жінка, – сказала та, що називалась Орою. – Я жінка. Призначена магиня.

– Брешеш.

Хмара чужої волі над камінчиками – її волі – піднялась вище і набула червонявого відтінку. Глиняна потвора в центрі її здавалася чорною.

– Не брешу. Просто мені багато років, дуже багато. З досвідом навіть призначені маги накопичують силу, ти це знаєш…

– Брешеш, – повторив я вперто. – Покажи своє справжнє обличчя!

Її губи склалися в сумний усміх:

– Ні, Хорте… Ні, пробач. Це видовище не для тебе. Я маю кепський вигляд, насправді я маю просто жахливий вигляд. Я багато віків поспіль… осягаю мистецтво, що далося тобі правом народження. Так, так. У мене був час, щоб удосконалюватись… і я не гаяла часу даремно. Я переважаю тебе в магії, хоч як це й сумно… та я дуже стара.

– Брешеш, – сказав я втретє.

Вона похитала головою:

– На жаль, ні… Візьми себе в руки, Хорте. Нам треба поговорити.

– Спершу віддай те, що належить мені за правом.

– Моє життя теж належить мені за правом. Але не сумніваюся, що, караючи мене, ти відчуєш задоволення куди більше, аніж кохаючи мене… Уже майже відчув. Ні?

Я мовчав.

– Ця потвора день у день чинила з тобою страшні речі, а ти нічого не відчував, – продовжувала та, що була Орою. – Коли сільський парубійко скімлив біля твоїх ніг, а ти відчував насолоду, рівну щастю першого кохання… Коли сьогодні ти… та я не хочу про це, – вона спохмурніла. – Це дуже кепське відчуття, Хорте, – бути по той бік Кари… Сядь. Поговорімо.

Хмарка над каменями підтанула. Осіла, як весняний замет. Я ступив до столу – хмарка здулася знов.

– Перестань метушитися, Хорте.

Я сплів пальці в замок. Розвернув долоні в напрямку до співрозмовниці:

– Ти сказала, що переважаєш мене в магії?

– Будеш битися? З жінкою?

– Ти не жінка. Ти чудовисько.

– Тобі зовсім не цікаво те, про що я збираюся розповідати?

Я повагався й опустив руки.

Мене трусило від приниження. Мені хотілося бити, дерти зубами, мститися за спаплюжене почуття.

І ще – мені справді було цікаво.

Я переборов себе – і всівся на підвіконня, поряд із совою.

* * *

…Людина зсередини здавалась їй інколи деревом, інколи клубком ниток, інколи розітнутим трупом, інколи складною іграшкою. Але найчастіше людина здавалася їй будинком із силою мешканців, що живуть у складних відносинах, але за непорушними законами. Вивчивши цей «будинок» зі сторони, вона запускала до піддослідного ляльку; це було таке собі випробування: якщо приживеться підсадка, значить, мешканці «будинку» розгадані правильно й можна братися препарувати, тобто силоміць виселяти будь-якого з пожильців.

Вона була спокусницею Ефою для барона Ятера – яка влучність! Десять із десяти!

Вона була молодим помічником стариганя-купця – цей успіх вона оцінювала помірніше, але теж пишалась.

Вона була Тиссою Граб, у товаристві якої довірлива ювелірша пішла до шевця забирати замовлення – поцілила приблизно в сім із десяти, але теж добрий результат.

Вона була дівчинкою Смерічкою, до якої прихилився, як до доньки, жорстокосердий Март зі Гороф.

– Так, тут теж непогана влучність. Душа Марта зі Горофа – підземелля з мерцями, адже ви не знаєте, Хорте, історії Горофа. Він… Утім, не варто про це… Моя заготованка, Смерічка, зуміла перемогти в душі Горофа навіть любов до дракона. О, ці члени драко-клубу! Широке поле для препарації, вкрай цікава й небезпечна робота: адже вони всі майже надступеневі, а це додає, знаєте, ризику…

Я дивився в її блискучі очі. Моє хворобливе роздвоєння не минало, навпаки, посилювалося. Я захоплено наслухав Препаратора – і я ж таки вижидав, подібно до мисливця в засідці. Я слухав лже-Ору й дивувався її поглядові на світ – і я чув муляж Кари, ніби він був теплим і грів мені шкіру. Я не дивився на потвору, та щосекунди бачив її; дуже добре, що вона надає такого значення цій розповіді. Що вона так хвилюється, так хоче зрозуміліше все пояснити. Чудово.

– …Знаєш, те, що я роблю, – напевно, неможливе… Я виселяю з «будинку» непотрібних мешканців. Тобто в ідеалі я виселятиму непотрібних, а поки що мені доводиться тренуватися на тих із них, хто потрапляє під руку. Іноді я виселяю главу «сім’ї», і на цьому лад у домі закінчується. Так було з Ятером… Розумієте?

Вона зверталася до мене поперемінно то на «ти», то на «ви». Сонячний промінь повільно перетинав кімнату. Глиняна потвора опинилася вже в затінку, кольорові іскри самоцвітів потьмяніли.

Ні, я не стану битися з жінкою. Поки не заженуть у тісний кут – не стану. Але Кара – інша річ. Карають незалежно від статі, а відповідно до провини. Кара належить мені, і я її добуду; між мною й столом було три повні кроки. По той бік столу сиділа одна, що назвалась Орою. Очі її палали незгірше самоцвітів, я дивився в них, слухняно киваючи.

– Ятер – це цікаво… Це захопливо. Тому що для справжньої препарації годяться тільки складні особистості, так звані «суперечливі натури», на противагу натурам цільним. У такому нетривіальному «будинку» співіснують властивості, для спільного життя не призначені… Ось Ятер. Старе луб’я вміло кохати насправді, віддано, безоглядно, жертовно, якщо хочеш. Барон Ятер… Його внутрішній «будинок» – дещо середнє між казармою і богадільнею. І таке зворушливе, юнацьке почуття! Мені захотілося «виселити» з нього цю вражаючу впертість, цей носорогів звичай ломитися вперед крізь долі людей навколо… Те, що зосталося, виявилося нежиттєздатним. Шкода… Зате я дістала потрібний досвід, а негативний результат – теж результат… Я сотні років відпрацьовувала цю вмілість, але тільки тепер, в останні роки, дістала можливість користуватися нею. Дивися, – вона провела долонею над камінчиками. – У цьому гранаті поміщено бездоганний смак. У цьому аметисті – жадоба… А в цьому смарагді сидить ще одна жадоба, але іншого роду, складніша, якщо можна так висловитись. Якщо купець, власник аметиста, вельми заможний пан, ніколи не позичав без відсотків, купував ношений одяг і підбирав з гнойової калюжі впалу копієчку, то власник смарагда, хоч мав вельми помірні статки, влаштовував бали та бенкети, виписував найкращих музик, не пропускав жодної вродливої жінки, страждав, якщо породистий кінь належить не йому… Жив, жив, жив жадібно, навіть надсадно, щоранку прокидався з думкою, що життя вислизає, а живемо ж лише раз!

– Що з ним стало? – тихо спитав я. – Після препарації?

– На жаль, він захворів і помер. Ви купили камінь у його небоги.

– Його смерть теж на вашому сумлінні?

Вона довго мовчала.

– Не знаю, – сказала нарешті. – Він помер від запалення легенів. Якби його жадоба життя була при ньому – хіба він утратив би здатність застуджуватися?

– Можливо, вона допомогла б йому побороти хворобу…

– Навряд чи, – вона знизала плечима. – Спраглі до життя люди вмирають, як і решта. Найжиттєлюбніші – вмирають… Ось цей білий камінчик – співчуття з нахилом у сентиментальність. От снобізм… Адже ви розумієте, Хорте, що коли я даю назви цим… властивостям, я спрощую їх, зводжу до звичної схеми. Ви правда розумієте?

Вона не дивилася на мене; вона задумалася, перебираючи камінчики, щось згадуючи, переживаючи заново. Та частина мене, що сиділа в засідці, приготувалась до раптового кидка…

– А може, ви самі щось мені розповісте, Хорте? – вона раптом втупилася просто мені в очі, подалася вперед, налягла м’якими грудьми на край столу; самоцвіти, що вкривали глиняну фігурку, наче квіти могилу, загрозливо налились її волею. – Ви не бачите людей так, як бачу їх я… Але певної спостережливості за вами не можна не взнати. Кого ви хотіли б вивчити ближче?

– Ондра Голий Шпиль, – сказав я помовчавши. – Якщо вирізати його кротяче минуле…

– Минуле не можна вирізати, – вона осміхнулась. – Це зовсім інша операція. Але я не стала би братися за Ондру Голого Шпиля зовсім з іншої причини – Ондра простий. Його страхи, його кротячі комплекси – бродити в «будинку», – потворний дармоїд, так і напрошується на виселення… Ні, Хорте. З погляду експерименту – ти, мій друже, куди цікавіший за Ондру. Ти сам по собі неоднозначний, а діставши замовляння Кари, став надзвичайно привабливим для дослідника…

Вона знов перейшла на «ти». Я посилив захист від магічного нападу; жінка навпроти весело розсміялась:

– Ні, не треба оборонятись, на тебе поки що ніхто не на падає. Слухай далі.

Я на мить приплющив очі. Тільки на мить; вона прочитала мій захист! Що вона ще може? Де межі її можливостей? Таке враження, що я зустрів мишу завбільшки зі слона – страшно, аж дрож проймає, але ж це миша, просто мишка, хоч і заслонила собою півнеба…

Вона говорила, а я слухав і чекав. Я не збирався здаватись; мишка, хоч і велетенська, лишається сірою мешканкою підпілля. Призначена магиня, скільки завгодно могутня й стара, не діждеться капітуляції від Хорта зі Табора. Мене зачаровувала її розповідь – і лякали натяки; вона бачить у мені об’єкт для препарації! Сово-сово, мені б тільки дотягтися до Кари…

– …За допомогою цих каменів я відстежувала долі пацієнтів. І знаєш, Хорте… Утрата якихось паскудних, на мою думку, властивостей оберталась для цих людей мало не трагедією. Самогубства, божевілля, нещасні випадки… А от якщо витягнути з людини почуття гармонії, або віру в краще, наприклад, або любов до розведення гіацинтів… Ніхто не помітить, Хорте. Сам препарований не помітить. Гадатиме, що так і було.

Губи її щільно зімкнулись. Обличчя втратило мрійливий вираз; рука впала в розсип самоцвітів, мов коршак на зграйку курчат, видобула жовто-коричневий, із миршавим плаксивим личком, камінь:

– Ось. Одна людина… поет, переконаний був у першорядній цінності творчості. Заради неї він зраджував друзів і дружин, кидав дітей. Будував життя як хотів – мав право… Адже заради того, щоб геніальна рука закаляла сторінку, можна не зважати на кілька поламаних доль. Він справді був дуже талановитий, – вона жорстко осміхнулась. – Ви б бачили ляльку, якою я його спокусила. Стара діва, романтична, мов весняний вітер… Утім, не важливо. Ось його здібність до творчості!

І вона підкинула на долоні жовтий камінь. Поки самоцвіт летів, провертаючись, то відкриваючи плаксиве личко, то знов ховаючи його, поки Ора заворожено дивилася на нього – я кинувся.

Заклинання сталевим тросом уп’ялося в стільницю, рвонуло стіл, перекинуло – я бачив, як розлітаються, перемигуючись чужою волею, самоцвіти. Я бачив, як летить, перевертаючись, глиняний бовван; за мить до удару об підлогу я перехопив його – в кидку.

– Звинувачується та, що стоїть переді мною…

Один із самоцвітів підвернувся мені під ногу. Я послизнувся, але, падаючи, не випустив Кару з рук.

Від удару головою об ніжку крісла потемніло в очах.

– Зви… нувачується…

– Хорте!! Стій. Послухай… Зажди! Одне слово!

Ора Шанталія – або як там її – стояла переді мною на колінах. Чорна сукня тремтіла під грудьми, навпроти серця – заворожливе видовище; тепер вона до кінчиків волосся була Ора, зовсім вона, зовсім така, жінка, яку я оплакував:

– Хорте… Якщо хочеш покарати мене… покарай за те, що я прилюбилась до тебе. Не треба було. Дослідник не має… Ти й не заслуговуєш. Я… Я не така, якою ти мене бачиш, але я жінка, і ти мені дорогий. Покарай мене за це. Це чиста правда. Ну? Карай!

По всій кімнаті перемигувалися самоцвіти. Шматочки чиїхось препарованих душ; я обережно сів. Голова боліла.

– Зроби мені останню послугу – покарай за те, що я по бачила в тобі, егоїстові, щось хороше… Тепер я не маю над тобою влади. А ти маєш владу наді мною.

…Її правда в одному – вона не має наді мною влади. Я бачу Ору Шанталію, але Ори Шанталії не існує. Це лялька, цинічна наживка, на яку я клюнув, подібно до дурного карася. Хіба може карась бути закоханим у наживку?

– Зрадниця, – сказав я хрипло.

Запах звіринки. Темно-зелені лопухи. Жовті дині.

– Хорте, тобі здається, що тебе обдурили? Ти образився, тобі здається, що я посміялася з твоїх найкращих рис? Ти вперше в житті мав почуття до жінки, а воно виявилося зарані зваженим, так тобі здається? Ти помиляєшся, Хорте. Ти помиляєшся, сова мені свідок.

– Я покараю тебе, – сказав я повільно.

– Так, звичайно.

– Сядь, де сиділа, – сказав я гучніше. – Руки на коліна…

Вона сіла.

Посеред розтрощеної кімнати, поряд із перевернутим набік столом, біля незастеленого ліжка сиділа Ора Шанталія, чорна сукня натягнулась на круглих колінах, білі руки з пальцями без перснів лежали зверху, як у зразкової дівчинки.

Мені хотілося вдарити її. Адже вона брехала мені щойно. Лестила, підлизувалася з єдиною метою – уникнути Кари.

– Ти, – сказав я, встаючи з підлоги. – Ти гірше ніж убивця. Тобі ніколи не снився попіл безневинно спаленого старого?!

– Не криви душею, Хорте, – сказала вона тихо. – Адже тобі нікого не шкода. І старого барона Ятера не шкода теж. Тієї людини, що гралася з тобою в дитинстві, уже років десять, як нема на світі, адже старий з роками дуже змінився…

Я зрозумів, що не можу з нею сперечатись. На кожне моє слово в неї знайдеться десять, і вона стане випалювати їх так невимушено й щиро, що мені знов захочеться побачити в білій ляльці – жінку, ту саму, її.

І захочеться їй повірити.

Напевно, мій погляд змінився, тому що вона знову зблідла.

– Яке твоє справжнє ім’я? – спитав я глухо.

– Тобі ні до чого.

– Адже ти збиралася пояснити?

– Адже ти передумав мене слухати.

Я всівся на край ліжка. Подумати тільки, усього кілька годин тому я був спокійний, задоволений, мабуть, навіть щасливий…

– Скажи… Навіщо ти це робила? – спитав я, дивлячись на боввана в своїх руках.

– Що саме?

– Навіщо тобі знадобилося тельбушити людей? Що тобі до барона Ятера? До Горофа? До нещасної ювелірші, врешті?!

– Хіба ювелірша відчуває себе нещасною?

– Відповідай на питання…

Я нарешті відірвався від споглядання потворної іграшки. Підняв очі на Ору; вона більше не всміхалася. Її обличчя зробилося жорстким – незвичний вираз для знайомих рис, здається, бувши Орою Шанталією, ця жінка ніколи не дивилася так…

– Хорте… Я постараюсь тобі пояснити, але й ти маєш постаратися – зрозуміти. Люди, якими вони є, не влаштовують мене; коли в чистому й світлому домі оселяється злостива потвора… жахливий гном… коли він підкорює собі всі добрі почуття, коли геть вивертає навіть те, що здавалося непохитним… Адже це трапляється не так уже й рідко. Ти не розумієш, про що я… – Вона безпорадно розвела руками.

– Продовжуй, – сказав я сухо.

– Я озираюся, – вона перевела подих, – і бачу душі, неправильні настільки, що наблизитись до них можна, тільки щільно затуляючи ніс. Торкнутись яких міг би тільки зовсім небридливий лікар… Їх багато. Вони не розуміють свого нещастя. Вони сліпі, глухі, вони уявлення не мають про те, що є на світі колір і звук. А я… я могла б допомогти їм. Уже скоро. Я швидко навчаюсь… я розумію що день, то все більше. Усі ці люди, – вона знову вказала на розсип самоцвітів на підлозі, – і решта препарованих, про яких ти нічого не встигнув дізнатись, усі вони за малим винятком живі та здорові. Кращими вони не стали… майже ніхто з них. Але поки не було й мети такої – робити їх кращими. Я вчуся. Нема кому наставляти мене, наставник – досвід… Ти все ще питаєш, навіщо мені все це? Чи вже трішки зрозумів?

Секунди дві я намагався сформулювати відповідь.

Потім здоровенний шмат ліплення зірвався зі стелі й повалився мені просто на тім’я, на секунду – на мить! – змусивши світло померкнути в моїх очах.

* * *

– Хорте, удача на моєму боці. Ти ж бачиш.

Я лежав на спині, обплутаний заклинаннями, ніби корабель снастями. Заклинання були прості й некрасиві, мов конопляна мотузка, і такі самі надійні й жорстокі.

Якби на голову мою спустилася дубина – постраждав би той, хто здійняв її. Але впалий шматок алебастру ніхто не спрямовував – він зірвався зі стелі, скоряючись законам тяжіння.

– Хорте, не засмучуйся так сильно. Струсу нема, є ґуля, ґуля загоїться… А ми дістали можливість продовжити наші досліджування.

«Наші досліджування».

Дивлячись у потріскану небезпечну стелю, я подумав про те, що всі ці місяці тягав її з собою. Що вона в будь-яку мить могла вбити мене – або препарувати. Якби захотіла.

Миша, що виросла до розмірів не слона навіть… дракона.

– …Власне, ти вже став моїм спільником, коли зібрав разом двадцять два камінчики; до речі, те «тигряче око», яке в день нашої зустрічі було в мене на поясі, містить у собі нудну сумлінність одного дрібного чиновника… Хорте, не треба так на мене дивитись. Я не ворог тобі, присягаюся всіма совами світу. Будь-яка з цих двадцяти двох властивостей, на твій вибір, дістанеться тобі. Я вживлю її в твою душу, підселю до твого «будинку», з різника перетворившись на творця. Хочеш?

Я рвонув невидимі пута, що втримували мене; зі стелі білою дріжджовою масою опустилося замовляння-параліч, та таке потужне, що в мене в першу хвилю омертвіли повіки й оніміла гортань. Я трохи не захлинувся.

Я уявив, як біла миша з маленькими іграшковими крильми ширяє над містом, і хвіст її звисає нескінченним деревним стовбуром. Цю жінку я відбивав од грабіжників… Захищав од нахабного бастарда…

Я гірко посміхнувся.

– Пробач мені, Хорте. Я не хотіла б обмежувати твою свободу… Мені треба було дочекатися закінчення терміну дії Кари. Навіщо ти здогадався? Навіщо завчасу розкрив мою таємницю?

Я мовчав.

– Але вийшло так, як вийшло, ти вже вибач… Подивись на ці камені. Ти можеш вибрати будь-який. Тут є відверто непотрібні речі, але оцей, наприклад, сердолік – уміння радіти життю. Серед людей розумних подибується рідко, і тим більше цінний. Як?

Я мовчав. Вона викрала й препарувала Горофа! Марта зі Горофа, за силою рівного мені, а може, навіть трішки за мене сильнішого. Значить, і зі мною вона може зробити що завгодно, призначена магиня, мишка-переросток…

– …Ось уміння не згадувати про погане. А от… Ось це я настійно раджу тобі, Хорте. Це здатність кохати жінку. У тебе ніколи не було – і без моєї допомоги не буде! – такої здатності.

– Розумію ваше бажання вразити мене, – сказав я хрипко. – Але я прекрасно вмію кохати… звичайно, не тебе, стерво.

Я чекав, що вона розсміється, або фиркне, або ще як-небудь принизить мене, але вона озвалась на подив серйозно:

– Ні, Хорте. Якби ви вміли кохати… Сьогоднішній ранок був би зовсім іншим. Він був би щасливим, сьогоднішній ранок. Вам ніколи б не спало на думку зіставити інформацію сабаї, слова Горофа про «ляльок», деякі особливості наших стосунків… і робити це саме тепер. Якби ви вміли кохати, Хорте, то їхали б зараз додому разом з Орою Шанталією. Дивилися б у вікно карети, дихали дорожнім вітром, снували би плани на майбутнє…

Мені здалося, що в голосі її промайнула навіть гіркота.

– Так, Хорте. Кохання передбачає трохи глупоти. Наївності. Довіри… Той, хто починає, подібно до вас, докопуватися до суті – не вміє кохати. Це випробування ви геть провалили.

На долоні її лежав червоний із жовтавим полиском камінь. Дивився в стелю широко розплющеними нерухомими очима.

– А людина, з якої ви витягли здатність кохати, – я щосили тягнув час, – що з нею сталось?

Вона знизала плечима:

– Життя її не змінилось нітрохи.

– То навіщо ви пропонуєте мені річ, вочевидь марну?

– Але та людина була дурним підмайстром, – сказала вона з ноткою роздратування. – Здатність кохати занадто цінна, щоб діставатися абикому…

І знов мені почулася гіркота в її словах.

– Як мені вас називати? – спитав я після мовчанки.

– Що?

– «Ора» – лялькове, вигадане ім’я, чи не так?

– Так, – зізналась вона неохоче. І додала помовчавши: – Воістину зла доля… Сполучення двох малоймовірних подій: справжня Ора Шанталія, реальна жінка, померла, у той час як ви володіли сабаєю… Кажуть, сабая любить красиво подавати своїм господарям найефектнішу інформацію.

– То як мені вас називати?

– Орою. Та, що перед вами, вже звиклася з цим іменем.

– А як звати ту, яку я не бачу? Яка лялькар?

– Не важливо… Я розумію, Хорте, ви ображені. Заради спокою вашого підкреслю ще раз: я призначений маг, але дуже, дуже древній. Мені майже мільйон років… – Вона якось недобре осміхнулась. – Тому зазнати поразки в поєдинку зі мною – не ганьба. Запевняю вас.

Поєдинку ще не було, подумав я. Були виверти й хитрі кидки, та й то я не програв ще остаточно.

– Ви дивитесь на мене, Хорте, й думаєте: нічого, я як-небудь викручусь, я здолаю цю самовпевнену бабу… А розповісти вам, що у вас усередині?

– Кишки, – сказав я, долаючи мимовільне тремтіння. – Серце, селезінка, хвора печінка…

– У вас усередині – величезний, похмурий, обкутий залізом будинок. Багато кімнат, але всі тісні; багато мешканців, не всі ладнають один з одним… Головний у вашому будинку – суворий старигань, схожий на аптекаря. Ви й кроку не ступите без погодження з ним; він зважує на аптечних терезах усі ваші можливі вчинки… Якщо виселити з вашого «будинку» цього педантичного дідка, станеться те саме, що сталося з бідолахою Ятером. Не блідніть, я не збираюся так жорстоко з вами вчиняти, я не бажаю вам зла… Отже, дідок рахує й зважує, відбір його суворий і простий нараз: яку користь дасть даний учинок уявленню Хорта зі Табора про власну особу? Чи досить підживить самолюбство? Чи допоможе утвердитись? Адже ви ні разу в житті не зробили нічого безкорисливого для себе. Навіть дивно, як вам це вдалося…

– Брехня, – сказав я після паузи. – Та хоча б… Це така маячня, яку й спростовувати принизливо! Це…

І згадав грабіжників, від яких ця страхітлива пані відбивалася слабенькими ручними блискавками. Значить, то була пастка, мене заманили в рятівники, щоб зійтись якнайближче.

– Так, Хорте. Але невже ви думаєте, що там, у підворітті, каляли руки заради мене? Ні, ви діяли заради власного уявлення про шляхетність… Тим більше що ризику не було жодного. Четверо дурних грабіжників проти надступеневого мага – смішно… А руки й вимити можна, правда ж?

Я зрозумів, що ображений.

Власне, чи не однаково мені, про що базікає білява лялька, керована стародавнім чудовиськом? Потворним, між іншим, настільки, що навіть соромиться показатись… Чи не однаково, якої вона думки про мою особу?

І все-таки я відчував себе діткнутим, і свідомість цього була такою гіркою, що сили мої подвоїлись.

– Ви пустилися в це розслідування, ви влипли в історію з камінчиками зовсім не тому, що вам шкода було старого Ятера, – продовжувала лже-Ора. – І зовсім не тому, що відчували обов’язок перед його сином. Вами керувало честолюбство: закортіло покарати мага, і мага великого, а якщо пощастить – видатного… Радійте, Хорте. Вам пощастило.

Я скреготів зубами; замовляння-параліч було вже наполовину нейтралізоване моїми зусиллями. Ще трохи – і я вирвуся…

Глиняний бовван лежав на столі перед жінкою, котра сиділа на стільці. Між двох її долонь.

– …Цікаво було спостерігати, що відбувалось у вашому «будинку» після нежданого виграшу. Роль вершителя доль припала до вподоби всім вашим «пожильцям»… особливо аптекареві. Внутрішнє дзеркало, у яке ви й без того видивлялись безперестанку, відбило тепер картину таку втішну й таку дорогу вашому серцю, що, навіть коячи відверто ниці вчинки, ви не переставали відчувати себе героєм… Ні, я, мабуть, зробила дурість, запропонувавши вам як подарунок уміння кохати. Воно вам справді ні до чого.

Заклинання-параліч усе ще тримало. Сіпатися в такій ситуації – марно й принизливо.

– З усім тим, Хорте, хоч би що ви думали тепер про мене… Я не брехала вам, коли казала, що ви мені любі. Адже я не стала б возитися з самозакоханим павичем, якби натура цієї пташечки не залишала можливості для маневру. У всіх уроджених магів різні очі, але у вас вони настільки різні, Хорте… Я одразу звернула увагу на цю особливість. І не помилилась – у вашому «будинку» справді співіснують різні, дуже різні пожильці…

Я мовчав.

– Якби не замовляння Кари, – продовжувала вона роздумливо. – Якби… Хорте, послухайте, коли я побачила вас уперше, мені здалося, що ви схожі на одну людину, яку я знала давніше. Потім я зрозуміла, що помилилась. Ви зовсім на неї не схожі. Ви пихатий себелюбець… Ви навіть кімнатою мені не поступились, у тому поганому готелі, у Дриколі, пам’ятаєте?!

Я облизнув губи.

– Мовчіть… Знаєте, було чудово, коли я побачила вас тхором. Хижий, не дуже красивий звір… та щось у вас було. Дещо дуже щире, дуже мужнє. Той самий пожилець, що мешкає в найдальшій комірці вашого «будинку», той самий, з яким я все хотіла зустрітися лицем до лиця… Який під дією Кари забивався все далі в куток. Який, можливо, задихнеться там і помре назавжди… Знаєте, Хорте, мені б дуже хотілось вас скоригувати. Подумаймо разом, що можна зробити… Чи є в нас у колекції здатність співчувати? Чи хоча б уміння сумніватись?

– Ви вважаєте, що людину можна ощасливити силоміць? – спитав я крізь зуби.

– Я зовсім не збираюся нікого ощасливлювати… поки що. Але явна шкода, якої я завдала, приміром, тому самому Ятеру, тисячократно окупиться. Потім. Коли я навчусь вибудовувати чужі душі згідно з законами гармонії.

– Закони гармонії! – я скрикнув. – Закони гармонії! Верх лицемірства й жорстокості… Так, я самозакоханий бовдур! Так, старий Ятер знущався з власних родичів! Так, Март зі Гороф щовесни видавав драконові по юній незайманці… Але ж ти, ти примудрилася розбудити добрі почуття навіть у Горофі! Навіть у Ятері! Навіть я… так, я кохав Ору Шанталію! Я кохав ляльку, яку ти знущаючись мені підсунула… стара! Чудовисько! Ти виманювала найкраще, найтепліше, що в нас було, щоб обплювати й утопити у відхіднику! За твої сотні років у тебе не тільки обличчя згнило – серце теж відмерло за непотрібністю… Я вб’ю тебе! Я тебе покараю – тепер знаю напевно, за що!

Вона мовчала.

Заворушилося совеня під темною хустиною – я зовсім забув про нього; клітка й досі стояла на підвіконні, а під вікном хтось стукав молотком, стукав, мугикаючи соромітну пісеньку, начебто гучна сварка двох магів нітрохи його не хвилювала…

За секунду я зрозумів, що Ора – чи як там її – справді зачаклувала кімнату від сторонніх вух.

Усе передбачила.

Я зрозумів, що втомився. Що від замовляння-паралічу за лишилося трохи менше як половина, та сили мої – як магічні, так і тілесні – доходять до краю.

– Проклинаю тебе, – сказав я пошепки. – Хай здохне твоя…

І замовк. Покосився на клітку з совеням.

– Бач, Хорте… Колись давно я присяглася, що навчуся виправляти душі. Як лікар, перш ніж утамувати чиїсь страждання, має спочатку… ну, ти розумієш.

– Лікар тренується на трупах.

– Так… Але коли маєш діло з людською сутністю – трупи не годяться.

– А чому ти присяглася? – спитав я похмуро. – Хто тебе смикав за язика? Чи непомірна цікавість? Девіз жорстоких дітей – «А що в жабки всередині?»

Вона мовчала. Незручно вивернувшись на ліжку, я дивився в її обличчя – жорстке, разом постаріле, понуре, але не зле.

– Була одна історія, Хорте… Утім, не важливо… Найгірші людські властивості часом живуть в одному «будинку» поряд з найкращими, найдобрішими почуттями. Любляча людина завжди виявляється найвитонченішим катом. Любляча – і люблена… Тобі зрозуміло?

– Ні, – сказав я чесно.

– То й нехай, – вона зітхнула. – Хорте, якби ти знав, як я втомилась. Як тяжко…

Вона не договорила, тому що в цю мить я ривком, ніби ветху ковдру, скинув із себе залишки паралічу.

Удар!

Важкий бронзовий світильник зірвався зі сволока й повалився на жінку.

На те місце, де вона щойно сиділа.

Дубовий стілець осів на підломлених ніжках. Ора Шанталія – чи як там її звали – стояла переді мною, чорна сукня її здавалася викуваною з чавуну. Небаченої сили замовляння-наказ жбурнуло мене назад, утиснуло в гору пожмаканих простирадл; ледь вивернувшись, я різонув по жінці, що стояла наді мною, колінчастою блискавкою. Не налякати – убити.

Край простирадла затлів.

Ора – чи як її там – похитнулась. Не впала, але похитнулася сильно, і сукня на її грудях прикрасилася бурою плямою.

Запах паленого дер ніздрі.

Ми дивилися одне одному в очі – напруження було страшне; ми давили одне одного, втискали одне одного в землю, Ора височіла наді мною, як чорний шпиль, а я валявся на колишньому ложі вже минулого кохання, і ця обставина майже позбавляла мене шансів перемогти.

За дверима затупотіли кроки. Почулися стурбовані голоси:

– Гей! Чим це смердить?

– Горимо, чи що?

І через секунду закалатали в двері:

– Панове! Що там у вас, свічку в постіль упустили?

– Горимо! Лелечко, горимо!

– Панове, та ви очманіли, чи що?!

– Ясна річ, очманіли…

– Ламай двері!

Готельні двері були крихкі, а ці, за дверима, – рішучі. Воно й зрозуміло…

Спалахнув оксамит на підлозі – запона, не так давно повалена Орою мені на голову. Спалахнув разом із пилом, що просочив його; язики вогню на секунду відділили від мене супротивницю.

– І-раз! І-два! І-ра-зом!

Повалившись із ліжка – з протилежного його боку, – я дотягнувся до чорної фігури, зашпортнув заклинанням-тросом, смикнув на себе – у вогонь…

Страхітлива магиня перехопила ініціативу. Ривок – й у вогні борсаюсь я, бридко тріщить, завиваючись колечками, волосся, я ще не відчуваю болю, та вогонь підіймається зусібіч, зникає кімната, зникає ліжко, я кидаюсь у величезному багатті, я – потворний бовван, якого зліпили з піддатливої глини й кинули в пічку – випалюватися…

Я – вречевлене замовляння Кари.

* * *

Совеня сиділо на камені, а поряд валялася відкрита клітка. Совеня витріщалося жовтими оченятами – був вечір, сонце давно сіло, наближалася пора сов.

Я перевернувся на бік. Сів. Провів рукою по волоссю – волосся де-де обгоріло, але не більше. А мені здавалося, що я зашкарублий і лисий, що моя шкіра – всуціль глиняна кірка, облизана вогнем…

Я гарячково озирнувся – й одразу впізнав це місце. Якщо піднятись он на той пригірок, біля підніжжя його покажеться мій будинок. А от по цій дорозі – пустельній, слава сові, можна за півгодини добрести до замку Ятерів…

Куди мені йти? Навіщо мені йти? У вухах то наростав, то віддалявся дивний звук, ніби колеса стукотіли по стиках мосту, тільки міст нескінченний, а колеса та стики – залізні. Та-так, та-так… Та-так, та-так…

Я озирнувся знову – цього разу уважніше.

Небо було дивного кольору. Ніколи не бачив такого яскравого, такого багатого на відтінки заходу.

Над гаєм вилися, мов кіптява, ворони. Мовчки. Ні одне каркання не порушувало тиші – тугої, врочистої, повної гідності.

Совеня дивилося на мене здивовано – не знало, певно, чого від мене чекати. Чому я то візьмуся за голову, то подивлюся на небо, то сяду, то встану, то засміюся. Куди йому, нерозумному пташеняті, зрозуміти мене.

– Ходімо, – сказав я у відповідь на вимогливий совиний погляд.

Підставив руку; наїжений клубок із настовбурченого пір’я так звикло, нібито всоте, перебрався мені на руку, а потім – на плече. Переступив лапами; умостився. До половини приплющив жовті очиська.

Спершу повільно, а потім усе швидше й упевненіше я пустився оминати пригірок. Підніматися-спускатися було несила; я йшов, рахуючи кроки, стараючись до певного часу ні про що не думати.

Вона зробила, що збиралася?

Чи пожежа завадила їй?

Навряд чи людині, яка так вільно вправляється з часом і простором, здатні серйозно завадити кілька зайнятих вогнем простирадл…

Совеня похитувалось на плечі в такт моїм крокам. Шелестів над полями вітер, я розрізняв, здається, голос кожної пожовклої травинки. Мені здавалося, що ці трави складаються в дещо більше, ніж просто шурхіт, що вітер наспівує; за секунду я зрозумів, що наспівую сам, причому пісню, яку ніколи перше не чув.

Хто сказав, що в мене нема музикального слуху?!

Зусиллям волі я примусив себе замовкнути, але тепер у ніс полізли запахи. Вони стелились над осінньою землею, як до того стелилися звуки; ніс мій ловив струмені вітру й перебирав їх, мов струни. Це породжувало ейфорію, це було насолодно, це було тривожно; це було майже болісно. Це було.

Я засміявся. Ні, страху не було: я, Хорт зі Табор, прекрасно пам’ятаю, хто я такий. У душі моїй нічого не змінилося…

Стоп!

Я зупинився посеред дороги, мимоволі схопившись за вколоте думкою серце. Сово-сово, а чи не тхір я? Схожий світ я бачив тільки очима тхора – коли на світанку скрадався на полювання, і потім, коли рот був заліплений пір’ям і кров’ю…

Я тупо уставився на свої руки, поворушив пальцями; ні, я людина, в усякому разі, перебуваю в людській подобі. Я лишився тим самим – це світ став іншим, у ньому з’яви лося місце барвам, запахам і звукам. Слава сові, що мене не тягне негайно в найближчий курник…

Адже не тягне?

Не тягне. Я голодний, але не прагну сирого м’яса. Можливо, якось потім…

Звідки ця тривога? Звідки ці барви? Невже вона щось сотворила зі мною, чи, можливо, я сам із собою сотворив?

Хоч би що сталося – сонце вставатиме вчасно, і навіть якщо містечко з усіма своїми мешканцями одного разу повалиться в море, сонце так само буде підійматись і спускатись, мільйон років…

Звідки ніжність?

Чому мені так тоскно від того, що я не можу сісти зараз поряд із заплаканою жінкою, обійняти її й заспокоїти?

Тим більше що вона давно вже не ридає. Сльози висохли, той, про кого плакали, давно в могилі, і могилу загублено, і сад, який виріс на її місці, постарів і зруйнувався, і викорчуваний, і виріс новий сад… То чи є привід тужити?

Ні, щось зі мною негаразд.

Зараз дорога поверне, і там, за поворотом, покажеться мій дім…

Ось він.

Я підсвідомо боявся, що дім виявиться, приміром, руїною. Що минуло років п’ятдесят відтоді, як я поговорив із Орою Шанталією в поганому готельному номері; слава сові, дім стояв, як треба, здавалося, що я лишив його вчора, щонайбільше позавчора.

Город був доглянутий. Картопля вилізла з землі, обсохла на сонечку й забралася в мішки, картоплиння сповзлося в купу й самоспалилось, на спустілих грядках панувала добропристойна чистота, тільки декілька гарбузів, кожен з голову велетня, не спішили забиратися у підвал. Певно, заради мальовничості пейзажу.

Я піднявся на поріг.

…Квадратний метр потертих кахлів під ногами, квадратний метр облупленої стелі просто над головою, запасна вода в цинковому баку, маленьке дзеркало в бризках зубної пасти, у дзеркалі відбиваються два обличчя – одне проти другого, занадто близько, ніби за мить до поцілунку, і можна подумати, що співрозмовники – закохані, – якщо їм не дивитись в очі…

Кого мені шкода? Її, себе? Усіх тих, у кого ще попереду – розрив, утрата, крах? Пустота?

Чому, за яким законом гордість обертається гординею, гідність – себелюбством, сталість – упертістю, сила – жорстокістю, розум – безсердечністю, а любов – потворним гномом, власною протилежністю?

Ну, і як ти хочеш змінити це? Будь-який предмет відкидає тінь, у будь-якій душі є темний куток. Навчись кохати і його теж… Не виходить?

У вітальні було холодно й вогко. Шепнувши замовляння, я запалив камін. Совеня неспокійно порснуло крилами; я озирнувся, ніби мене гукнули.

За столом, укритим чорним оксамитом, сиділа маленька, чорна, згорблена фігурка.

Мені зробилося страшно. Такого страху я не мав перед обличчям смерті, у вогняній пустелі.

Щільний каптур прикривав обличчя людини. Я бачив тільки підборіддя – запливле, покрите рідкими сивими волосками.

І руки – висхлі старечі руки обабіч глиняної статуетки.

Я стояв. Совеня нервувалося, час ішов, а я стояв, прикутий до місця; між нами висів мільйон років, мільйон років самотності, його не можна було відкинути – та й пробачити не можна було.

Кінець кінцем, я зробив перший крок. Потім ще один; пі дійшов на негнучких ногах. Простягнув руку; старечі долоні не здригнулись.

І тоді я взяв зі столу те, що справедливо належало мені.

…Три долі одразу, три мухи під мухобийкою, ущент, назавжди…

Осіння муха, остання, перламутрово-зелена, обважніла, ніби від пива, дзвінка приречена муха колами носилась навколо порожнього, без свічок, ставника. Я вхопив боввана правою рукою за голову, лівою – поперек тулуба.

– Карається…

Людина за столом не зробила жодного поруху, щоб зупинити мене. Навіть якщо й могла; навіть якщо в неї була ця примарна можливість – посперечатися з Кореневим заклинанням.

Я хотів спитати, чи встигла вона втрутитися в мою душу. Це було дуже важливо, це було принципово – у той самий час я розумів, що не поставлю цього питання ніколи. А якщо поставлю – виявлюсь дурнем, тричі ідіотом, негідним магічного звання…

Ні. Тепер я ніколи цього не дізнаюсь.

Я подивився на Кару в своїх руках. Подивився – і нічого не відчув. Ні радості, ні страху. Навіть інтересу не відчув – точно знаючи при цьому, що час настав. Час виголошувати вирок.

Глиняна потвора раптом почала стрімко нагріватися. Вона відчула розв’язку. Відчула, що цього разу я не лякаю й не прикидаюся – час настав, і Кара відбудеться неминуче.

– Карається…

Старий Ятер. Ювелірша, купець, Март зі Гороф, низка невинних жертв… Бузувірство, препарація душ… Самоцвіти, що дивляться на світ зупиненими очима…

– Карається та, що зловмисно…

Я й досі нічого не відчував. Де Судія, величний, грізний, п’яний від влади? Де запаморочення, де стугін крові у вухах?

Де воно, щастя володаря Кари? Муляж уже палить мені долоні, не можна тягнути далі…

– Карається та, що зловмисно порушує тишу в цьому домі. Карається ця муха за набридливе дзижчання… і невідповідність правилам гігієни. Хай буде так.

Хрусь!

У правій моїй руці опинилась довгаста голова, в лівій – тулуб; декілька крихт глини впало на запорошений чобіт. Останки боввана швидко остигали; на камені лежала, картинно задерши лапки, дохла муха.

Певно, вона вмерла одразу. Без страждань.

Я розімкнув пальці; голова й тулуб, що хвилину тому були єдиною потворою, беззвучно впали на килим. Совеня присунулося зовсім близько – лоскотало пір’ям мою щоку; від нього йшов ледь відчутний, у якійсь мірі навіть приємний запах.

Я дурнувато всміхнувся.

І знов усміхнувся – так, що кінчики рота поповзли до вух.

Мені було легко. Легко й спокійно, як у дитинстві.

Хвилина… Друга…

Я відірвав очі від глиняних уламків. Повільно обернувся; якщо вона й дивилася з-під каптура – очей її я не бачив.

Совеня зірвалося з мого плеча. Незграбно пролетіло через усю кімнату, приземлилося на стіл. Лишило акуратну купку посліду на запорошенім оксамиті.

Я ступив до столу, простягнув руку, взявся за край грубої тканини й коротким рухом відкинув її каптур.

Складки зів’ялої шкіри каскадами лежали на лобі й щоках; ніс майже торкався запалих темних губів. І з цього старечого обличчя дивилися такі знайомі карі очі – праве підведене блакитною фарбою, а ліве – зеленою. Незмигні, застиглі, спокійні тим потойбічним спокоєм, якого живі не знають.

КІНЕЦЬ

Content

Марина та Сергій Дяченки
Магам можна все

Розділ перший Цікава геральдика: Чорний тхір на золотому тлі

Розділ другий Цікава геральдика: Глиняний бовван на чорному тлі

Розділ третій Цікава геральдика: Жовта диня на тлі трави

Розділ четвертий Цікава геральдика: Чорний дракон на срібному тлі

Розділ п'ятий Цікава геральдика: Сірі сови на червоному тлі