Василь Микитась

ВІНЦЕНОСНІ РОЗПУТНИЦІ

Історичні оповіді про «бабське століття»

Переднє слово

…Історію Катерини II не можна читати при дамах.

О. ГЕРЦЕН

Гірка дійсність недавнього минулого — авторитарна політична влада, абсолютизм і деспотія, корумпований чиновницько-бюрократичний апарат, демагогія і знеособлення, гіперболічне роздмухування культу особи та його трагічних наслідків, упереджені ідеалізовані біографії «вождів» і присяжний панегіризм, заплющування очей на недоліки — непросвітньою пеленою затьмарює наші здобутки. За всі біди, волюнтаризм диктаторів завжди розплачувався і розплачується народ із його вірою у справедливість і світле майбуття. Чимало його страждань чорним шлейфом тягнеться ще з давнини, де вистачало не стільки «білих», скільки «чорних» плям, що їх із різних причин і в різні часи замовчували. Часто заради певних постулатів і нині одні факти непомірно наголошуються, інші умисно замовчуються, а плюралізм думок стає зручною формою новітньої фальсифікації історії.

Одна із темних сторінок, яка лягла «чорною» плямою на історію розвитку нашої країни, тісно пов’язана із встановленням необмеженої диктатури абсолютизму Російської імперії, яку проголосив 1721 року Петро І. Майже все XVIII століття в історії Російської монархії здебільшого називають «бабським», коли на імператорському престолі сиділи переважно розпутні жінки, а державою правили їхні фаворити-коханці та дворянський чиновницький апарат, що призвів Росію та Україну на кінець XVIII століття до повного закріпачення — цієї диявольської системи знеособлення людської гідності, потворної форми рабства, коли людину можна було купити, продати, проміняли на собаку і т. п.

О. Герцен, якого Шевченко називав «апостолом свободи», абсолютизм єдиновладдя справедливо прирівнював до воєнної і цивільної диктатури, котра більше нагадувала римський цесаризм, ніж феодальну монархію. Зокрема, диктатуру Російської імперії, починаючи від Петра І, він образно характеризував як збіговисько вимуштруваної лейб-гвардії, безсловесної бюрократії, метушливих царських кур’єрів, жандармів із нагаями, поліцейських з кулаками, «півміста в мундирах і півміста, що робить «фрунт», або ціле місто, яке поквапно, по-лакейськи знімає капелюх». Тобто щось таке, що позбавлене всякої самобутності та є «пальцями, хвостом, нігтями і кігтями однієї людини», яка об’єднує в собі всі види влади. Таке було властиве Російській монархії з її імператорами Петром І, Катериною І, Єлизаветою, Катериною II та іншими аж до кінця владарювання династій Романових і Гольштейн-Готторнських.

В есе йде мова про маловідомий широкому колу читачів тіньовий бік XVIII століття Російської імперії, коли її народи, й насамперед український, були ввергнуті в безодню кріпосного рабства здебільшого ганебними і срамотними засобами.

Із знищенням же славної Запорозької Січі та вільнолюбного козацтва були знищені й рештки політичної, національної та соціальної свободи України.

Тут — усе правда, без домислів і перекручень. Документальні факти доскіпливо визбирані як із численної доступної вітчизняної і зарубіжної дожовтневої, так і радянської історіографічної, публіцистичної та художньої літератури.

«Бабське століття»

«Осьмнадцятий вік» Росії розпочався знаменитими реформами самодержця абсолютистської монархії Петра І в галузі економіки, органів правління, суду і війська, соціальних відносин, а також у побуті, освіті й культурі. Тому початок його називають ще «епохою Петра», коли абсолютизм у своїй внутрішній та зовнішній політиці спирався на диктатуру дворянства та бюрократично-чиновницький апарат, що поступово зростав. Цар видавав закони, призначав чиновників, збирав і витрачав народні гроші. Так було у всі часи.

Зазначимо, що одним із ревних прихильників Петра І та його реформ за життя царя був талановитий український і російський письменник, релігійний і громадський діяч, за словами академіка М. К. Гудзія, «просвітитель у рясі» Феофан Прокопович, колишній професор і ректор Києво-Могилянської академії. Викликаний Петром із Києва до Петербурга й поставлений на чолі православної церкви, він став ідеологом усіх його реформаційних перетворень. У промовах і проповідях, панегіричних віршових творах, філософських та наукових трактатах Феофан Прокопович непомірно ідеалізував особу й діяльність царя, з церковного амвона обгрунтовував його реформи, виправдовував доктрину освіченого абсолютизму. Патріотичні оди й насамперед «Епінікіон», похвальні «слова» на честь Полтавської битви і Петра І, проповіді до дня св. великомучениці Катерини й «благовірного» князя Олександра Невського, на честь яких у Росії встановили ордени, кілька віршів, присвячених дочці старшого брата Петра І — імператриці Анні Іоаннівні та іншим особам, були не' набором пустослів’я, лестощів і компліментів, а здебільшого філософськими роздумами насамперед про особу Петра І як героя Полтавської та інших битв, «робітника», будівника «царственого града Петербурга» і великої Російської держави. В наступниках царя він хотів бачити гідних продовжувачів «діяній Петра», проте це бажання, на жаль, не справдилося.

У різні часи говорилося і про більші та менші вади Петра І як людини і правителя. На вадах царя особливо наголошували супротивники його і Прокоповича — «любители невежества», «князья церкви», «сумасброды и неуки», «ученые хвастуны». Щоправда, серед тих вад були й істотні. Петро перетворив відому Грановиту палату в палац веселощів, заснував лихозвісний «сумасброднейший, всешутейший и всепьянейший собор» на чолі з «князем-папой». Він часто до безтями напивався з матросами, солдатами і шкіперами, зухвало бешкетував на вулицях; заслав першу дружину Авдотью до Суздальського жіночого монастиря; дочку німецького виноторговця московського «Кукуй-містечка» Анну Монс засипав дарунками, віддав їй село Дудіно з 295 дворами, селянами та всіма угіддями. Дівиця Монс, «действительно подлая, публичная женщина», крім царя й «Алексашки Меньшикова», «втішала» ще й полоненого шведського офіцера Міллера і саксонського посланника Кенгісена. її брата Віллі Монса Петро зробив камер-юнкером, і той став більше ніж улюбленцем Катерини І.

Загалом позитивно відгукуючись про Петра І та його епоху, Герцен наголошував, що цар задав дурний тон, а наступники продовжили його, перебільшуючи й спотворюючи. До кінця XVIII століття тривала «одна безперервна оргія вина, крові, розпусти».

Далі поневолювалася й покріпачувалась Україна, поступово ліквідовувалася її незалежність і державність. Уряд Петра з 1709 року започаткував нищення Запорозької Січі. За словами Герцена, Петро І «обрадувався зраді Мазепи й заходився утискувати Малоросію всупереч усім договорам». Замість Мазепи волею царя на старшинській раді 1708 року гетьманом Лівобережної України «одноголосно» було обрано великого землевласника Івана Скоропадського, котрий скорявся царським сановникам.

1722 року заснована Малоросійська колегія з дворянсько-старшинським чиновницьким апаратом, який цілеспрямовано проводив політику знищення самоврядування Лівобережної і Слобідської України, збільшував державні податки й чинш для поповнення царської казни, впроваджував русифікацію адміністративного й судового управління у великих та малих містах, де документація, як і навчання в школах, велася виключно російською мовою. Заборонено було друкувати українською мовою книжки, відбувалася на перший погляд непомітна денаціоналізація, з приводу чого безхребетна українська шляхта, що пхалася в дворянство, не дуже й тужила, вважаючи мову свого народу «мужицькою», слугуючи великодержавним чиновникам «малоруської» колегії.

По смерті Петра петербурзький імператорський двір став «храмом» блудниць, «Вавілоном» розкоші й спокус вінценосних розпутниць і розпутників.

Усе «осьмнадцяте» століття в Росії ще сучасники називали не тільки століттям «освіченого абсолютизму», а й «бабським» із всесильним фаворитизмом, що трагічно позначилося й на історичній долі України. Те «бабське століття» і «бабське царство» — найганебніша сторінка в нашій історії. Ця «чорна пляма» й донині мало відома широкому колу читачів…

Фактичним правителем Російської імперії після Петра І під час недовгого царювання Катерини І у 1725–1727 роках був син придворного конюха, а потім генералісимус князь О. Меншиков (1673–1729), який награбував мільйони із казни і став після Петра І чи не найбільшим поміщиком в імперії. Меншиков мав понад сто тисяч селян-кріпаків, на Україні володій 4 містами, 187 селами, 14 слободами та однією волостю.

Після смерті Петра І у 1725 році колишню покоївку Марту Скавронську, з якою цар лише у 1712 році, приживши на той час трьох дочок, оформив церковний шлюб, посадили на престол як Катерину І гвардійські полки під началом О. Меншикова. Та чи під силу було недалекій і безграмотній імператриці правити величезною державою? Тож фактично правила імперією впроваджена Петром Верховна таємна рада, до складу якої входили фаворити і коханці Катерини І О. Меншиков та В. Монс.

За дворічне царювання Катерини І на Лівобережній Україні відновлюється гетьманство, але навряд чи то була заслуга імператриці.

Перед смертю Катерина І склала «тестамент» про передачу престолу внукові Петра І — синові царевича Олексія Петровича — Петру II (1715–1730). Через малолітство царя державою керував О. Меншиков, а потім — боярська верхівка. Перед коронацією спадкоємець престолу помер від віспи. На ньому й скінчилася чоловіча лінія роду Романових — настало «бабське століття».

У 1730 році на троні опинилася рідна небога Петра І, дочка царя Іоанна Олексійовича Анна Іоаннівна (1693–1740), що була за герцогом Курляндським Фрідріхом Вільгельмом, але рано овдовіла. Нова імператриця також була малограмотною, не відзначалася розумом, а головне — була лінивою і розпусною. Ще до проголошення Тї Верховною таємною радою імператрицею претендентка на престол 1727 року «зблизилася» з дрібним курляндським німецьким дворянином — Ернстом Йоганном Біроном, якого австрійський ерцгерцог Карл VI у 1730 році «возвеличив» у графи та при сприянні Анни Іоаннівни призначив герцогом Курляндським.

Нова імператриця влаштовувала численні бали, «машкаради», тримала для розваги кілька блазнів і сотню породистих собак, витрачала шалені гроші. Так, для порівняння тільки у 1734 році на утримання двору було видано 2 600 000 карбованців, на імператорські конюшні й псарні—100 000, на платню чинам — 460 000, на «пенсії» рідні — 77 100 карбованців, на утримання війська — 4 935 154, на адміралтейство — 1 200 000 карбованців, що на той час було непомірно величезною сумою.

За Анни Іоаннівни імперією заправляв Бірон із компанією прибалтійських німців, які прибрали до рук найвищі придворні посади: дипломатією правив А. Остер-ман, Комерційною колегією — Менгден, військом — Мініх, промисловістю — Шемберг і т. п. У 1740 році цариця «подарувала» Бірону оздоблений брильянтами золотий кубок вартістю 500 000 карбованців. Біронівці нещадно грабували країну, привласнювали великі землеволодіння з селянами в Росії, Білорусії та на Україні, впроваджуючи феодально-кріпосницький гніт. Той же Бургард Крістоф Мініх мав великі помістя на Лівобережній Україні, домагався скасування її політичної автономії і стати «управителем Малоросії». І став би її катом, якби не крах зловісної біронівщини.

Жорстокість свавільної Анни Іоаннівни і Бірона позначилася в інтенсивній розправі із суперниками, страті їх та засиланні до Сибіру. Відомо, що п’ятнадцятилітнього «російського імператора» Петра II Меншиков засватав за свою дочку Марію. Коли Меншикова разом із сім’єю прогнали до Сибіру, Петра II сватають за сімнадцятирічну

Катерину Долгорукову. По раптовій смерті юного царя Долгорукови складають від імені імператора «подложное завещание», нібито він заповідав владу Катерині. Правда, той підроблений документ вони знищили, однак жорстоко поплатилися за бажання влади. При потуранні Анни Іоаннівни «башмачник» (той, що раніше шив черевики) Бірон почав до пня винищувати родину Долгорукових та всіх тих, хто симпатизував Петру II і Меншикову. Про страхітливу сторінку біронівщини докладно розповіла у «Своеручных записках» донька фельдмаршала часів Петра І Б. П. Шереметева Наталя Борисівна. Вона була одружена з І. О. Долгоруковим й до кінця випила з ним гірку чашу недолі. На весіллі, за доносом канцлера

А. Остермана, їм оголосили «височайший указ», що вся їхня родина підлягає засланню у далеку сибірську місцевість Березів поблизу річки Об, серед неприступної тайги. Туди заслали також колишнього губернатора Смоленська, сенатора і вихователя Петра II князя О. Г. Долгорукова.

Ще жорстокіше розправилася вінценосна блудниця з іншими Долгоруковими. Відомого дипломата, колишнього посла в Польщі, Данії і Франції В. Долгорукова відкликали в Росію; в 1739 р. на Скудельниковому полі йому відрубали голову. Другого князя С. Долгорукова, теж дипломата, спочатку вислали в далеку північну вотчину, потім кинули в політичну в’язницю — Шліссельбурзьку фортецю, а згодом відрубали голову поблизу Новгорода. Відрубали голову й князеві І. Долгорукову. Наречену Петра II Катерину Долгорукову, аби не муляла очі, разом із батьком спочатку вислали в Сибір, згодом ув’язнили у Томський монастир. У монастирі морили й дочок О. Долгорукова, де вони померли, а його синів прилюдно відшмагали батогами, повідрізували язики й заслали: Миколу — в далекий Охотськ, а Олександра — аж на Камчатку.

Подібне вчинили й з іншими знатними родами. Колишнього київського губернатора (у 1711–1718 pp.), сенатора князя Д. Голицина звинуватили у зловживаннях й засудили до смертної кари, яку «милостиво» замінили казематом Шліссельбурзької фортеці. В опалі був і його брат — знаменитий генерал-фельдмаршал М. Голицин, багатство якого перейшло фаворитам Анни Іоаннівни. Найогидніший «жарт» вона вчинила над М. Голициним. Він дістав високу освіту за кордоном, одружився там на італійці, прийняв католицьке віросповідування. Цариця відкликала його, розлучила з дружиною та зробила двірським блазнем. Для потіхи знову одружила, але вже на «шутихе камчадалке» Явдосі Бужениновій, влаштувавши диковинне «весілля» у зловідомому Льодовому будинку навпроти Зимового палацу. Тільки смерть імператриці та її «шутихи» позбавили князя М. Голицина глуму.

Падали голови не лише привілейованої знаті, але й «черні». Особливо страхітливою за Анни Іоаннівни була пронімецька Таємна канцелярія із системою вишукування політичних злочинців, яка мала сумирну назву «Слово и дело государево». Під страхом смертної кари вона зобов’язувала обивателів доносити «о слове и деле», нібито спрямовані проти государів, і стала чи не першим офіційним інкубатором стукачів. Таємна канцелярія цариці та Бірона тримала всіх у безмовному страсі й покорі. М. Добролюбов зазначав, що з часів Петра І таємні канцелярії під різними назвами впродовж століть були страховиддям Росії. Згодом Катерина II нібито заборонила зловісне «Слово и дело…», насправді ж просто змінила назву — з’явилася «таємна експедиція» при Першому департаменті сенату. Очолив її обер-секретар, злої пам’яті витончений катюга Семен Шешковський.

Д. Бантиш-Каменський у «Словаре достопамятных людей русской земли» зазначав, що Шешковський у руках Катерини И став грубою зброєю поліцейського розшуку. Свого часу цього поповича відкрив правитель таємних розшуків граф О. Шувалов, а Єлизавета не раз відзначала його «добропорядні важливі справи» і «зразкові труди». Пригріла його й Катерина II.

«Богоподібна цариця» Катерина II саме Шешковському доручала допитувати О. Пугачова, вести слідство у справах Н. Нассека, О. Радищева, М. Новикова та ін.

У цілому феєрверкові двірських переворотів першим був переворот 1740 року, після ранньої смерті Анни Іоаннівни, коли біронівці наслідником престолу проголосили малолітнього сина Анни Леопольдівни — принца Брауншвейгського Івана Антоновича на чолі з регентом та опікуном — тим же Біроном. Анна Леопольдівна (1718–1746) була дочкою герцога Макленбург-Шверинського Карла Леопольда й онуки царя Олексія Михайловича — Катерини Іванівни. Справжнє її ім’я по-німецькому — Єлизавета Анна Катерина Христина. Під час хрещення Феофан Прокопович нарік її Анною. Анні Леопольдівні подобався саксонський посланник граф Карл Моріц Ліпар, з яким вона і «зблизилася» у 1735 р. Та 1739 року її видали заміж за небожа імператриці Священної Римської імперії принца Антона Ульріха Брауншвейгського. У подружжя народився син Іван, якого ще малолітком проголосили російським імператором з регентством Бірона. Однак через кілька тижнів біронівщину було повалено, а «правителькою» чи регентшею Івана стала сама Анна Леопольдівна.

Черговий двірський переворот вчинила дочка Петра І й Катерини І Єлизавета Петрівна. При спонукуванні російської знаті претендентка на престол усунула від влади «любезну кузину» Анну з її малолітнім сином. На чолі гвардійців елітного Преображенського полку в грудні 1741 року Єлизавета врочисто прибула до Зимового палацу, де її й проголосили новою імператрицею Росії. Внутрішньою і зовнішньою державною політикою за правління Єлизавети (1741–1762 pp.) впродовж двадцятиліття фактично керував один;з найвпливовіших зачинщиків двірського перевороту проти біронівщини та Анни Іоаннівни енергійний граф П. Шувалов. Єлизавета надала йому найвищий чин генерал-фельдмаршала, обдарувала землями, кріпаками, грошима, а сама займалася далеко не державними справами жіночого штибу.

З нагоди вступу на престол Єлизавета щорічно влаштовувала грандіозні звані обіди, на які запрошувала близько 350 унтер-офіцерів і гвардійців того полку, який супроводжував її на «завоювання» корони.

Про інтелектуальний рівень імператриці Росії сучасники й дослідники писали, що вона не мислила свого існування без вина і пива, завжди була напідпитку. Водночас відзначалася забобонністю, їла пісне, певне, щоб не розтовстіти, та їздила на всілякі богомілля у монастирі. Особливо ж любила по декілька разів на день наряджатися й залишила після себе п’ятнадцять тисяч (!) суконь і п’ять тисяч пар (!) черевиків, обожнювала дорогоцінне каміння та персні, а кімнату, в якій приймала своїх укоханців, обладнала янтарем.

Єлизавета Петрівна перетворила царський палац на вертеп із постійними гульбищами, всілякими дивовижними феєрверками, ілюмінаціями, з безупинним переодяганням. Для постійного звеселення гультіпак при імператорському дворі організувала велику вокально-інструментальну капелу, до якої набирали чимало російських гуслярів та українських кобзарів-бандуристів, іноземних співаків.

Знаменно, що серед співаків хорової капели в петербурзькому Зимовому палаці в 1742–1744 роках був і студент Києво-Могилянської академії, майбутній український письменник та філософ Григорій Сковорода. «В одном місту был, — пізніше згадував Г. Сковорода, — гдъ палаты царскіи, уборы, танцы, музыканты, гді, любяшіесі», то послЪдували, то и зеркала смотрЪлы, вбежавши с зала в комнату и снявши маску, приложились в богатых постелях и прочая». Бачив він і те, як ще недавній хуторянин, дебелий землячок із співаків Олексій Розум розкошував у багатих покоях завше хмільної цариці, як він, ставши фаворитом і «Розумовським», умисно програвав у карти великі суми грошей двірським сановникам, аби здобути їхню прихильність. І здобував.

І хоч порядку в країні не було, на честь імператриці хлюпотіла повінь пишномовного пустослівного одописання, й то не лише придворних піїтів. Продовжуючи «петровські» традиції Феофана Прокоповича, писали панегірики й такі відомі письменники, як О. Сумароков та М. Ломоносов. Свою «Оду всемилостивейшей государыне императрице Елизавете Петровне, самодержице Всероссийской, в 25 день ноября 1743» Сумароков приурочив дневі двірського перевороту 1741 року. Звертаючись до завше веселої цариці по двох роках її владарювання, поет писав:

Ты все успехи предварила.

Желанию подав конец.

И плач наш в радость обратила.

Расторгнув скорби днесь сердец.

Усе це, м’яко кажучи, була неправда, й про це знав Сумароков, котрий певний час служив ад’ютантом у графів  Г. Головіна та О. Розумовського, блазнював, за словами О. Пушкіна, у тодішніх вельмож Шувалова і Паніна.

Близько десятка хвалебних од, присвячених вступові Єлизавети на престол, написав М. Ломоносов. Дослідники по-різному говорять про них. Одні твердять, нібито Ломоносов писав їх як «офіційно-службовий поет» на замовлення царського двору та академії, почесним членом якої він був. Професор Д. Благой зазначав, що врочисті оди, як і фейерверки та ілюмінації, були обов’язковою частиною придворних свят. Інші доводять: поет друкував оди «за свій кошт», надаючи їм суспільно-виховного значення та проводячи у них, за влучними словами О. Пушкіна, «торжество своїх ідей». Тон таких «благодарственных восклицаний» старанно будуть наслідувати й інші поети, у тому числі й українські.

За «оди похвальні», «оди духовні», панегіричні «слова» і «надписи», за пропаганду ідеї розквіту вітчизни під опікою освічених правителів ще сучасники дорікали Ломоносову. Навіть О. Сумароков, над яким підсміювалися, справедливо писав: «Не завидую тебе, что, следуя общему обычаю ласкати царей, нередко недостойным не токмо похвалы стройным гласом воспетой, но ниже гудочного брацания, ты льстил похвалою в стихах Елисавете. И если бы можно было без уязвления истины и потомства, простил бы я тебе ради признания твоея души ко благодеяниям». За улесливий тон в одах нікчемним царям та їхнім фаворитам «російському Піндару» — Ломоносову дорікав і О. Радищев, хоча водночас і пробачав генієві за одописання в окремому нарисі «Подорожі з Петербурга в Москву».

О. Пушкін писав: «Ломоносов заповнив урочисті свої оди пишномовною хвалою; він прямо називає благодійника свого графа Шувалова своїм благодійником; він у якійсь придворній ідилії оспівує графа К. Розумовського під ім’ям Полідора; він віршами поздоровляє графа Орлова у зв’язку із поверненням його з Фінляндії…» Водночас поет визнає Ломоносова великою людиною, кажучи, що той створив перший університет у Росії й сам був «першим нашим університетом» за багатогранністю знань. Але біда, що в тому університеті професор поезії, ораторського мистецтва і красномовства мусив служити як «чиновник, а не поет, натхненний з неба, не оратор, що сильно захоплює».

Та звинувачувати вченого в підлабузництві навряд чи можна. То була данина традиції. Міг Ломоносов бути й іншим: коли фаворит Єлизавети і братів Розумовських, перший куратор Московського університету Шувалов «пожартував» над вченим, той з гідністю відповів: «Не токмо у стола знатних господ или каких земных владетелей дураком быть не хочу, но и ниже у самого Господа Бога». Не всі поети мали сміливість так сказати, швидше навпаки, за що отримували ордени і подаяння.

Шлюб цариці Єлизавети з козацьким сином

Ще до коронації Єлизавета мала «альковні романи» і кількома двірськими молодиками, у тому числі зі своїм ад’ютантом і співучасником п’яних оргій О. Шубіним, якого згодом, аби не муляв очей, заслали далеко в Сибір.

Згодом фаворитами Єлизавети стають брати Розумовські — нащадки небагатого реестрового козака Розума з хутора Лемеші Козєлєцького повіту на Чернігівщині. Це вже ціла історія, про яку варто сказати докладніше.

Старшого із Розумовських — двадцятилітнього півчого Олексія — запримітив за чудовий голос переяславський поміщик, урядовий комісар по вивозу угорського вина із Токаю, яке полюбляла Єлизавета, полковник Федір Вишневський під час слухання церковної відправи у селі Чемері неподалік хутора Лемеші. Він умовив Олексія їхати до Петербурга й у І 731 році влаштував його до придворної капели. Гарний, ставний і співучий «малорос» впав у око і Єлизаветі. Відкрите кількарічне перелюбство «Петровой дщери» після її вступу на трон закінчилося морганатичним шлюбом у 1742 році з Олексієм Розумом. Козачий син уже через два роки стає «графом Розумовським», але без права престолонаслідування.

Як водилося, напівосвічений співак почав обіймати високі посади і в 1756 році став фельдмаршалом Росії. Це дало йому можливість привласнити великі землеволодіння, десятки тисяч селян-кріпаків, у тому числі й своїх недавніх земляків на Україні, цілком можливо, товаришів та побратимів по зброї старого козака Григорія Розума, який рано помер, так і не діждавшися слави чи безслав’я своїх синів.

Отже, на догоду цариці бравий селюк стає графом, тож треба було спішно в мужицьку генеалогію влити бодай трохи «голубої крові», зробити Розума «благородним» за походженням, принаймні для непосвячених. За справу беруться офіційно-службові особи, ба навіть українські піїти, і серед них загалом відомий письменник та педагог, професор Києво-Могилянської академії Михайло Коза-чинський (1699–1755). Із нагоди іменин «графа» 17 березня 1745 року він написав трактат під назвою «Философія Аристотелева по умствованію перипатетиков изданная… Алексію Григоріевичу Розумовскому» у формі поширених тоді тез академії диспуту, що їх «ответствовал» кращий учень професора Козачинського студент-філософ Георгій Щербацький, який згодом і сам став професором Київської та Московської академій. Це був не стільки філософський трактат, скільки панегірик, написаний вперемішку — віршами і прозою «слов’янською», польською та латинською мовами, що обов’язково вивчалися в академії.

У трактаті тлумачилося благородство Розумовських, які нібито походили не з лемешівських хуторян, а з польсько-литовського шляхетського роду Гедимкновичів Романа Рожинського, нащадки якого «употребляемое ныне звание Розумовских получили». На таку вигадку поет В. Тредіаковський саркастично відгукувався, що він не міг читати се писання без «внутреннего смеха», а історик Києва В. Аскоченський дивувався винятковій винахідливості й умінню «сочинителя» з нічого зробити «щось».

Імператриця Єлизавета разом із «графом Розумовським», престолонаслідником, небожем Петром і його на той час ще нареченою Катериною — майбутніми Петром III та Катериною II — «ощасливили» Україну своїм відвідуванням, що обійшлося казні у величезну суму. Погожого літа 1744 року під приводом паломництва на богомілля та поклоніння «святим мощам» Києво-Печерської лаври й водночас для веселого проведення часу цариця забажала поїхати в «Малоросію». Наперед послані царські кур’єри наказували впорядковувати по тракту дорогу, ладнати мости, поштові станції, готувати на кожній із них коней для заміни, виселяти із сіл та міст хворих і прокажених, влаштовувати місця можливих ночівель та відпочинку для цариці й свити в складі близько 250 чоловік.

Після домовленості, що Єлизавета зупиниться на тимчасове помешкання в Києво-Печерській лаврі «з чудовим парком», на горбах понад Дніпром, де любив зупинятися її батько Петро І, тодішній генерал-губернатор «Малоросії» граф Леонтьев наказав адміністрації Лаври приготувати 343 пуди муки, 257 відер кислої капусти, 112 відер світло-сірої капусти, 133 відра шинкованої капусти, 105 відер буряків, 400 пудів сіна, понад тисячу всіляких свічок і факелів. Із Москви ж прислано було шість діжок англійського пива для «собственного употребления» государині…

До речі, тільки Лавра на упорядкування доріг, мостів і сіл у своїх володіннях, де мала проїздити «висока гостя», щоденно впродовж кількох місяців посилала понад тисячу монастирських кріпаків. Адміністрація Києво-Могилянсь-кої академії не відпустила частину студентів на канікули і наказала їм готувати «божественні в особах» театральні видовища, всілякі вертепи, репетирування хорового співу, прилюдних диспутів, уміння виголошувати «орації».

На кордоні України від Глухова аж до Києва для зустрічі імператриці по обидва боки шляху поставили козацькі полки, вершників яких одягнули в нові черкески, широкі штани, різнокольорові шапки. Перші полки, відсалютувавши цариці, за спинами сусідів мчали уперед

і знову вітали вінценосну, створюючи химерію масовості війська. Понад шляхом наказано було збиратися святково одягнутим «малоросам» і вітати свою «благодійницю» та «родичку» по козацькому синові Розуму.

Помпезне театралізоване видовисько влаштували для Єлизавети та її свити поблизу Києва. Зустрічати кортеж на лівий берег Дніпра вийшла вся київська знать, ченці Лаври, викладачі і студенти академії, міщани. Один із спудеїв, загримований під древньоруського князя Володимира — «святителя Русі», їхав назустріч у «божественному фаетоні», що його тягли два крилаті «пегаси» — спудеї. У промові оратор запрошував царицю до «стольного граду» — праматері «городів руських».

Перед в’їздом до Печерська 25 серпня 1744 року «батьки міста» збудували тріумфальну арку із зображенням ангела, який тримав у руках «хартію». Така символіка була не випадковою. Після привітальних промов київського митрополита Рафаїла Заборовського і білгородського митрополита Антонія, що поспішив приїхати сюди, «державній гості» вручили гарно надруковану в лаврській друкарні ямбічну оду «На тріумфальних кієво-печерських воротах до ангела, держащего хартію…», написану згаданим префектом Києво-Могилянської академії професором Михайлом Козачинським. Государиня просльозилася «радушным приемом своих верноподданных» і прорекла, що любить «народ сей благонравный и незлобивый». Тоді ще не вся Україна була покріпачена.

Впродовж кількох тижнів у Києві влаштовувалися для знаті гульбища, бали-маскаради, не стихали дзвони, лилося мед-вино на прийомах. Цариця мандрувала по чудових київських околицях, відвідала Києво-Китаївську «пустиню» та місця, де жив Андрій Боголюбський. Двічі побувала вона і в академії. До першого запланованого візиту 5 вересня 1744 року, що збігся з тезоіменитством Єлизавети, «учащиеся юноши» підготували та розіграли шкільну драму з прологом та епілогом під назвою «Бла-гоутробіє Марка Аврелія Антонія, кесаря римского» М. Козачинського, який пристосував твір відповідно до особи та діяльності російської цариці з її непростим шляхом до престолу. Спектакль, безсумнівно, сподобявся Єлизаветі, а ще більше — розіграні веселі інтермедії до драми, тексти яких, на жаль, загубилися.

Під час другого відвідання Києво-Могилянської академії царицею відбувся традиційний академічний диспут. До нього підготували розкішно виконані «тези» — програму у вигляді картини-гравюри із зображенням у центрі Єлизавети Петрівни в царських обладунках, в оточенні придворних осіб, хвалебні написи слов’янською і латинською мовами. Академічний хор виконав урочисті канти і гімни, студенти декламували між диспутом хвалебні вірші, що їх написав той-таки М. Козачинський.

Розчулена віршами і прийомом, «августійша» звеліла нужденній академії виділити аж одну тисячу карбованців, тоді як особі архімандрита Лаври «пожалувала» три тисячі, «прочіей» братії — ченцям — десять тисяч, не рахуючи досить коштовного позолоченого й срібного церковного начиння, вартість якого обчислювалася десятками тисяч. Тих коштів вистачило б на кілька років пристойного існування всієї академії. Мабуть, розважливий і талановитий педагог, улюбленець київського студентства, префект М. Козачинський розраховував на значно щедрішу допомогу його дітищу.

Таким був зовнішній бік «добродійств» ласої до лицедійств і парадності Єлизавети Петрівни, іменем якої поступово закріпачувався український народ. Не ловив гав і її чоловік. Дожовтневі й сучасні історики не забувають передусім нагадати, що Олексій Розумовськии сприяв відновленню гетьманства на Лівобережжі. Можливо, й так, але не без корисливих цілей: за його порадою чи проханням Єлизавета, м’яко кажучи, запропонувала обрати гетьманом України молодшого брата свого чоловіка — Кирила Розумовського.

Сучасник Розумовських граф Ф. Головін, згодом дуже близький і до оточення Петра III, Катерини II та Павла І, у своїх спогадах про правління Єлизавети навів не без їдкого єхидства таку бувальщину: «Менший брат його (Олексія Розумовського — В. М.), Кирило, пас свиней поблизу Батурина — він сам мені оповідав такі подробиці. Свині, яких він пас, були не його, а їхнього родича Будлянського, котрий був багатший за них. Коли Олексій побачив, що доля йому усміхнулася, він згадав про Кирила і послав одного офіцера, щоб привіз брата з почестями. Кирило, будучи вже дорослим, побачив офіцера і подумав, що його хочуть забрати в москалі. Він злякався, покинув своїх свиней і виліз — на дерево, звідки його пощастило зсадити тільки голодом. Коли він приїхав у столицю, його почистили, гарно одягнули і доручили одному женевцеві, здається, Саладино на прізвище, щоб він його вивчив добре поводитися та одшліфував його». Кирило, цей недавній свинопас, швидко ввійшов у раж і разом із братом став вершителем долі народу, й не лише українського. Вся його карколомна кар’єра пов’язана із закріпаченням селян, у тому числі земляків-українців.

По закінченню навчання у німецьких університетах (1743–1745) вісімнадцятилітнього Кирила призначають у 1746 році… президентом Російської академії наук, де тоді вже працював із 1741 року великий Михайло Ломоносов та інші видатні вчені. Як він ними керував — тільки Богу відомо. У 1750 році Єлизавета «рекомендує» українській старшині обрати Кирила гетьманом, і та одностайно і великодушно погоджується. Водночас імператриця возвела молодшого Розумовського в чин фельдмаршала та спеціальною грамотою підпорядкувала його владі не лише Лівобережну Україну, а й Запорозьку Січ, яка постійно завдавала Росії клопоту.

Гетьманував К. Розумовський упродовж п’ятнадцяти років (1750–1764). Резиденцію мав у Батурині. М.Грушевський писав, що останній гетьман України, вихований у петербурзькому й частково закордонному середовищі, одружений на великоруській аристократці Катериж Наришкіній, наближеній до царського дому, страшенно нудьгував у Батурині. На догоду дружині він намагався зробити свою резиденцію мініатюрною копією петербурзького двору.

Здебільшого гетьман жив у Петербурзі, а всі справи вершила генеральна українська старшина.

Кирило Розумовський був водночас і шефом петербурзького лейб-гвардійського полку, разом з ним брав участь у двірському перевороті, затіяному Катериною II, про що зазначав і О. Пушкін: «Граф К. Розумовський був у змові 1762 р. Виконання було прискорене зрадою одного із спільників. Катерина вже втекла із Петергофа, а Розумовський ще нічого не знав. Він був удома. Раптом чує, до нього стукають. «Хто там?» — «Орлов, відчиніть». Олексій Орлов, якого до того гр. Розумовський жодного разу не бачив, зайшов і оголосив, що Катерина в Ізмайлівському полку, але полк, збунтований двома офіцерами (дідом моїм Л. А. Пушкіним і, не пам’ятаю, ще кимось), не бажає їй присягати. Розумовський узяв пістолети в кишені, поїхав у візку для посуду, явився у полк і повів його за собою». Діда Пушкіна посадили в фортецю, де він пробув два роки, а Розумовського нова імператриця одразу ж призначила своїм генерал-ад’ютантом, поближче до царських апартаментів, тим паче що й статурою він імпонував похітливій імператриці, знав усі придворні інтриги.

Гетьман Розумовський і цариця Катерина II жили у мирі та злагоді. Щоправда, був між ними один маловідомий «інцидент», на якому варто конкретніше зупинитися. Йдеться про підготовлену гетьманом разом із генеральною старшиною петицію на ім’я імператриці «О восстановлении старинных прав Малороссии» (1764) з проханням повернути відібрані російським урядом привілеї українському шляхетству та надати право спадкоємності гетьманської влади виключно родині Розумовських. Одні дослідники твердять, що. петиція-прохання була подана Катерині; інші доводять, що її побоялася підписати генеральна старшина за винятком кількох полковників.

Уперше петиція була опублікована аж у 1883 році. Про її характер свідчать хоч би такі основні пункти: «О вольностях малороссийских вообще», «О чинах малороссийской старшины против великороссийских», «О возвращении малороссийскому шляхетству взятых земель и имений», «О вольном избрании гетьмана», «О генеральной раде», «О вольностях малороссийских козаков», «О заплате долгов малороссийскому народу», «О вольностях мещан», «О деревнях и жаловании малороссийской старшине», «О непереходе с места на место и о невписывании в козаки малороссийских мужиков», «О учреждении университетов, гимназий и типографий». Професор А. Кістяківський, який розшукав і опублікував у «Киевскій старині» петицію Розумовського, вдало відзначив, що вона є яскравим документом прагнення апологетів гетьманщини, які дбали не так про інтереси народу, як про свої власні шляхетські «права» та «вольності», надані їм ще литовськими великими князями, польськими королями, а потім російськими царями Олексієм Михайловичем, Петром І, Анною і Єлизаветою.

Стосовно «вольностей» козаків, то тут наперед висувалися інтереси старшини, урівнювання до чинів у російській армії. В петиції не вимагалося якихось «особливих привілеїв» міщанам, щоправда, випрошувалося повернення деяким містам магдебурзького права та дозволу вільно торгувати українським купцям. Натякалося й на повернення «боргів», узятих, м’яко кажучи, командуванням російської армії під час її перебування на українських землях за російсько-турецької війни. Натомість наголошувалося на поверненні тих «боргів» або поборів привілейованим верствам — генеральній старшині, полковникам, бунчуковим, військовим і значковим товаришам, вищому білому й чорному духовенству.

Автори петиції випрошували в цариці суворої заборони «малороссийским мужикам» вільно переходити на землі іншого феодала та в слобідські полки, бо «помещики лишаются должных себе от мужиков доходов и работ», мовляв, панам тим наноситься «несказанная обида и разорение». Особливо ж уклінно випрошував гетьман із старшиною суворої заборони «всякого звання мужикам» записуватися в козаки, бо від того збідніє «благосостояние Малороссии» (?!) та зубожіє шляхетство. Так куцо розуміли «вольності» України автори петиції.

Правда, заслуговувала на увагу пропозиція про створення на Україні, на взірець європейських, двох університетів: один на базі Києво-Могилянської академії, другий у тодішній гетьманській резиденції в Батурині, а також гімназій у трьох містах, друкарні для публікації церковних і світських книжок, «не противных вере и самодержавию».

Однак навіть таку вимогу (чи прохання?) про відновлення давніх прав «Малоросії» генеральна старшина, як мовилося, побоялася підписати. «Злий геній» К. Розумовського — його вихователь і постійний царський наглядач граф Теплов — спочатку спровокував написання петиції, а потім скористався нею для доносу Катерині II. Його «записка» називалася «О непорядках, которые происходят от злоупотребления прав и обыкновений, грамотами подтвержденных Малороссии», що їх нібито чинила старшина. Такий донос був на руку цариці, яка в таємній інструкції генерал-прокуророві виклала програму урядової політики з рішенням провести «обрусение» України, Ліфляндії та Фінляндії, зокрема вжити рішучих заходів, аби «век и имя гетьманов исчезло(!), не токмо б персона какая была произведена в оное достоинство».

На основі доносу Теплова Катерина II запропонувала Кирилові Розумовському відмовитися від гетьманства, і той подав прохання звільнити його від «столь опасной и тяжелой должности», що й було негайно санкціоновано. За покірливість цариця зберегла фаворитові довічну «гетьманську пенсію» в 60 000 карбованців, підтвердила чин генерал-фельдмаршала Російської імперії, а також довічне володіння маетностями — містами Батурин, Ямпіль, Гадяч із двома волостями, Почеп із повітом, Шестаківську волость та ще сотні сіл із 100 000 кріпаками.

Не протестувала всемірно проти скасування гетьманщини і генеральна та козацька старшина в надії на «рангові» маєтки та інші вигоди.

Одразу після такого «добровільного» зречення гетьманства Катерина II опублікувала 1764 року маніфест, в якому злорадісно повідомляла «подданный малорусский народ» про звільнення К. Розумовського від «тяжких» гетьманських обов’язків та про відновлення Малоросійської колегії для управління Лівобережною Україною. Президентом колегії і генерал-губернатором України призначався помітний царський сановник, військовий діяч генерал-фельдмаршал П. Румянцев, який мав на українських землях понад ЗО маєтків і тисячі кріпаків. Президент другої Малоросійської колегії почав ревно проводити царську колоніальну політику ліквідації автономії України, нищити український «сепаратизм», «коварство и своеволие хохлов», втілювати відкриту русифікацію, національне і соціальне гноблення «вверенного генерал-губернаторства».

Думається, що К. Розумовський особливо не побивався за своїм гетьманством — життя в Петербурзі його цілком влаштовувало, а багатство примножувалося за рахунок українських кріпаків. Його сучасниця — перша і єдина жінка директор Академії наук і президент Російської академії впродовж 1783–1796 pp. — княгиня Катерина Дашкова у «Записках» загалом об’єктивно відгукувалася про свого вельми пересічного попередника на академічній стезі: «Граф Розумовський любив свою вітчизну, наскільки йому це дозволяли його життя і лінощі… Він був надзвичайно багатий, мав усі чини й ордени, ненавидів будь-яку діяльність і здригнувся б від жаху, якби його втаємничили у змову». Однак втаємничили, і він, як мовилося, взяв участь зі своїм полком у перевороті, хоч чимало багатства, чинів і орденів мав од попередників Катерини II та був приятелем її чоловіка Петра III.

Чим пояснити, що людина з низів, із козацького роду за дуже короткий відтинок часу стає всесильним кріпосником, владарем поневолених земляків, тих, із ким ділила шматок хліба і кухоль води? Хто вони, Розумовські та всі їм подібні: феномени чи банальність, закономірність моралі феодального суспільства чи випадковість, національна чи загальнолюдська особливість і причинність? Адже із низів були тоді й такі непересічні особистості, як Ломоносов і Сковорода!?

Фаворитизм і Катерина II

В історії абсолютистських монархій вельми делікатне місце займає фаворитизм, коли фавор і фаворити невідступно супроводжували імператорів та імператриць. «Фавор» — від латинського «прихильність» і означає заступництво або протекцію впливової особи. Звідси «фаворит» — особа, яка користується особливою прихильністю правителів, отримує від них різні привілеї і багатства, водночас впливаючи на їхні погляди, вчинки й взагалі поведінку. Міг бути як жіночий, так і чоловічий фаворитизм. Він часто віддавав урядові справи до рук людей мізерних, які в один день перетворювались на генералів, фельдмаршалів, князів, міністрів.

Фаворитів мали королева Англії Марія Тюдор (1516–1558), шотландська королева Марія Стюарт (1542–1587), королева Угорщини і Чехії, а потім імператриця «Священної Римської імперії» Марія Терезія (1717–1780), французька королева Марія Антуанетта (1755–1793). За часів короля Франції Людовика XIV (1638–1715) з династії Бурбонів до 1651 року країною правила мати Анна Австрійська, а фактичним правителем до 1661 року був кардинал Франції А. Мазаріні, який проводив політику абсолютизму. Перед тим у 1624–1642 роках фактичним правителем Франції був відомий ідеолог абсолютизму й не менш відомий кардинал Арман Рішельє, що уславився боротьбою проти Габсбургів, придушенням заколотів і повстань селян і міщан, удосконаленням державного апарату й королівських урядовців. А при Людовикові XV (1710–1774) регентом-фаворитом був герцог Філіпп Орлеанський, потім країною правили герцог Бурбон і кардинал Флері, а також фаворитки — маркіза Помпадур та графиня Дюбаррі з їх дикими витівками.

Фаворитами Катерини І були згадувані О. Меншиков та брат коханки Петра І Віллі Монс. Про інтимні зв’язки Катерини І ще за життя Петра І з розпутником В. Монсом майже не згадувалося. Цей німецький любасник неграмотної цариці не ловив гав, коли її чоловік Петро І воював, багато років порушував укази, був прибічником усякої неправди, збирачем презентів від вельмож, що роїлися побіля трону.

Автор книжки «Царица Екатерина Алексеевна» (1884) М. Семчинський, переповівши історію життя колишньої Марти Скавронської, відзначав, що Віллі Монс був першим за часом «нумером» у довгій фаланзі фаворитів-коханців, що появилися в Російській історії XVIII ст. Для них нічого святого не існувало, крім свавілля, спрямованого на досягнення користолюбних цілей; для них не існували закони й укази, не існувала правда, не було в них і вітчизни в чужому краї.

Скільки награбастав той Монс у цариці, важко сказати, як і скільки кріпацьких душ занапастив.

Як мовилося, за біронівщини фаворитами Анни Іоаннівни і Анни Леопольдівни також були німецькі дворяни Бірон, Остерман, Мініх, Шембер, Менгде та дрібніші акули, які оббирали Росію, простягували руки до України, Білорусії й інших місцевостей. Заледве вивчивши російську мову, вони добре вивчили багатства в чужій для них країні, проводячи політику феодально-кріпосницького закабаления трудового населення. їх пруссацько-бюргерське свавілля і бундючність занадто дорого обійшлися нашій вітчизні. Правда, багато з них були засуджені і вислані в далекі країни. З воцарінням Катерини II вони поверталися із заслання, знову діставали колишні дармові винагороди або втікали з Росії.

Були свої фаворити і у Єлизавети Петрівни — генерал-ад’ютант П. Шувалов, канцлер О. Бестужев-Рюмін, обер-прокурор Я. Шаховський, брати Воронцови, які й правили державою, армією, внутрішньою і зовнішньою політикою, не забуваючи й про свою власну наживу за рахунок імперії. Саме вони домоглися указу про право поміщиків карати і виселяти непокірних селян до Сибіру, готували «Маніфест про вольності дворян».

У Катерини II сексуальних коханців було багато, й вона, аби нікого не скривдити, «поділила між ними Малоросію й закріпачила навічне) вільних людей» (О. Герцен). Імператриця царський двір перетворила не лише в штаб-квартиру освічених людей, про що так багато писалося та й нині пишеться, а й у штаб-квартиру і злакове пристанище всіляких фаворитів. Герцен та інші дожовтневі автори наголошували, що історію життя і царювання Катерини II при жінках не гречно чи зручно читати — настільки все те відразливе і гидке. Можна було б і тепер не згадувати, якби та «історія» не лягла пекучим тавром на долю народу Росії, України, Білорусії. Всі дослідники сходяться в думці, що в роки правління Катерини II придворний фаворитизм і тягар кріпосного гніту досягли свого апогею.

Історіографи ототожнювали імператорський двір Катерини з дворами західноєвропейських країн. Двір Катерини II, як і її попередниць, мислячим сучасникам нагадував дешеву оперету, в якій головну роль грала сама государиня, а численні фаворити виконували ролі підставних на кілька або й одну ніч осіб.

Розглядаючи з різних сторін фаворитизм Катерини, К. Валишевський доводив, що він не був результатом хворобливої чуттєвості цариці, яка прагнула все нових і нових сексуальних насолод. Мовляв, вона кликала «любов» і розповсюджувала її навколо себе, мала живий, сангвіністичний, пристрасний характер і тому втягнула «любов» у політику; хоч і не була гарною, але вміла подобатися. Однак справедливіший автор тоді, коли пише, що любов (читай: секс!) для Катерини була (був) природною відправою організму, наділеного і в фізичному, і в моральному відношенні незвичайною силою, палким темпераментом і дивною протяжністю «деяких фізіологічних явиш»… Саме в цьому і суть. А те, що цариця і в шістдесят сім своїх років була ще «закоханою», сприймається як вульгарний дотеп.

Цілком можна погодитися із твердженням, що за Катерини II фаворитизм набрав особливого, до того не бачений.і морального відтінку. На чолі великої держави стала жінка «пристрасна й нестримна» у статевій розбещеності. Вона мала коханців, як і її попередниці Анна Іоаннівна та Єлизавета Петрівна, однак довела фаворитизм до жахливих розмірів. Якщо Аина Іоаннівна зробила із придворного конюха Бірона лише герцога Курляндського, то Катерина II посадила Понятовського на королівський престол Речі Посполитої; якщо Єлизавета Петрівна задовольнялася двома офіційними фаворитами Шуваловим і Розумовським, то Катерина мала їх десятками, зводячи свою хтиву волю, свої бажання і забаганки в закон. Але який!?

Чимало імперських авторів, які писали повісті й романи, оди й поеми про історію «сильного кохання» Катерини II, твердили про її справжню «любов» до обраних осіб чоловічої статі, мовляв, вона без любові та ласки (?) не могла прожити й дня. В обійми фаворитів царицю кидала нібито не лише всевладна статева чуттєвість, а й потреба опертися на чоловічий розум, чоловічу волю, чоловіче плече. Фарисейство! Крім Г. Потьомкіна та ще кількох, усі інші були просто черговими партнерами в постелі, убогими розумом супроти неї.

Ставилося й таке сакраментальне запитання: чи фаворити кохали її? Стверджували, що на нього важко відповісти..? Мовляв, Катерина навіювала їм любов, прищеплювала до кінця життя повагу до себе… Ще б пак, не вони їй, а вона їм платила за «любов». Розплачувалася щедро, по-царськи: дарувала золото, діаманти, землі та людські кріпацькі душі, й не лише в Росії, а й на Україні, Білорусії, частково в Польщі та Криму.

Страшна доля сплюндрованої України настільки турбувала й боліла «апостолові свободи» Герцену, а зневага до розпутної, деспотичної «цариці-хортиці» була такою великою, що він у відомій інвективі «Хрещена власність» нагадував: «Катерина II вводила кріпосний стан у Малоросії. Будучи захоплена німфоманією, вона, заплямована всіма злочинами, ця «мати вітчизни», подарувала лише одним своїм коханцям понад 300 000 душ чоловічої статі». Це за неповними даними. А якщо до них додати жінок, дітей і старих, то набереться до мільйона покріпачених людських душ. І це тільки на Вкраїні, а скільки в Росії?

Пізніші дворянські та буржуазні історіографи також не могли замовчати темних і жахливих сторін катерининсько-го «золотого віку». Один із них, Є. Белов, писав, що збільшення числа покріпачених селян через роздавання їх фаворитам і сановникам, утвердження кріпосного права на Україні лягало «темною плямою» на пам’ять про Катерину. Водночас він вибачається, що не торкнувся «слабостей» імператриці: мовляв, її особиста мораль істотно не впливала на державні справи, а якщо й були «шкідливі впливи», то вони йшли виключно від фаворитів. Це щось на кшталт тези самої цариці, яка твердила, що «пороків» узагалі немає, а є лише «людські слабості», й тому «порочних» чи підкорених «слабостями» людей треба жаліти. Дивна мораль вінценосної розпутниці!

Як правило, процедура «сильної любові» Катерини II, коли вона стала імператрицею, була досить банальною й до гидоти вульгарною, по-бюргерськи прямою. Основним постачальником такої «сильної любові з політикою» була гвардія, в полках якої завжди знаходилося двоє-троє дебелих офіцерів. Хтось із сановників, у надії на добрячий пиріг із царського столу, приводив і ставив на пост одного з таких гвардійців, які старалися потрапити на очі «матусі-цариці». Якщо ті очі милостиво примічали якогось поручика, то вже на другий день його призначали флігель-ад’ютантом її величності.

Це був перший етап «сильної любові». Потім поручика оглядав лейб-медик цариці англієць Роджерсон і з’ясовував чоловічі сексуальні можливості. Після того ті «можливості» випробовувала, чи екзаменувала, на собі подруга цариці, графиня Брюс, «посаду» якої згодом замінила фрейліна Протасова. Вони й повинні були давати «добро». Це був другий етап «сильної любові». І тільки після такого прискіпливого «іспиту» гвардійця відводили у спеціальне приміщення фаворитів. Чергового любасника чекав комфорт, юрба лакеїв, у письмовому столі гроші, часто золотом. Якщо він старався на «службовій стезі», являлися й інші дарунки, у тому числі земельні наділи з кріпаками.

Та були й винятки, коли цариця отримувала облизня. Син П. В. Капніста Ілля згадував, що його батько був досить гарним офіцерам й тим звернув на себе увагу імператриці. На якомусь черговому виході вона помітила молодого офіцера, що стояв на варті, посміхнулася йому та зробила знак Потьомкіну. Така німа сцена не лишилася непоміченою гострозорими царедворцями, й вони почали одразу ж оточувати П. Капніста, люб’язно кланятися, напрошуватися на знайомство, обдаровувати офіцера привітними посмішками. Дома він розповів про пригоду молодшому, але досвідченішому в двірцевих витівках брату, який іронічно відповів: «Що ж, вітаю. На днях ти будеш ваговитою особою, незгірш Орлова чи Мамонова!» Офіцера опанував жах — він негайно подав у відставку й на першому пароплаві відплив за кордон. Боячись розправи, там він пробув аж до кончини похітливої Катерини II.

Для бодай малого виправдання імператриці дожовтневі автори неодноразово твердили, що фаворитизм як явище і «державна стезя» не одразу набрав страхітливого характеру, а десь із приходом Васильчикова й Потьомкіна. Мовляв, Катерина віддавала «коханню» тільки частину свого «державного» часу, а не так, як це робили її попередниці Анна Іоаннівна чи Єлизавета Петрівна.

Однак іноземні сучасники, які служили при дворі Катерини II, висловлювались інакше. Граф Сольс у листах 1772 року до прусського короля Фрідріха II писав, що проти блискавичного підвищення дрібноликих офіцерів ремствували генерал-ад’ютанти гетьман Розумовський і граф Бутурлін, у підлеглості яких були брати Орлови та їм подібні. Сановиті, з давніх боярських і дворянських родин чини мусили ескортувати екіпажі цариці з коханцями-фаворитами, брьохатися верхи на конях у негоду поблизу дверей карети її величності, виявляти повагу до любасни-ків, що викликало природне обурення, звісно, мовчазне.

Міністри також вичікували, хто черговий займе місце в алькові монархині, з яким саме фаворитом вони будуть мати справу. Здебільшого, зауважують історіографи, довго мучитись не доводилося, бо справа вирішувалася впродовж двадцяти чотирьох годин.

Француз Корберон, спостерігаючи зміну фаворитів у Петербурзі, писав 1778 року до Парижа: «Таке лихо, від якого страждає Росія, повторюється дуже часто і викликає ремствування та незадоволення в суспільстві, що може мати небезпечні наслідки… Всі нарікають глухо, але вона (Катерина II. — В. М.) продовжує царювати, і в силі її духу — її спасіння. Днями в одній російській сім’ї підрахували, чого вартий був фаворитизм за її царювання, — загальна сума досягла 48 000 000 карбованців». Це тільки за перші 15 років.

За тридцять п’ять років царювання Катерини II через її альков «промарширувало» з півсотні гвардійців і негвар-дійців, помітних і нікчемних. Частина їх маловідома і не' заслуговує на згадку, але добрий десяток займає, м’яко кажучи, «офіційний пост» полюбасників з усіма дикими наслідками їхньої «служби». Так, Г. Орлов блаженствував у спальні імператриці в 1762–1772 роках, Васильчиков — у 1772–1774, Г. Потьомкін — у 1774–1776 роках постійно, а потім із перервами до 1789 року, П. Завадовський — у 1776–1777, С. Зорич — у 1777–1778, Корсаков — у 1778–1780, О. Ланський — у 1780–1784, Єрмолов — у 1784–1785, Дмитрієв-Мамонов — у 1785–1789, брати Зубови, зокрема Платон, — у 1789–1796 роках. А між ними, як мовилося, були кількамісячні, кількаденні й одно-добові «молодці», без спеціального влаштування їх кімнат біля алькова.

Про кімнати тут згадано не випадково. Німецький мандрівник Мартене, оглядаючи по смерті Катерини II Зимовий палац, звернув увагу на дві вітальні поряд зі спальнею цариці. Одна була оздоблена численними дорогоцінними мініатюрами в золотих або позолочених рамах із зображенням всіляких еротичних сценок, а друга прикрашена портретами, також мініатюрними, чоловіків, з якими цариця мала «сильну любов», чи, за її цинічними словами, «дешперувала». Така була «вроджена цнотливість» державної повії.

Англійський придворний у Петербурзі Гарріс відтворював таку «любовну одіссею» російської імператриці. У червні 1778 року в її алькові гору взяв «неотесаний і грубий» Корсаков, а наступного місяця вже було кілька претендентів-суперників, що їх підтримували або Потьом-кін, або ж Орлов і Панін. У вересні «блазень низької проби» Страхов отримує перемогу й чотири місяці розкошує в спальні цариці. Через кілька місяців його місце займає майор Семенівського полку Левашов, а протеже графині Брюс, якийсь Свейковський, зазнавши «поразки», проштрикує себе шпагою. Недотепа Корсаков змагається з улюбленцем Потьомкіна, якимсь Стояновим, однак обидва мусили поступитися «витонченому в манерах» Ланському. По смерті цього любаска його місце займає «граф» Дмитрієв-Мамонов, а в нього тепленьке місце «відбирають» по черзі маловідомі Милорадович і Микла-шевський. Той-таки К. Валишевський, забувши про застереження, вигукує: «Це якась нестримна повінь; 1792 року, в свої шістдесят три роки, Катерина знову починає з Платоном Зубовим і, мабуть, із його братом Валеріаном нову главу роману, прочитану нею перед тим із двадцятьма іншими попередниками». Той «новий роман» обійшовся для казни Російської імперії в мільйони карбованців. За еротичні втіхи вінценосна розпутниця розплачувалася народними грошима з кріпацьких поборів.

«Золотий вік» Катерини II

У 1742 році постало питання про престолонаслідника. Єлизавета Петрівна викликає з німецького міста Кіль свого небожа Карла Петра Ульріха, що був сином гольштейн-готторнського герцога Карла Фрідріха, нащадка шведського короля Карла II та дочки Петра І — Анни. Цього знімеченого ледачого лобура настирливо вчать російської мови, з лютеранства навертають у православ’я й нарікають Петром Федоровичем, а не Карловичем, та проголошують традиційно великим князем і престолонаслідником. У Росії «не знайшлося» для нього нареченої, і вибір упав на його троюрідну сестру, збіднілу принцесу із німецького двору другорядних принців Софію Фредеріку Августу Ангальт-Цербську, названу так на честь трьох тіток. Удома вона пройшла школу гувернантки мадемуазель Кардель, яка навчила її сякої-такої французької мови та псевдо-великосвітських манер.

Подейкують, що батьком Софії Фредеріки Августи, яку зменшено називали ще Фіхген, був не бундючний принц Христіан Август Цербер-Дорнбург, а позашлюбний син російського посла Бєцький, що якимось чином вважався генерал-майором прусської армії. І це цілком можливо, бо мати Фіхген — принцеса Іоанна Єлизавета Гольштейн-Готторнська — ніколи не відзначалася прусською жіночою цнотливістю.

1744 року Єлизавета Петрівна «виписує» з Прусії ту п’ятнадцятилітню принцесу Софію Фредеріку Августу, що мала приданого зо дві-три сукні та привабливу зовнішність. Разом з нею приїздять її сестри та мати, яка стала шпигункою прусського короля Фрідріха II і. яку змушені були згодом за шпигунство та легку поведінку випровадити з Росії. З німкенею Софією Фредерікою Августою роблять те саме, що й із Карлом Петром Ульріхом. Відомий Ададуров учить її російської мови, принаймні вміти напам’ять прочитати молитву, аби з лютеранства навернути в православ'я, а придворні дами перевиховують на російський «манір». Принцесі дають нове ім’я по батькові — Катерина Олексіївна, проголошують великою княгинею і заручають з Петром Федоровичем. Те, що скандальна і цинічна Фіхген не любила паяца в «імперській-мантії з манерами німецького капрала» Петра, нічого не значило в двірських гендлях із престолом.

Щоб зненавидіти Петра, у Катерини була ще одна надто пікантна й, можливо, найголовніша причина. Француз Шампо у донесенні Версальському дворові 1758 року писав, що великий князь Петро, не підозрюючи того, був нездатним «робити» дітей — через перепону, яка у східних народів усувається обрізанням. Валишевський занотовував, що молодість Катерини, її запальний темперамент і норов повставали проти зненависного мужа, який не дуже-то і наполягав на своїх правах на неї як жону. Зрештою, камергери й офіцери під керівництвом С. Салтикова вмовили Петра на «операцію» та успішно усунули названий «недолік», за що тітонька Єлизавета Петрівна нагородила цього любасника Катерини дорогими діамантами.

З нагоди одруження Петра і. Катерини Єлизавета Петрівна подарувала своїй невістці намисто вартістю 150 000 карбованців і 30 000 карбованців «на шпильки», потім ще 25 000 карбованців, які Катерина Олексіївна одразу ж проциндрила в карти. Любов до карт, як і інші забаганки, «государиня Росії» свято берегла все життя. Царедворці, вся феодальна рать програвали не лише гроші, а й маєтності, кріпаків, породистих собак і коней.

Велика княгиня Катерина, «страстная наездница», швидко входить у курс всіх справ російського імператорського двору та проводить привільне життя в колі своїх придворних приятельок і особливо приятелів. Одним із них був син польського мазовецького воєводи і спольщеної княгині Чорторизької — Станіслав Август Понятовський. Спершу він перебував у Парижі, де вів розгульне життя забезпеченого шляхтича, потім — у Петербурзі: в 1755–1758 роках як секретар англійського посольства, згодом — як посол від Саксонії і, нарешті, Речі Посполитої. Велика княгиня запримітила красеня з голубими очима, вишуканістю аристократичних манер, який добре володів мовою Вольтера. Настільки запримітила, що народила від нього у 1758 році позашлюбну дочку, яка через рік «щасливо» померла (одна з трьох відомих позашлюбних дітей).

До речі, окрім Понятовського, велика княгиня тоді була «прихильною» й до Наришкіна, й до якогось Синявіна, потім Ізмайлова.

Як згадувалося, Петро байдуже ставився до нареченої, а потім дружини Фіхген-Катерини. Ще у 14 років він закохався у фрейліну Лопухіну, потім по черзі у фрейлін Корр, Шафирову, Теплову, якусь принцесу з Курляндії та в співачку-німкеню. Після «операції» великий князь демонстративно перелюбствував із графинею Єлизаветою Воронцовою, напивався з нею, й та під п’яну руку могла відлупцювати великого князя. Ставши імператором, Петро, навіть хотів одружитися з Воронцовою, Катерину постригти в черниці й заслати в далекий монастир, а позашлюбного «сина» Павла ув’язнити навічно, як зробила тітонька з царевичем Іоанном Антоновичем.

Але не вдалося.

У 1762 році Єлизавета Петрівна померла. Престолонаслідника проголошують царем Петром III. Обмежений фізично й духовно нікчемний, раболіпний прихильник прусського короля Фрідріха II та його тоталітарного режиму, Петро III пробув на престолі всього сім місяців, потім у результаті двірського перевороту з відома Катерини був замордований на смерть. Виправдовуючи змову, докладно описану княгинею Катериною Дашковою у «Записках», Катерина II звинувачувала чоловіка в тому, що він «закони в державі зневажав», уклав із Пруссією мирний договір, чим зберіг її від розгрому в Семилітній війні, та в багатьох інших гріхах.

Про «золотий вік» царювання Катерини II, яку одописці порівнювали з міфічною Астреєю — грецькою богинею справедливості, написано досить багато, не кажучи вже про численну каламутну повінь славослів’я за її життя.

М. Добролюбов звертав увагу на те, що культурні діячі катерининського періоду були так захоплені мрією про «золотий вік», так довіряли мудрості російської Мінерви, так багато чекали від владарюючої над ними Астреї, що ладні були оспівувати навіть брехливі чутки про звільнення селян від кріпацтва, писати численні оди про добропорядність «матері» Росії, створюючи тим приторний культ царської особи на кшталт непогрішного папи римського.

Вихваляючи монархиню за її державний розум і мудрі діяння, чимало панегіричних творів написав О. Державін («Феліца», «Вдячність Феліці», «Зображення Феліци» та ін.), за що його не без іронії називали «співцем Феліци». Твори Державіна сподобалися Катерині II, поет був відповідно винагороджений. Правда, він не без лукавства ніби зауважував Феліці:

Хвалы мои тебя приметя,

Не мни, чтоб шапки иль бешмета

За них я от тебя желал…

Символічної шапки-бешмета він не отримав, але золоту табакерку, прикрашену діамантами, 500 червінців, а згодом і посаду олонецького й тамбовського губернатора та ще 300 кріпацьких душ все ж одержав. Будучи згодом наближеним до двору, поет переконався, що не всі діяння цариці «суть красоты», що рекламована нею та її одописцями порядність і добродійність не «свята правда», а, м’яко кажучи, монарший обман народу. Треба було життя прожити, своїми очима побачити імператорський двір, прийти до висновку, що подлинник человеческой с великими слабостями», а потім відверто сказати: «Богов певец не будет никогда подлец!»

Зовсім не приховували своєї мети пересічні панегіристи типу В. Петрова, В. Рубана, І. Нартова, Г. Леонтьева,

В. Майкова та інші, що їх завжди і у всі часи аж дотепер вистачало. Сина провінційного попа В. Петрова за холуйське славослів’я ввели у «святилище» блудниці її фаворити брати Орлови. Згодом сей піїт із лакейською догідливістю сам себе називав «царським вітією», «кишеньковим катерининським віршописцем», за що й отримував подачки грошима, орденами, маетностями з кріпаками, здобув кар’єру якогось секретаря Катерини (їх у неї було безліч), її особистого «читальника» у постелі і за трапезою. В численних безбарвних одах і віршових посланнях він уславлював монархиню та її «сіятельних» фаворитів, проводив аналогію між Катериною та давньоримським імператором Августом і карфагенською царицею Дідоною, а себе прирівнював до Вергілія. Зрозуміло, що й зозуля хвалила когута, називаючи свого «кишенькового» віршомаза «другим Ломоносовим», проти чого дружно і різко виступали всі тогочасні опозиційно настроєні письменники і журнали.

Довжелезні вірші на честь Катерини та її камарильї писав і наш земляк, особистий секретар могутнього Потьомкіна, приятель О. Безбородька В. Рубан — історик, видавець катерининського журналу «Ни то ни сио в стихах и прозе», матеріалів про минуле України та Росії й особливо творів відомого мандрівника — «пішоходця» Василя Григоровича-Барського. Одіозність одописця Рубана в очах сучасників була такою, що його прізвище стало синонімом бездарного віршописця, який поезію перетворював у дзвінку монету наживи. Поет-сатирик І. Хемніцер в одній епіграмі так іронізував:

Что Рубан за стихи подарки получает,

Давно уже людей разумных удивляет.

Про те, що характеристика владарювання Катерини II не була однозначною, свідчать безліч висловлювань помітних авторитетів. Так, М. Карамзін у праці «Про стару і нову Росію» писав, що Катерина II була впевнена у своїй величі, тверда, непохитна у намірах, не випускала зі своїх рук влади, вносила в душі міністрів, полководців, усіх державних чиновників трепет і страх. «Наслідком були: спокій сердець, успіхи приємностей світських, знань, розуму». Якби ж то тільки так!

Згодом М. Добролюбов, засуджуючи «красивенькі опуси, звучні дифірамби й всякого роду загальні місця», у великій статті «Російська сатира катерининського часу» про «стару і нову» монархію писав: «Доба Катерини довгий час уявлялася нам в якомусь чарівному сяйві, золотим віком процвітання Росії у всіх частинах. До недавнього часу наша увага приваблювалася тільки світлим боком останньої половини минулого століття». Йшлося про грім суворовських і румянцевських перемог, приєднання Криму і частини земель Польщі, певний розвиток освіти, науки і мистецтва, оди Державіна, поеми Хераскова, комедії Фонвізіна і самої Катерини. «Але в даний час, коли Росія вступає в новий період існування, і для катерининської епохи настала вже історія… Тепер же потрібні не дифірамби, не беззвітне захвалювання, а неупереджений і спокійний перегляд фактів тих часів у всій їхній повноті». Малась на увазі передусім публікація матеріалів, які правдиво розкривали подробиці двірського перевороту та сходження Катерини на престол; об’єктивно характеризували тодішнє становище народу і держави, розкривали дворянське чванство, жорстокість і хамство поміщиків і т. ін. Частину цих матеріалів з різних джерел наводив і Добролюбов.

Не відставали від похвал і зарубіжні автори.

О. Пушкін був знайомий із тими дифірамбами й не погоджувався з ними. У своїх замітках про XVIII століття він зауважував, що історія оцінить вплив царювання Катерини на мораль, розкриє жорстокість її деспотизму під личиною лагідності й толерантності, покаже народ, пригноблений намісниками, казну, розкрадену коханцями, а також важливі помилки її у політичній економії, убогість у законодавстві, огидне фіглярство у стосунках із філософами — «тоді голос обдуреного Вольтера не позбавить її славної пам’яті від прокляття Росії!». Додамо: і України, й Білорусії, і Прибалтики, й інших земель імперії.

Розігруючи ролі «освіченої» монархині, покровительки науки і мистецтва, Катерина II зуміла навіть запросити до мандрівки в Росію із Женеви письменника, філософа-просвітителя, ідеолога енциклопедистів Дені Дідро. Французький філософ у численних розмовах із царицею схиляв її до звільнення селян від рабської кріпосницької залежності, закликав до реформ і демократизації народної освіти, розвитку в Росії «третього стану» й промисловості, висловлював віру у велике майбутнє країни та її «молодої нації», що знайшло своє відображення в його «Філософських, історичних та інших записках» і в «Зауваженнях на «Наказ» її імператорської величності депутатам Комісії для укладання законів». Катерина II на словах погоджувалася з Дідро, матеріально підтримувала його, за життя закупила його рукописи і бібліотеку, заплативши за них 15 000 ліврів, або 21 000 карбованців (фаворитам і коханцям за одну ніч платила тисячами), яку після смерті просвітителя у 1784 році перевезла до Петербурга, а також умовно призначила його бібліотекарем з платнею 1000 ліврів на рік.

Кілька слів про той «Наказ» Катерини, що вона його зліпила у вигляді інструкції для складання Комісією проекту нового Уложення. Ця Комісія як виборний орган від усіх станів і установ, крім кріпосних селян, була утворена наприкінці 1766 року. Вибори депутатів од

Лівобережної України проходили у 14 містах, до яких додали ще Київ із Правобережжя та Запорозьку Січ, усі інші — понад 115 міст і містечок — мали право тільки письмово подавати свої пропозиції та вимоги тодішньому генерал-губернаторові П. Румянцеву, який очолював другу Малоросійську колегію та здійснював суворий нагляд за «порядком» виборів депутатів. Від міщан їх було обрано 10, від козаків з старшиною — 9, від шляхти — 7, від Малоросійської колегії — 1 і жодного депутата від покріпаченого селянства. Депутати України склали «Прошение малороссийских депутатов во время составления Уложения» (1768).

Найгостріша дискусія розгорнулася навколо «Проекту прав благородних» — дворянства, генеральної і козацької старшини, що прагнули володіти землями і кріпаками. Тільки деякі українські депутати — підполковник пікінерів Я. Козельський, вихованець Києво-Могилянської академії М. Мотоніс, депутат козаків Лубенського полку М. Тимофіїв, депутат від міщан Охтирки Дзюбин виступили на захист простого народу, рішуче протестували проти іменування селян «підлими» та проти захоплення їхніх земель поміщиками, старшиною і взагалі проти існування кріпосного права. Козацький депутат В. Алейников на засіданні Комісії з гідністю заявив: «Хоч пани депутати й говорять, що козацьким військовим отаманам і полковим командирам без селян бути негоже, але це вони роблять даремно, бо ми бачимо цілу Європу, яка в кріпосних селянах ніякої потреби не має, і чи не більше буде ганьби усім панам депутатам і всій нашій державі перед іншими європейськими країнами, коли після закінчення цієї високославної комісії буде узаконено купувати й продавати кріпака як худобу».

Що ж до «Наказу» Катерини II, писаного нею 1767 року французькою мовою, перекладеного і надрукованого спочатку російською, а потім й іншими мовами для вузького кола депутатів, то його кваліфікують як компіляцію. Сучасники одразу помітили, що монархиня основні думки списала з праць французького філософа-просвітите-ля Шарля Луї Монтеск’є «Про дух законів» та італійського теоретика держави і права Чезаре Беккарія «Про злочини і покарання», котра тоді була перекладена французькою мовою абатом Морле; використала вона також праці й інших зарубіжних авторів.

Але біда не стільки в тому, що «Наказ» був плагіатом, скільки в тому, що запозичені прогресивні ідеї просвітителів, зокрема Вольтера, так і лишилися на папері, бо тих, хто наважувався критикувати абсолютистську монархію й кріпосне право, «освічена імператриця» піддавала нещадному гонінню. Комісія, ознайомлена із «Наказом», так і не виробила скільки-небудь важливих проектів серйозних реформ у Російській імперії і була розпущена Катериною II під приводом початку російсько-турецької війни.

Тепер щодо листування Катерини II з «фернейським філософом» Вольтером. Зарубіжні й вітчизняні текстологи давно довели, що цариця жодного листа власноручно до філософа не написала. Авторами їх могли бути учень і приятель Вольтера, наближений до двору Катерини граф Андрій Шувалов, який поділяв погляди свого вчителя, та особистий секретар монархині Храповицький, котрий писав за неї листи російською мовою. Власною рукою вона писала, за її словами, «поганою німецькою мовою» з численними граматичними помилками хіба що баронові Грімму.

Дослідники рукописної спадщини Катерини II, і особливо текстологи, стверджують, що хоч би якою мовою вона писала — німецькою, французькою чи російською, — робила силу-силенну граматичних помилок, а стиль її був кострубатий, по-німецьки грубуватий і далекий від досконалості. Однак до писання та «сочинительства» в Катерини завжди свербіли руки. їй подобалося — чи, можливо, вона намагалася робити вигляд, що їй приємне вишукане товариство письменників, художників, учених. Цариця завжди твердила, нібито обожнює книги, живопис, витвори архітектури, прикладного мистецтва, а при сприянні барона Грімма закуповувала світові шедеври для Ермітажу — чи не єдине позитивне в її меценатстві.

Об’єктивно оцінюючи всю «духовну» спадщину Катерини II, можна цілком погодитися з попередніми твердженнями авторів життєпису імператриці, що російська література, наука та мистецтво мало чим зобов’язані їй. Справді, для Заходу вона грала роль мецената для своєї ж реклами «освіченого монарха», а на духовне життя Росії дивилася здебільшого із підозрілістю жандарма. Цариця писала, або намагалася писати, історичні твори, драми, комедії і комічні опери; вона пнулася стати публіцистом, поетом і педагогом, написавши для внуків кілька казок і створивши для дворян відповідні школи, хоч основоположником освіти в Росії її ніколи й ніхто не вважав. Вона забавлялася виданням сатиричних журналів із бюргерськими жартами й водночас жорстоко переслідувала знаменитого російського просвітителя та книговидавця М. Новикова, не кажучи вже про О. Радищева.

Досить гучна історійка сталася з анонімною статтею Катерини II «Были и небылицы», яку вона надрукувала в своєму офіціозі «Собеседник любителей слова». Авторка напутливо висміювала тогочасні звичаї та вади окремих, помітних осіб, у тому числі письменника Д. Фонвізіна і директора Академії наук княгині К. Дашкової, вважаючи свої дотепи до знемоги смішними. Однак сміялися не всі. Скажімо, Д. Фонвізін поставив анонімному авторові цілу низку дошкульних запитань, зокрема, чому блазнів, балясників і шпиків раніше вважали за ніщо, а за Катерини надавали їм досить високі чини і багатства. Такі шпильки драматург і сатирик адресував особистому «другові» Катерини II Льву Наришкіну, який хоч і розігрував роль придворного блазня, але займав досить високе становище, був засипаний орденами і маетностями, розділяв із великою княгинею, а потім царицею «дешпера-ції». Не сміялася і княгиня Дашкова, порадивши анонімові, також, на її гадку, Л. Наришкіну, перестати писати, бо він абсолютно бездарний. Можливо, вона адресувала це і самій імператриці, накликавши на себе царський гнів. У всякому разі Катерина II не лише перестала писати свої пруссько-бюргерські дотепи, а й закрила згадуваний журнал, бо, мовляв, його редактори пересварилися з шановними авторами.

З наукових праць Катерина надрукувала полемічний твір «Антипод» як спростування тритомного пасквіля члена Паризької академії наук абата Шапп де Отроша, котрого він після подорожі до Росії написав у темних барвах, чим завдав «російським національним почуттям» незаслуженої образи. Нарешті, у філософії вона завжди називала себе другом Вольтера, а почасти і єзуїтів. Певно, друге ближче до істини, якщо зважити на її слова і на всі її діла.

На початку царювання, у 1768 році, Берлінська академія наук із далекоглядною метою обрала свою землячку Катерину II почесним членом. Сама ж вона в одному листові не без кокетування признавалася: «Я ніколи не вважала, щоб у мене був творчий розум. Я зустрічала багато людей, яких без усяких заздрощів визнавала значно розумнішими за мене». Дослідники також твердили, що якихось оригінальних ідей в її творах даремно шукати, а в гостротах так і чується її німецьке походження. «Жарти в неї,— констатував К. Валишевський, — були незграбні».

Підступна «північна Семіраміда», поборниця «освіченого абсолютизму» листувалася із західноєвропейськими просвітителями й водночас підписувала жорстокі присуди російським світочам культури і науки. Вона повсюдно закріпачувала Росію, нещадно розправлялася з повстанцями Пугачова, Коліївщини і Турбаївщини, підтримувала реакційну коаліцію на придушення Великої Французької буржуазної революції, яка була результатом кризи феодально-абсолютистської системи та заклала основи революційно-демократичних традицій, і не лише французького народу, зокрема підсилила антикріпосницькі настрої в Росії.

Російського письменника-просвітителя, філософа-матеріаліста О. Радищева за його широковідому книгу «Подорож з Петербурга до Москви» і знамениту оду «Вольность», в яких він розвінчував монархічний лад і дику поміщицьку сваволю, прославляв вольність — цей «безцінний дар» народу, кликав до визволення від кріпосницького рабства, за наказом Катерини II засудили до страти. Потім цариця «милостиво» замінила таку покару десятьма роками Сибіру «за издание книги, наполненной самыми вредными умствованиями, разрушающими покой общественный, умаляющими должное ко властям уважение, стремящимися к тому, чтоб произвести в народе негодование противу начальников и начальства, и, наконец, оскорбительными и неистовыми изражениями противу сана и власти царской». Іншого письменника-просвітителя, журналіста і книговидавця М. Новикова вона ув’язнила в Шліссельбурзьку фортецю. Обструкції були піддані тодішні письменники Г. Державін, С. Румянцев та чимало інших. Такою насправді була «північна Семіраміда», яка уславилася не стільки світлими, як темними, ділами, прихованими і не прихованими від стороннього ока.

Катерина II лицемірила на початку свого царювання, лицемірила вона й під кінець його. На самому початку дев’яностих років XVIII століття, коли вже було пролито багато річок крові у різних війнах, поту у виснажливій праці, коли селянство стогнало в міцному зашморзі кріпосництва, коли конали останні вольності України, фарисейка філософствувала про справедливість, гуманність і милосердя до людей, заявляла, що в неї серце «м’яке і добре». До кого?

Орлови та інші

Гіперсексологічну «дешперацію» Катерини II іноді визнають за протиприродну жіночу хворобу. Можливо, й так. Біда в тому, що за цю патологічну сексуальність, як мовилося, розплачувалася вся Російська імперія, ї! народ — і не лише виснажливою працею, податками, а й своєю свободою. Це стверджували вітчизняні та зарубіжні сучасники імператриці, далекі від упередженості.

Французький архітектор Чарлз Камерон, запрошений до Петербурга для будівництва царських та інших палаців, про «любовний ентузіазм» уже підстаркуватої Катерини II у листі до свого приятеля писав: «Було б бажано, якби імператриця брала коханців для задоволення. Але _це рідкісне явище у дам похилого віку, і якщо у них уява ще не згасла, то вони звершують навіженство у сто разів гірше, ніж ми, молоді… Катерина II запропащує країну прикладами розпутства, розтринькує Росію на коханців». Таке визнавав француз, який мав нагоду спостерігати легковажність іменитих дам у паризьких салонах. Але те, що він побачив у царському Петербурзі, його просто ошелешило.

Правда, цей очевидець не підозрював, що імператриця особисто перлюструвала листування іноземців. І поплатився вигнанням із країни до Парижа, де не зміг чомусь знайти роботи й помер жебраком на горищі чужої мансарди. Були й інші випадки. Один «добровільний» претендент, збіднілий князь Кантемір, порадившись із дружиною, запропонував свою особу на «вакантне» місце в алькові Катерини II. За таке зухвальство князь поплатився засланням і божевіллям.

Імператриця обирала коханців спочатку на кілька, а потім і на кільканадцять років молодших. Скажімо, О. Ланський був молодший від Катерини на 25, О. Дмитрієв-Мамонов — на 29, а П. Зубов аж на 38 років!..

О. Пушкін зауважував, що зведена на престол змовою декількох заколотників Катерина II збагатила їх за рахунок народу й тим принизила родове дворянство. «Сама любострасність сеї хитрої жінки утверджувала її владарювання… Вона збуджувала мерзотне змагання у вищому стані, адже не треба було ні розуму, ні заслуг, ні таланту для досягнення другого місця в державі. Багато було званих і багато було обраних; але в довгому списку її улюбленців, приречених на презирство нащадків, ім’я чудернацького Потьомкіна буде відзначено рукою історії».

І не лише його військову та державну славу, а й дурість та розбещеність. Це саме стосується і перших офіційних фаворитів братів Орлових.

Із окраденої-перекраденої царями та царедворцями державної казни новоспечена імператриця одразу ж після перевороту звеліла видати найактивнішим його учасникам значні грошові суми. Вихователь її сина Павла М. Панін отримав 5 000 карбованців «пенсії» і графський титул на правах феодала-кріпосника; стільки ж одержали гетьман і фельдмаршал, шеф Ізмайловського полку К. Розумовський та князь М. Волконський, інші по 2 000 карбованців «довічної пенсії» та по 600 кріпацьких душ державних селян.

Найщедріше були винагороджені офіцери брати Орлови. Передусім старший — бравий ад’ютант єлизаветинського фаворита графа І. Шувалова, недалекоглядний і малограмотний гультіпака Григорій Орлов. За авторитетним свідченням графині К. Дашкової, також причетної до організації двірського перевороту, цей Орлов був «коханцем її величності» ще за життя Петра III та батьком позашлюбного сина майбутньої імператриці. Твердять, що Катерина «полюбила» Орлова не так за красу й молодість, як за чотири гвардійські полки, що він їх із братами після перевороту міцно тримав у своїх залізних руках.

Про якусь «чистоту любові» Орлова до Катерини даремно говорити, так само і про його моральність. Француз Беранже писав із Петербурга герцогові Парлену, що фаворит на кожному кроці порушував «закони кохання» стосовно імператриці. Скажімо, сенатор Муравйов застав Орлова із своєю дружиною, влаштував скандал та збирався розлучитися. Однак цариця всіх помирила, надавши Муравйову земельні маєтки в тодішній Ліфляндії,— за розпутність платили тоді селянськими душами, — і сенатор «заспокоїв» свою ревність.

Одразу ж після двірського перевороту Катерина II нагородила свого коханця орденом Олександра Невського. На початку царювання імператриця зробила свого фаворита камергером, аби постійно тримати неподалік, потім — генерал-аншефом і відкрито десяток років перелюбствувала з ним, нагороджуючи всілякими орденами імперії…

Чимало дожовтневих та й радянських авторів зв’язки Катерини II з молодшим за неї на п’ять років Орловим здебільшого називали «романтичною історією», від якої, мовляв, народилося позашлюбне дитя. Однак нічого «романтичного» у тих оргіях не було. Ще до «восшествія» великої княгині на престол, як мовилося, вона народила і від Орлова (третю за числом) позашлюбну дитину — сина, якого назвала Олексієм і віддала годувати й доглядати «мамкам». Згодом за ніщо пожалувала йому чин генерал-майора й відповідно великий маєток Бобринці на Україні, за назвою якого байстрюк отримав «законну фамилію» та став родоначальником «графів Бобринських». І хоч імператриця не шанувала Олексія, але повністю забезпечувала, дозволяла мандрувати за кордон, де той жив на широку ногу. Дізнавшись про величезні борги сина, вона байдуже писала баронові Грімму: «Що там за історія з Бобринським? Ця молода людина незвичайно безпечна… Зрештою, він має повну можливість розплачуватися сам — він отримує ЗО 000 річної пенсії». Але гультяю тих грошей було замало, й він влазив у все нові борги у Лондоні та Парижі, підписав вексель на 1 400 000 ліврів маркізові Ферр’єру. Тоді розлютована «матінка» викликає Олексія з-за кордону й засилає його до Ревеля (м. Таллінн) під суворий нагляд.

Тільки на Україні цей граф-байстрюк одержав 40 000 десятин колишньої козацької землі з кріпаками, зокрема на батьківщині Хмельницького — в Черкаському й Чигиринському повітах. З часом його нащадки розширили свої земельні володіння, стали великими царськими сановниками, фундаторами і власниками перших на Україні цукрових заводів, акціонерами винокурень, великих млинів, заводів і водночас реакційними діячами в галузі культури і науки, а один із них, Георгій Олександрович, був навіть генерал-губернатором у Галичині (1914–1915 pp.), де проводив русифікаторську політику, придушував заворушення народних мас.

Та й перший син цариці Павло також був позашлюбним. З боку моралі то дика історія. «Велика княгиня» певний час не вагітніла. Тоді Єлизавета, аби мати престолонаслідника, звеліла Катерині согрішити або із «гарним, як день», камергером Сергієм Салтиковим, або з придворним блазнем, шталмейстером Львом Наришкіним, що також був «красивим кавалером». Вельми слухняна невістка з обома мала інтимні зв’язки, від чого й вагітніла тричі (перші дві вагітності закінчилися передчасно). До речі, С. Салтиков, одружений на фрейліні Матроні Балк, був сумнівного родового походження. Його мати, колишня княжна Голіцина, хоч і заміжня за генерал-ад’ютантом Салтиковим, уславилась, як згодом і Катерина, неймовірною статевою розбещеністю. Автор книжки «Історія

Катерини II» В. Більбасов навів листа самої цариці, яка писала про матір свого коханця: «Вона була гарна і поводила себе так дивно, що краще було б, якби її поведінка не стала відома нащадкам. Вона ходила з однією із своїх служниць у казарми, віддавалася солдатам, напивалася з ними, програвала їм у карти… Всі триста гренадерів, що супроводжували її величність, були її коханцями». Хтивій великій княгині Катерині, а потім імператриці було з кого брати приклад.

Отже, російський імператор Павло І ніякий не Павло Петрович, як його іменують в історичній та художній літературі. Знав про це і сам Петро III, і Л. Наришкін, який приятелював з ним; і, звичайно, С. Салтиков, якого відправили в Швецію повідомити про народження престо-лонаслідника; знав і граф М. Панін, що його відкликали з дипломатичної служби та призначили наставником майбутнього імператора. Та ніхто з них, як і сама «велика княгиня», мабуть, не відали, від кого той престолонаслідник — від Льва Наришкіна чи Сергія Салтикова, бо блудила Катерина з обома одночасно.

Психічно неврівноважений Павло І чимало успадкував од своєї матері. Згодом його також одружили з німкенею — принцесою Дармштадською, яку найменували Наталією Олексіївною. У рік одруження ця друга «велика княгиня» намовляла свого чоловіка скинути Катерину II з трону.

До чого ж ті німкені любили сісти якщо не на російський престол, то хоч побіля нього!

Павло справді хотів змістити матір, знищити її фаворитів Потьомкіна, Безбородька й навіть свого наставника Паніна. Однак змова була розкрита і таємно знешкоджена. Катерина не любила й цього свого позашлюбного сина-байстрюка, забрала одразу по народженні його дітей, тобто своїх внуків, на виховання. Та и Павло мав усі підстави ненавидіти матір, знаючи або здогадуючись про історію своєї появи на світ.

За час свого вельми короткого імператорства у 1798–1801 роках Павло І продовжував жорстоку реакційну політику на зміцнення феодально-кріпосницької системи, сприяв подальшій колонізації і повному закріпаченню Півдня України, Приазов’я і Дону, де роздав близько 600 000 державних селян феодалам і генералам, у тому числі 150 000 на Україні. В армії імператор запровадив палочну дисципліну, переслідував, як і мати, передових діячів. Дикі витівки Павла І шокували двір, вище дворянство, що й спричинило чергову змову — його замордували.

Тож мав рацію Шевченко у «Подражанії Ієзекелію» саркастично сказати:

Нащо та сука, ваша мати.

Зо львами кліщилась, щенята?

І множила ваш род проклятий?

А потім з вас, щенят зубатих.

Зробились левища! Людей!

Незлобних, праведних дітей,

Жрете, скажені!

Правда, ці слова стосуються дружин царів Миколи І чи Олександра II, але їх повністю можна віднести і до Катерини II, яка плодила позашлюбних дітей від коханців за життя чоловіка Павла Ній після його вбивства. Скільки їх було — важко сказати. Та й для чого?

Про розпутність царського двору говорять й інші факти. Скажімо, Катерина II знала й замовчувала, що з її невісткою, — ще нареченою, а потім і дружиною Павла, колишньою німецькою принцесою Вільгеміною Гессен-Дармштадською, перехрещеною, як мовилося, на Наталію Олексіївну, — перелюбствував син гетьмана К. Розумовського «красень» Андрій. Та й не лише з нею. «Можливості» цього «діяча» цариця використовувала в дипломатичній службі — посилала його в зарубіжні країни, де той вступав у амурні зв’язки з дружинами і дочками правителів та міністрів, аби виуджувати у них державні таємниці, за що отримував ордени та інші винагороди.

Знала Катерина II і про те, що її коханець Г. Орлов перелюбствував водночас не тільки з нею, а й із коханкою графа П. Шувалова княгинею О. Куракіною та з німкенею Луїзою, сестрою тої Кароліни, чи пак Наталії.

Брат Г. Орлова Олексій відзначився в російській історії тим, що у Ропшинському палаці під час пиятики закатував виделкою імператора Петра III. У безграмотному листі до Катерини, копію з якого вдалося зробити Ф. Ростопчину ще до знищення «документа», цей майбутній адмірал «граф» Орлов-Чесменський писав буквально таке: «Матушка милосердная Государыня! Как мне изъяснить, описать, что случилось: не поверишь верному своєму рабу, но как перед Богом скажу истину, Матушка! Готов идти на смерть; но сам не знаю, как эта беда случилась. Погибли мы, когда ты не помилуешь. Матушка, его нет на свете. Но никто сего не думал, и как нам задумать поднять руки на Государя! Но, Государыня, свершилась беда. Он заспорил за столом с князь Федором; не успели мы разнять, а его уж и не стало. Сами не помним, что делали; но все до единого виноваты, достойны казни. Помилуй меня хоть для брата. Повинную тебе принес, и разыскивать нечего. Прости или прикажи скорее окончить. Свет не мил: прогневали тебя и погубили души навек».

Та «матінка государиня» і не збиралася карати «вірного раба» — убивцю чоловіка, навпаки, радо почала обдаровувати його маетностями, кріпацькими душами, чинами аж до військового звання адмірала, хоч він був відомий в Росії та Європі не як флотоводець, а як бабій-розпутник. Недаремно відомий театральний діяч Ф. Волков у дотепній епіграмі на цього «флотоводця» недвозначно писав:

Всадника хвалят: хорош молодец;

Хвалят другие: хорош жеребец;

А я так промовлю: и конь, и дитина

Оба пригожи и оба скотина!

Доречно тут сказати, що жертвою Катерини II став й екс-імператор Іван Антонович, скинутий із престолу у 1741 році. З далеких Холмогорів Архангельської губернії його перевели в зловісну Шліссельбурзьку фортецю-в’яз-ницю. Там він сидів у одиночній темній камері, втративши глузд.

Федір Орлов з волі цариці став усемогутнім обер-прокурором Сенату, що давало йому величезні прибутки, особливо через хабарі. А наймолодшого Володимира, двадцятитрьохлітнього офіцера, імператриця призначила директором Академії наук (1766–1774) — «командувати» поважними академіками й професорами, хоч до науки він абсолютно ніякого відношення не мав, бо високих шкіл не закінчував. За свідченням академіка Я. А. Штеліна, В. Орлов розглядав академію як свою власність, а членів академії як своїх наймитів. І так було аж до вигнання цього графа-самодура із академії. На додачу до тих високих посад дарувалися сотні тисяч карбованців, десятки тисяч десятин землі з кріпаками.

Орлови гребли все, що могли. Навіть сама Катерина II визнавала, що їхня каста згірше зграї «хижих вовків»; вона боялася і ледве спекалася їх. Особливо страхалася цариця нахабного і свавільного Григорія Орлова, що верховодив у сімейному колі «жеребців» на правах першого фаворита-коханця. Вона відкупилася від нього, призначивши 150 000 карбованців на щорічне утримання, 100 000 карбованців на купівлю будинку, 10 000 селянських душ за Чесьменську битву, в якій він не брав участі. Крім того, подарувала в Москві (щоб не приїздив до Петербур-га) умебльований будинок, два дорогі сервізи з чистого срібла та багато іншого.

Автори романів, розвідок, статей і памфлетів доводили, що «пригода» в інтимному житті Катерини II почалася після опали Орлова. Француз Лаво, наприклад, висловлював версію, що в Росії велика княгиня пізнала принаду сексу та віддавалась ледь не першому зустрічному ще до Орлова в будинку якоїсь княгині Д. (натяк на К. Дашкову), де зальотники не знали, з ким мають справу. Салтиков уступав її італійському скоморохові Далоліо, а той влаштовував зустрічі з іншими в будинку директора придворного театру Єлагіна. В. Більбасов і К. Велишевсь-кий заперечують такі версії.

Натомість твердять: з появою у 1772–1774 роках в алькові Васильчикова її утробою оволоділа груба і безсоромна хтивість, яку далі провокував Потьомкін; з 1774 року Катерина II стала розділяти свою монаршу владу і ліжко з випадковими коханцями.

«Дешперація» Катерини II з «князем тьми» Потьомкіним

Окреме й неоднозначне місце серед фаворитів Катерини II займають визначні державні й військові діячі Російської імперії генерал-фельдмаршали Петро Олександрович Румянцев-Задунайський (1725–1796) та Григорій Олександрович Потьомкін (1739–1791), діяльність яких так чи інакше пов’язана з долею багатостраждальної України, якій вони завдали чимало болючих ран аж до скасування української вольниці — Запорозької Січі. Якщо перший був просто фаворитом, то другий, котрого називали «однооким Голіафом», «князем тьми», був найпомітнішим і наймогутнішим фаворитом-коханцем.

Графа П. Румянцева Катерина II поставила, як мовилося, в 1764 році на чолі відновленої другої Малоросійської колегії й призначила генерал-губернатором «Малоросії».

Досить запопадливо генерал-губернатор впроваджував у життя «Жалувану грамоту дворянству», що її Катерина II видала 1785 року для урівняння генеральної і козацької старшини з російським дворянством, — своєрідну «пільгу» за знищення Запорозької Січі.

Як військович діяч П. Румянцев особливо відзначився в Семилітній війні (1756–1763 pp.) держав «Священної

Римської імперії» та Росії проти Пруссії, а потім і в російсько-турецькій війні 1763–1774 років. Армія під його командуванням розгромила турків біля молдавського містечка Ряба Могила, на річках Ларзі й Кагулі, змусивши тим самим Туреччину припинити тоді війну та підписати вигідний для Росії Кучук-Кайнарджійський мир. У переговорах з турками брали участь і дипломати-українці О. Безбородько та П. Завадовський, які служили у військовій канцелярії головнокомандуючого. Під началом Румянцева у складі російської армії воювали Київський, Ніжинський, Чернігівський та Чугуївський козацькі полки, що їх царизм то вигідно для себе використовував, то розпускав.

За військові успіхи за Дунаєм Катерина II надала Румянцеву чин генерал-фельдмаршала та почесний додаток до прізвища — Задунайський.

Щодо дипломатичного таланту, то графа Румянцева-Задунайського можна поставити поряд хіба що з іншим генерал-фельдмаршалом, головнокомандуючим російською армією в російсько-турецькій війні 1787–1792 років Г. Потьомкіним.

Цей, як його називали, «кривий і косоокий циклоп» на бажання Катерини II надовго зайняв місце в її апартаментах.

В історичній та художній літературі інтимні стосунки Катерини II з Потьомкіним явно ідеалізуються. Автори намагалися та й тепер намагаються показати їх як велику, справжню любов.

Все те, м’яко кажучи, неправда. Опубліковані в дожовтневі часи багатотомні «Сочинения императрицы Екатерины II на основании подлинных рукописей», серед яких 128 листів і записок її до Потьомкіна, у тому числі її «чистосердечна сповідь» на «ревниві» закиди коханця, свідчать про оголений цинізм обох.

Між собою перелюбникам не було потреби маскуватися. Тридцятип’ятилітній Потьомкін дорікав у 1774 році сорокап’ятилітній Катерині, що вона до нього мала принаймні 15 «попередників» у своєму алькові. Вінценосна кокетка виправдовувалася, що їх було менше. Серед них виділяла Понятовського з очима «отменной красоты», який був їй «любезен и любим от 1755 до 1761» року і після якого вона «заставила сделать из дешперации выбор коя-какой» (підкреслення мое. — В. М.) до появи «богатиря», тобто Потьомкіна, що його закликала у покої, як вона зазначила, «письмецом».

Скільки було в тому «коя-каком» виборі, імператриця цнотливо умовчала.

На закінчення «чистосердечно! сповіді» Катерина II з тим же кокетством запитувала Потьомкіна: «Ну, господин Богатырь, после этой исповеди могу ли я надеяться получить отпущение грехов своих, изволиш видеть, что не пятнадцять (!) но третья доля из них, первого по неволе (!) да четвертого из дешпарации, я думала на счет легкомыслия поставить никак не можно, о трех прочих если точно разбереш, Бог видит, что не распутства в которой никакой склонности не имею и если бы я в участь получила смолода мужа которого бы любить могла, я бы вечно к нему не переминалась, беда та что сердце мое не хочет быть ни на час охотно без любви». (Стиль збережено повністю. — В. М.).

Поза всяким сумнівом, Потьомкін добре усвідомлював, що Катерина лицемірить, адже II розпутний «Вавілон» він добре знав. Одначе вимагав привілейованого становища над усіма тими «попередниками» та «сучасниками». Для підтвердження наведено в оригіналі уривок ще одного «відвертого» листа, тепер уже Потьомкіна до цариці та її «відверті» доповнення, власноруч написані на полях у тому ж листі.

Вони такі:

Для невтаемниченого читача у цих «відвертостях» багато чого незрозумілого. Тому виникає потреба «розтаємничити» цинічні зізнання обох авторів. Потьомкін справді був справою рук вінценосної коханки, зазнав від неї немало «благодеяний», на певний час посів місце в її алькові, тільки «не твердо и крепко», тому й сумнівався, чим може кінчиться їх «процес»(?). І недаремно сумнівався.

Григорій Потьомкін народився в сім’ї офіцера. У 1756 році за гультяйство його виганяють із гімназії при Московському університеті, й він вступає на військову службу. За участь у двірському перевороті Катерина II надала йому перший чин підпоручика. Нова господиня трону зробила дрібного офіцера, певно, з прицілом, своїм камер-юнкером, подарувала йому 2 000 карбованців, землю та 400 душ селян. Око той «Голіаф» втратив не в битвах із турками, а в кулачній бійці з братами Орловими, які запідозрювали його (і недаремно!) в інтимних зв’язках з їхньою вінценосною благодійницею.

Наблизивши через деякий час вольового і розумного Потьомкіна до своєї спальні, Катерина II надає йому високі чини генерал-ад’ютанта і генерал-фельдмаршала, нагороджує всіма орденами Росії, призначає головнокомандуючим армією, потім віце-президентом Військової колегії, а з 1776 року новоросійським, азовським і астраханським губернатором на відвойованих землях. Ще до того він був удостоєний (у 1774 році) графського титулу. 1776 року австрійський імператор Йосиф II надав Потьомкіну ще й титул князя «Священної Римської імперії», а Катерина II за приєднання Криму до Росії нагороджує його званням «світлійшого князя Таврійського». Так поступово Потьомкін стає наймогутнішою людиною в імперії, всіляко сприяючи цариці і зміцненні абсолютизму.

Повторюємо, на кілька років Потьомкін зайняв «штатне» місце у спальні Катерини II й виконував свої «обов’язки» справно, але з різних причин змушений був відлучатися з Петербурга. Щоб бути в курсі справ і не втрачати свого впливу на вінценосну коханку, граф постачав їй своїх підлеглих офіцерів. Та й імператриця не забувала свого «соколика»: в 1777 році подарувала йому 150 000 карбованців, у 1779-му видала авансом на десять років наперед «пенсію» — близько одного мільйона кзрбованців. Згодом, у 1783 році, Катерина дала фаворитові ще 100 000 карбованців на будівництво палацу в Криму, який відкупила й одразу знову подарувала «світлійшому князеві Таврійському». Ставши всевладним фаворитом, перед яким колінозгиналися всі князі, графи та найвищі чини імперії, й сам Потьомкін скільки хотів грабував казну. У своїх записках О. Пушкін навів характерний документ сваволі фаворита: «Потьомкін послав одного разу ад’ютанта, взяти із казенного місця 100 000 карбованців. Чиновники не насмілилися відпустити таку суму без письмової вказівки. Потьомкін на звороті їхнього відношення власноручно приписав: «дать е…мать». І ніхто не смів тому перечити.

Ради справедливості слід зазначити, що Потьомкін справді доклав чимало сил та енергії до освоєння звільнених від османських загарбників причорноморських земель, заселяючи їх втікачами-кріпаками та всіма бажаючими, чим викликав різке невдоволення «скривджених» феодалів-кріпоснйків, від яких селяни тікали цілими сім’ями. Активно сприяв Потьомкін і заснуванню та становленню нових міст: Катеринослава (нині Дніпропетровськ), Херсона, Одеси і Севастополя.

Напевне, за бажанням Потьомкіна і за згодою Катерини II «князь Таврійський» був проголошений ще й «гетьманом» козацьких і чорноморських військ, до яких лицемірно записався під іменем «Грицька Нечоси». Це йому була присвячена відома в кількох списках «Вірша, говореная гетьману запорожцами на світлий празник воскресенія Христового 1781 года» про омріяну народом і рядовим козацтвом свободу без поміщиків і старшини, без «війта-п’янюги» і десятника, без «драчів» податків та іншої «власті». І, мабуть, недаремно адресувалася далеко не гумористична «вірша» саме «гетьману Нечесі», адже він був одним із головних ініціаторів ліквідації запорозького козацтва, запропонувавши на засіданні Військової колегії при «височайшому» дворі розгромити Запорозьку Січ військами першої армії, що перекидалася з Дунаю у квітні 1775 року на придушення селянського повстання під проводом О. Пугачова.

Як відомо, Запорозьке Військо 1771 року прийняло ще багатьох російських офіцерів і генералів як почесних товаришів, у тому числі підполковника М. Кутузова і генерал-аншефа П. Паніна, які вважали такий акт високою честю для себе. Останній писав запорожцям: «Обрання і залучення мене в товариство ваше, знамените з давніх-давен і тепер воєнними подвигами… прославленого Запорозького Вііїська, приймаю як особливий знак вашого вияву до мене, мої приятелі, ревності й задоволення у нинішньому поділі з вами воєнних подвигів проти ворогів».

Сучасники по-різному називали Потьомкіна: «князем тьми», «временщиком», — «злим генієм» Катерини II. Як особистість він справді фігура непересічна, поєднання розуму і «злого генія» в долі тодішньої Росії. «Князь тьми» без усякого остраху запускав руки в державну казну і витрачав сотні тисяч і мільйони карбованців на свої власні забаганки. Тільки, наприклад, із двохмільйонної суми, начебто переведеної на міністерські потреби в Англію, князь поклав у кишеню 800 000 карбованців, які по смерті Потьомкіна Катерина II наказала віднести на рахунок витрат державної казни. Про грабування ним країни, неймовірне зловживання і марнотратство свого часу говорили Державін і граф Воронцов. Анонімний автор сатиричної епітафії «На память кончины князя Потемкина Таврического» занотував поширений тоді розголос:

Прохожий, помоли всевышнего творца.

Что сей не разорил Россию до конца.

В історичній пісні другої половини XVIII століття розповідається, що смертельно поранений полковник Лопухін просив дати йому перо й папір, аби написати про непорядки в російській армії, про зловмисність вищого командування, а головне —

…Что Потемкин-генерал

В своем полку не бывал,

Всее силу растерял.

Кое пропил-промотал.

Кое в карты проиграл.

Інші сучасники наголошували, що Потьомкін був великим самодуром і хтивим бабієм. Він перетворював свої численні помешкання та польові командні пункти у своєрідні гареми, відкрито перелюбствував не лише з царицею, дружинами російських і польських магнатів, у тому числі і з Софією Потоцькою, а й зі своїми рідними по крові небогами, котрих потім одружував із збіднілими й ласими на збагачення князями і графами, надаючи в посаг загарбані землі, яких мав понад 100 000 десятин. Скажімо, одну свою вагітну від нього небогу Олександру дядечко одружив із польським підстаркуватим гетьманом коронним графом Ксаверієм Браницьким, віддавши в посаг Білу Церкву та обширну територію навколо неї з кріпаками. Згодом він подарував їй на Черкащині і велике село Мошни, яке Олександра передала в посаг своїй дочці, що вийшла заміж за графа Воронцова.

До речі, й Катерина II дала Олександрі 500 000 карбованців на посаг та стільки ж Браницькому, щоб розплатився з боргами. Привілеями цариця удостоїла й чотирьох внучатих (чи байстрючатих) племінників Потьомкіна.

Ще одній небозі — Катерині, одруживши її з польським князем К. Любомирським, Потьомкін подарував придбане за 2 000 000 карбованців сріблом українське містечко Смілу з околицями, а потім і маєток у Кам’янці, села Кирилівку, Моринці та Вільшану, що їх потім Любомирські перепродали іншим феодалам. А Браницькі, Любомирські, як і Помятовський, за щедрі дарунки допомагали царизмові розчленовувати Польщу аж до повного її знищення як європейської держави під час розподілу в 1772-му, 1793-му і 1795 роках.

Статс-секретар А. Грибовський у своїх «Записках про Катерину Велику», виданих 1847 року, зауважував, що у П. Зубова, графа М. Паніна і графині О. Браницької стіл щоденно обходився у 400 карбованців, не рахуючи 200 карбованців вартості вин та інших напоїв. Усі ті гроші Бр аницька одержувала в «дядечка-коханця» Потьомкіна, а той, у свою чергу, брав із державної комори.

Державний канцлер граф Воронцов, характеризуючи на початку XIX ст. внутрішнє і зовнішнє становище Росії за царювання Катерини II, відзначав надмірну розкіш, жадобу до збагачення, марнотратство «необузданных временщиков» і особливо Потьомкіна. Наводимо його звинувачення дослівно: «Прямою эпохою водворения сих злоупотреблений почитать должно самовластие и властолюбие покойного князя Потемкина. А на него глядя и видя, что не только нет взыскания и отчета на обогащение людей, но и к почестям и к вознаграждениям было лучшею дорогою, редкой, по части ему вверенной, не находил для себя выгодным по тем же следам идти; ибо не всякий имеет в себе столько твердости души, чтоб худым примером не последовать, особливо’ когда они многие приятности в жизни доставляют…» Чи знала цариця про це? Не тільки знала, але й сприяла, задовольняючи свою похіть.

Варто сказати, що серед фаворитів Катерини II були й наші земляки-українці — ставний Петро Завадовський та опецькуватий Олександр Безбородько. Перший був фаворитом-коханцем, другий просто фаворитом; а втім, хто його, знає… І Завадовський, і Безбородько почали свою кар’єру в канцелярії генерал-губернатора Румянцева, ставши під кінець своєї діяльності міністрами. Це настільки колоритні постаті в фаворитизмі Катерини II, що на їхній характеристиці також варто докладніше зупинитися.

Після першої серйозної зміни декорацій та персонажів у чоловічому гаремі Катерини II, зокрема видворення молодчиків Орлових, альков цариці довго не був порожнім. Десь у середині 1775 року туди вперше пробирається наш земляк Петро Васильович Завадовський (1739–1812). Народився він у незаможній родині в селі Красновичах на Чернігівщині. Початкову освіту здобув удома, потім, завдяки дядькові, стародубському підкоморію М. Шпраю, вступив до єзуїтського училища міста Орші й, нарешті, закінчив Києво-Могилянську академію. Після закінчення академії хлопець влаштувався на посаду «повітчика» (від слова «повіт» — повітовий уповноважений) у Малоросійську колегію, потім у канцелярію генерал-губернатора Малоросії Румянцева, який звернув увагу на молодого і розумного канцеляриста та почав привчати його до складання важливих ділових паперів. Через деякий час Завадовського було призначено управителем Таємної канцелярії, де він здружився з колишнім однокашником по академії О. Безбородьком, з яким ревно служив начальству.

Із призначенням генерал-губернатора Румянцева головнокомандуючим російською армією у війні з Туреччиною обидва юнаки поїхали на «баталії» разом зі своїм сановним шефом. Якось мірою вони відзначилися у битвах на річках Ларзі й Кагулі, брали, участь у редагуванні Кючук-Кайнарджійської угоди про мир 1774 року. З викликом графа Румянцева до Москви, а потім і до Петербурга туди їдуть і Завадовський та Безбородько. Вродливий чиновник Завадовський потрапляє на очі цариці й стає не лише її кабінет-секретарем, а й фаворитом-коханцем, співучасником укладання раніше згадуваного «Наказу». Вже тоді він отримує обширні помістя з кріпаками на Чернігівщині та Могильовшині. В. Аскоченський занотовує, що «почесті й нагороди сипалися за цим на Завадовського; він отримав села, звання таємного радника і сенатора». А скільки одержав кріпосних душ у «потомствене» володіння, дворянський історик умовчує, вважаючи це саме собою зрозумілим.

Під кінець 1777 року Катерина «охолонула» до Завадовського й «загорілася» до Потьомкіна. Однак перший продовжував виконувати не останню роль у сенаті, керував двома державними банками, головував у комісії складання законів і скорочення канцелярського діловодства, управляв учбовими установами, завідував медико-хірургічним училищем, сприяв влаштуванню інституції благородних дівиць. І хоч монархиня охолонула до «бравого малороса» та гріла своїм гарячим тілом Потьомкіна й іже з ним, вона не забувала свого вірнопідданого, надавши йому титул графа, а з ним і нові землі. По смерті Катерини II її син Павло І підтвердив графський диплом фаворита своєї матері, однак увільнив Завадовського з усіх посад, і той відправився в свої українські села, де серед «рідних і відданих йому» земляків-кріпаків відпочивав од «многотрудних занять».

За царювання Олександра І Завадовського знову викликають до Петербурга, вводять у комісію складання законів імперії, а з утворенням міністерств призначають першим міністром освіти Росії (1802–1810). Родич Завадовського по жіночій лінії І. Листовський досить докладно перерахував у «Русском вестнике» заслуги Завадовського в царині народної освіти та інші його «ліберальні перетворення». До них відносили відкриття багатьох парафіяльних шкіл у селах, повітових училищ і гімназій у містах, університетів у Харкові, Казані й Дерпті, Головного педагогічного інституту в Петербурзі, а також вироблення нових статутів для університетів, Академій наук і духовних академій. Правда, родич забув нагадати, що в головному департаменті законів Завадовський вороже ставився до прибулого із заслання О. Радищева, і це стало поштовхом до самогубства останнього. Портфель міністра освіти Завадовський передав Олексієві Кириловичу Розумовському, консультуючи його з різних питань.

І все ж перші ордени, чини, землі та кріпаків він отримав «за подвиги» у спальні вінценосної.

У вірному служінні Катерині II та Російській імперії до пари Завадовському, а в розпутстві й грабуванні казни — до пари Потьомкіну був виходець з української генеральної старшини, державний діяч Олександр Андрійович Безбородько (1747–1799), який відіграв неабияку роль у вітчизняній історії та увійшов у число найбільших феодалів-кріпосників України і Росії. Кар’єра його була навдивовиж карколомною.

Після закінчення Києво-Могилянської академії двадцятирічний О. Безбородько не без сприяння батька, який був генеральним писарем і суддею, в чині бунчукового товариша почав управляти канцелярією другої Малоросійської колегії при генерал-губернаторі П. Румянцеві.

З призначенням графа головнокомандуючим армією в російсько-турецькій війні кмітливий Безбородько, як і Завадовський, також змінив цивільний мундир канцеляриста на військовий і одразу був призначений куратором Ніжинського, Лубенського, Миргородського і Компанійського полків, брав участь у кількох битвах, керував військовою канцелярією генерал-фельдмаршала Румянцева й відзначився не так хоробрістю, як дипломатичною хитрістю під час російсько-турецьких переговорів та укладання вигідних для Росії мирних договорів.

У 1774 році О. Безбородьку надають звання полковника Київського полку, а з 1775 року Катерина II призначає його у свою канцелярію. «Правила благочестия и добродетели, с младенчества вкорененные в него богобоязненным родителем, — емоційно зазначав В. Аскоченський, — прочное, основанное на религии и чистой нравственности воспитание, внимательность к самому себе и строгая последовательность в занятиях, приобретена под руководством ученейших мужей своего времени, способность выражаться красноречиво, необыкновенная память и изумительная находчивость сделали его чудом при блестящем дворе Екатерины». І посипалися винагороди та чини цьому «чудові»: таємний радник, граф, віце-канцлер, гофмейстер царського двору, особистий секретар цариці, фактичний керівник Колегією іноземних справ. Імператриця нагороджує спритного чиновника найпочеснішими орденами Росії — святих Володимира, Олександра Невського, Андрія Первозваного, а головне — величезною сумою валюти, дорогоцінностями, земельними володіннями та кріпацькими душами. До речі, в 1786 році Катерина II віддала «у вічне спадкове володіння» Безбородьку полтавське село Чорнухи, де народився і провів дитинство майбутній знаменитий український мислитель і письменник, студент Києво-Могилянської академії Григорій Савич Сковорода.

До вподоби прийшовся О. Безбородько і Павлу І, який удостоїв фаворита князівським титулом з додатком «найсвітліший», подарував йому свій медальйон-портрет і хрест св. Іоанна Єрусалимського, всипані великими діамантами, віддав орловську вотчину, тридцять тисяч десятин землі у Воронезькій губернії та шість тисяч душ селян. Якщо батько «найсвітлішого» Андрій Якович володів подарованими царицею Анною Іоаннівною 165 десятинами землі з озерами, лісами, заплавами і сіножатями та 69 дворами з 468 душами кріпаків, 2 хуторами з корчмами, 2 млинами і винокурнями на Чернігівщині, то син, завдяки «отменной верноподданости» царям, на кінець життя був власником 50 000 десятин землі на Україні, в Білорусії та в Росії з сотнями тисяч кріпацьких душ на них. За участь у підписанні Ясського мирного договору в 1791 році Безбородьку, крім усього іншого, видали грошову винагороду в 50 000 карбованців сріблом і 5 000 душ селян у Подільській губернії; за сприяння укладенню з Пруссією й Австрією конвенції про третій, остаточний, поділ Польщі «одночасова винагорода» Олександра Андрійовича становила 50 000 карбованців, крім того, йому було призначено ще й щорічну «пенсію» в 10 000 карбованців.

М. Добролюбов наводив такі вражаючі факти розпусти Безбородька за рахунок держави: танцівниці Давії він платив за «послуги» щомісяця 2 000 карбованців золотом, а коли вона виїздила до Італії, обдарував її грошима і діамантами на суму 500 000 карбованців. Потім князь утримував якусь дівицю Сандунову, після неї — танцівницю «Ленушку», з якою прижив дочку, а коли та виросла, вигідно одружив, давши в посаг будинок у Москві вартістю 300 000 карбованців та маєток із 80 000 карбованцями щорічного прибутку…

Аби бодай приблизно уявити таке до неймовірності жахливе марнотратство, варто співставити деякі цифри. У 1784 році на «провізію» професорам Києво-Могилянської академії, вихованцем якої, про що мовилося, був і Безбородько, видавали по 13–15 копійок у день, тобто 54 крб. на рік; на утримання бідних і студентів-сиріт, що жили в бурсах, відпускалося 5 копійок у день, або і 8 крб. на рік. Натомість шансонеткам і двірцевим повіям — тисячами.

Легенда про те, що фаворит нібито всю свою спадщину заповів на заснування Ніжинської гімназії вищих наук, реорганізованій згодом у ліцей, є не що більше як легенда. У 1807 році брат князя Ілля, який також володів великими маэтностями на Україні, в Росії та Литві, справді дармовою силою кріпаків розпочав будувати навчальний корпус гімназії, що його закінчили аж у 1820 році. Порівняно з незчисленними награбованими багатствами обох Безбо-родькіз кошти, витрачені на будівництво, були краплиною в морі, та й училися в гімназії переважно діти привілейованих верств.

Твердять, що Г. Потьомкін був непоганим господарем для країни і навіть ліберальним феодалом-кріпосником.

Але від того, скажімо, покріпаченому українському селянству та по-злочинному розігнаному козацтву ніскільки не було легше. А вони ж певний час вірили в порядність «гетьмана Грицька Нечоси», просили його заступництва за них. В одній народній пісні запорожці нарікають, що вони спільно з «москалями» воювали, «билися, рубалися сім год і чотири», одбили в бусурманів чимало землі «од Дністра до Бугу», та пани її одібрали, а запорожці лишилися голі й босі:

Не заслужили у цариці землі і по десятині,

Устань, батьку, устань, Грицьку, великий гетьмане,

Устань, батьку, устань, Грицьку, вельможний наш пане,

Устань, батьку, устань, Грицьку, промов до нас слово.

Що тепера Катерина а нас обнажила…

Але «батько» був заодно з Катериною й заплатив запорожцям та всьому українському народові чорною невдячністю. Тому М. Добролюбов мав усі підстави констатувати, що царедворці безсоромно грабували народ, «брали із казни цілими мільйонами і сотнями тисяч, кидали на танцівниць і на брильянти» й творили все це безкарно, як і їх вінценосна меценатка-блудниця. А перед тим

О. Пушкін пророкував, що історія оцінить вплив царювання Катерини II на моральність, розкриє жорстоку діяльність її деспотизму під личиною лагідності й толерантності, скаже правду про розкрадену казну, покаже важливі помилки у політичній економії, убогість політики імператорші у законодавстві, огидне фіглярство у зносинах з філософами XVIII століття, — і тоді «голос знадженого Вольтера» не позбавить її від прокляття всієї Росії.

Зрештою і Потьомкін надокучив Катерині. Крім того, він досить часто виїздив із Петербурга командувати арміями та засновувати нові міста на півдні імперії. Знаючи еротичні потреби «дешперації» імператриці, він разом із Безбородьком постійно поставляв Катерині м’язистих і вродливих своїх ставлеників. До речі, змолоду Катерина вибирала коханців і фаворитів за своїми літами, сильних і «завзятих», які нібито допомагали їй і в управлінні державою. Під старість її увага затримувалася здебільшого на женоподібних молодих красенях, які, в свою чергу, помишляли про своє благополуччя та кар’єру. А те, що вони були наполовину чи й більше молодші від неї та займали мізерне становище в суспільстві, для імператриці нічого не значило. За одну ніч блуду з царицею коханці ставали поміщиками, а тисячі селян — на все життя кріпаками, безправними рабами.

Зубови та інші. Жалована грамота дворянству

Після півторарічного перебування у спальні цариці згадуваного П. Завадовського і винагородження його «ясновельможній» розпутниці «найясніший князь» Потьомкін надсилає для «дешперації» свого ад’ютанта, непримітного «гусарського майора» із сербів, якогось С. Зорича. За «старання» жеребця імператриця нагородила його землями і кріпаками, з майоріа одразу возвела у генерал-майори та флігель-ад’ютанти, подарувала містечко Шклов, понад 500 000 валюти, нові землеволодіння в Ліфляндії, на 200 000 карбованців дорогоцінностей. Коли ж вона увільнила Зорича із «службової стезі», то він все те багатство проциндрив, а селян перепродав іншим кріпосникам.

За Зоричем слідує у 1778–1780 роках «неотесаний і грубий» потьомкінський гвардієць Корсаков, якого Катерина «застукала» в обіймах своєї подруги графині Брюс і вигнала. За ним появляються у спа<льні імператриці інші дрібноликі користолюбці-«жеребці» — як спеціально підіслані Потьомкіним, так і уподобані розпутницею: Стоянов, Левашов, Міклашевський, Мілорадович, Мордвинов, Пожарський, й числа їм «несть». З приводу походження такої «служби» придворні складали непристойні анекдоти, які «при дамах» не розповідали. Та біда в тому, що такий гидотний «марш» гірко позначався на долі підданих кріпаків імперії — розплачувалася ж цариця народними грошима.

Десь у 1780–1784 роках на «службову стезю» вступає на двадцять п’ять років молодший вїд Катерини 11

О. Ланський, якого імператриця також одразу призначила флігель-ад’ютантом та замучила на смерть своєю сексуальною несамовитістю. Боячись немилості «Медеї», для збудження статевої спроможності він вживав наркотичні засоби на кшталт нинішніх допінгів і помер від того у свої 26 років.

Покійника «Сашу Ланського» невдовзі у 1784–1785 роках замінив якийсь служака Єрмолов, а потім у 1785–1789 роках на 38 років молодший від неї, також ад’ютант Потьомкіна, гвардії поручик О. Дмитрієв-Мамонов. Цього «вродливця» цариця одразу підвищила із поручика в полковники, потім у генерал-ад’ютанти і генерал-майори, надала титул графа і маєтки з кріпаками, тримала його біля себе під час подорожі з Петербурга на Вкраїну і Таврію. Між іншим, цей «генерал-донжуан» встигав одночасно мати інтимні зв’язки з фрейлиною двору княжною Щербатовою, що їх також «на гарячому» застукала цариця. Розлючена «Мінерва» своєрідно «покарала» обох, одруживши свого молодого любасника із суперницею, «пожалувала» їм 2 250 кріпаків, 100 000 карбованців та вигнала з Петербурга аж… до Москви. Воістину: пани бісилися, а в мужиків чуби тріщали, як тріщала державна казна.

Останніми фаворитами (з 1789 року) сексуально несамовитої підстаркуватої імператриці стали брати із провінціальної сім’ї Зубових. Подейкують, що Катерина II встигла «познайомитися» з чотирма із тих Зубових — Платоном, Миколою, Дмитром і Валеріаном. Правда, «ініціативу» прибрав до рук найстарший — заповзятий секунд-ротмістр Платон Зубов (1767–4822), якому і віддала перевагу «матінка-цариця». Коли один з перших коханців Катерини С. Салтиков зауважив, що той Зубов молодший за неї на 40 років (!), вона цинічно відповіла, що робить «корисну державну справу», виховуючи (?) молодих людей…

Катерина II вже на початку своєї «дешперації» з Платоном Зубовим «ощасливила» його 100 000 карбованцями, а потім, за традицією фаворитизму, — величезними земельними володіннями та десятками тисяч душ кріпаків; обвішала всіма російськими орденами, надала титул графа й звання (друге після Потьомкіна) «найсвітлішого князя» Росії та військовий чин генерал-фельдмаршала, призначила начальником усієї артилерії й нарешті головнокомандуючим Чорноморським флотом, який він, за справедливими словами О. Суворова, «гноїв і людей виморив».

Варто наголосити, що по смерті Потьомкіна, якого Платон ненавидів лютою злобою і якому із зрозумілих причин намагався на кожному кроці паскудити, Зубов виканючив у Катерини II Новоросійське генерал-губернаторство, поповнюючи відти свої скрині багатством. Загалом цей «найсвітліший князь» обчистив казну на 20 000 000 карбованців золотом!

Не оминула своєю монаршою ласкою стара цариця й меншого з династії Зубових — Валеріана, надавши йому за вельми сумнівні заслуги чин генерал-майора, багато грошей, землю та кріпаків. Згодом цей «вояка» уславився оружним «втихомирюванням» Польщі та вакханаліями із вельможними шляхтянками. Брав Валеріан Зубов участь і в змові проти сина Катерини II Павла І, який став імператором по смерті матері. Стосунки своїх синів із царицею вигідно використовував і батько чотирьох Зубових. Катерина II призначила його на злачне місце обер-прокурора Сенату, де той займався хабарництвом, влаштовуючи темні справи таких, як сам, хабарників.

Зі смертю Катерини II та приходом на престол Павла І всі Зубови попали в опалу. Особливо ненавидів новий імператор пройдисвіта Платона Зубова. Під час свого вступу на престол Павло І ніби то наказував викопати останки Петра III, якого вважав своїм батьком, аби посадити покійника на престол на знак коронації. Мабуть, це вигадка. Однак те, що Павло поклав на вівтар Петро-павлівського собору череп Петра III й увінчав його короною, підтверджують факти. Цим він завдав відчутного удару «блестящему и великолепному царствованию» покійної матері.

І вона того повністю заслужила. К. Валишевський, наводячи з «Русской старины» ці факти, змушений був визнати, що й Катерина дивилася з огидою та страхом на сина, подумувала «спасти народ» від печального царювання. Не сказано тільки як, а може, і сказано: «Якщо розум її сина й був затьмарений, то хіба провинницею його бездумства була не сама Катерина, так байдуже й незворушно занапастивши його здоров’я? Адже болісне марення хворої душі Павла могло бути викликане кривавою тінню Ропшинського палацу…» Та й хіба тільки кривавої Ропші, де замордували Петра III?

Павло І успадкував та продовжив чуттєво-еротичні «діяння» своєї матері, завівши собі «даму серця», «предмет страсти нежной» — легковажну Ганну Лопухіну, яка непогано зуміла використати увагу до себе царя. Про людське око її одружують із князем Гагаріним, якому вона була невірною і до, і після шлюбу, й не лише з царем. Батькові своєї коханки Павло І надав посаду генерал-прокурора, призначив міністром юстиції і таємним радником, а матір Ганни возвеличив у статс-дами. Згодом цар присвоїв П. Лоп-ухіну (третьому після Потьомкіна і Зубова) титул «найсвітлішого князя», за' «верную и ревностную службу» подарував маєток у легендарному Корсуні з 8 000 душ селян, відкупивши його за 100 000 карбованців сріблом у небожа екс-короля князя Понятовського, а також нагородив кількома орденами ні за що.

Однак повернімося до фаворитів Катерини II. За своє царювання вельми щедра і великодушна до своїх алькових партнерів імператриця роздала фаворитам і сановникам близько одного мільйона десятин державних земель і сотні мільйонів карбованців із державної казни. Французький автор тритомної історії царювання Катерини II Кастер зробив скрупульозні підрахунки, з яких виходило, що найпомітнішим фаворитам імператриця подарувала грошима і цінностями:

Братам Орловим— 17 000 000 крб

Якомусь Висоцькому — 300 000 крб

Васильчикову — 1 000 000 крб

Завадовському — 1 380 000 крб

Зоричу — 1 420 000 крб

Корсакову — 920 000 крб

Єрмолову — 550 000 крб

Ланському — 7 260 000 крб

Дмитрієву-Мамонову — 880 000 крб

Потьомкіну — 50 000 000 крб

Родині Зубових — 3 500 000 крб

Іншим коханцям разом — 8 500 000 крб

За тодішніми вимірами — це понад сто мільйонів, а як на тепер, — то мільярди карбованців. Англійський посланник у Росії Мальмсбері у своїх записках робив спробу «уточнити» ті незбагненні витрати. Про сім’ю «хижих вовків» Орлових мовилося раніше. Почнемо з Васильчико-ва. За неповних два роки він «придбав» 100 000 сріблом, на 50 000 карбованців золотих речей, будинок вартістю в 100 000 крб., срібний сервіз у 50 000 крб., річну «пенсію» по 20 000 крб. та 7 000 кріпацьких душ. Завадовський за півтора року «заробив» 6 000 людських душ на Україні, 2 000 у Польщі, певне, на західноукраїнських землях, й 800 душ у російських губерніях, на 80 000 крб. дорогоцінностей, сервіз у ЗО 000 крб. та річну «пенсію» на 10 000 крб. Зорич тільки за один рік одержав два маєтки (один у Шклові ціною в 500 000 крб., а другий у Ліфляндії в 100 000 крб.), 200 000 крб. дорогоцінностей, 500 000 крб. готівкою та «командорство»(?) Мальтійського католицького духовного ордену в Польщі, яке виплачувало 12 000 крб. на рік. Корсаков за півтора року отримав чистої валюти 100 000 крб. на виплату боргів, 100 000 крб. на умеблювання будинку, 20 000 крб. на мандрування за кордон, а також помістя з 4 000 душами селян у Польщі. Потьомкін за перші два роки фавору вже мав 37 000 душ кріпаків, не кажучи про дорогоцінності, кілька палаців, дорогі сервізи і т. п.

Письменник граф О. К. Толстой, який був співавтором сатирично-пародійних творів під загальним широковідомим псевдонімам «Козьма Прутков», досить вдало висміював театральні фіглювання Катерини II:

«Madame, при вас на диво Порядок процветает, —

Писали ей учтиво Вольтер й Дидерот. —

Лишь надобно народу.

Которому Вы мать.

Скорее дать свободу,

Скорей свободу дать!»

… Она им возразила, —

«Monsier, Vous, me combler»

(Ви, пане, дуже добрі до мене. — Франц.).

И тут же прикрепила (закріпачила. — В. М.)

Украинцев к земле.

Письменник мав на оці знищення царицею славетної Запорозької Січі (1775) й наругу над козаками; знищення на Слобідській (1765) і Лівобережній (1781) Україні рештків політичної автономії; насильне впровадження на Україні кріпосного права та введення кабальної загально-російської системи правління. Мав він на оці й лиховісну «Жаловану грамоту дворянству» (1785), за якою російський, український, білоруський та інші народи поділено на різні класові стани.

Мабуть, є потреба трохи більше сказати про «Жаловану грамоту…», яка також чорним тавром увійшла в історію повного закріпачення народів усієї Російської імперії й досить часто згадується в українській історичній та художній літературі.

Для годиться, на початку в грамоті сказано про підвладний імператриці «послушный, храбрый, неустрашимый, предприимчивый и сильный российский народ», який, мовляв, живе вірою в Бога та відзначається самовідданістю престолу. Й більше про той народ, що його звали «подлой чернью», в грамоті не згадується. Натомість всі заслуги приписувалися виключно «знатнейшему и благороднейшему» дворянству. Відповідно перечислені встановлені владою «кавалерські» ордени для винагородження вельможного панства. Серед них орден св. апостола Андрія Первозваного — «за віру і вірність»; св. великомучениці Катерини — «за любов і вітчизну»; Олександра Невського — «за труди і вітчизну»; «победоносця» Георгія і князя Володимира — за військові та інші «труди», що приносять загальну користь,' «честь і славу». Зауважимо, саме цими орденами Катерина II та її попередниці нагороджували своїх коханців-фаворитів за «труди», які, м’яко кажучи, не приносили честі і слави Росії.

Основний текст «Жалованої грамоти…> складався із глав і пунктів, у яких визначалися привілеї «благородних» дворян із «благородним правом» на власність, у тому числі кріпаків; йшлося про вигоду дворянського громадянства, про обов’язкову родослівну книгу в намісництвах із «доказательством благородства» в ній за указами царів, починаючи від Федора Олексійовича до Петра І і Катерини II. Непоправним лихом для покріпаченого й ще не покріпаченого трудового населення Російської імперії, й зокрема для українського селянства та посполитого козацтва, стала «стаття 92-га» тої грамоти.

Якщо такого «документа» не було, то необхідно було подати письмове свідчення «двенадцати человек благородных, о дворянстве коих сумнения нет». За цей останній пункт одразу ж вхопилася генеральна старшина з колишнього гетьманського оточення, службовці адміністративно-бюрократичного апарату Малоросійської колегії, заможні козацька старшина, селяни і міщани, щоб і собі за всяку ціну отримати права і привілеї «російського дворянства».

Бажаючих стати «благородними» було так багато, епідемія всіляких неймовірних «доказательств» настільки поширилася, що це викликало різко негативну реакцію в українській народній творчості та тогочасній літературі. Прикладом того можуть бути анонімні сатиричні твори «Плач дворянина» і «Доказательство Хама Данилея Кукси потомственні», створені на Полтавщині й Чернігівщині за живими слідами після проголошення «Жалованої грамоти…».

Насамперед грамотою вигідно скористався чиновницько-бюрократичний апарат, добряче погрівши на ній липкі до хабарництва руки. Так, невдатний дворянин із «малоросів» у своєму «плачі» нарікає на губернського предводителя, який лісів, земель, левад «нелестный был любитель», драв хабарі за постриг у «благородство»:

Благоразумно нам советовал всегда,

Как в доказательствах писать все без стыда.

Иному говорил: скажи, что дед полковник;

Другому, что отец из Польши твой покойник;

А благородные двенадцать человек

Подпишут, что было прежде их хоть за век!

І давали предводителю, давали за підписи й «благородним», аби тільки здобути дворянські привілеї, щоб не брали в солдати і не платити «оклади»; брехали, що дід був старшина і що в нього була «вельможна жена»; збирали неправдиві свідчення, що нібито батько між шляхтою

служив.

Часто доходило до парадоксу, що суперечив всякому здоровому глузду. Так, типовий персонаж дошкульної сатири «Доказательства Хама Данилея Кукси потомственні» висловлює бажання, аби його не називали «мужиком»-і щоб ніхто не драв його «за чуба». Для цього (та й не тільки) він пнеться «дворянство по свойому гербу доказати». Його «благородне» походження видно вже зі сатиричного обігрування імені «Хам» та прізвища «Кукса» (відрубана, покалічена рука), а також з проекту запропонованого ним геральдичного герба із зображенням лопати, граблів, вил та сокири, тобто споконвічних знарядь селянської праці. Вибиваючись із «казенного мужика» в пани, Хам Кукса за хабарі «впихає в суд» на службу синів, щоб вони стали «евстратами», тобто колезькими регістраторами; одного з них одружує з дочкою майора-голодранця, а «дівку» віддає за купця. Однак його «дворянства» ніхто не визнає, навіть односельці глузували, як глузували і з Мартина Борулі у знаменитій комедії І. Карпенка-Карого. Частина тих хамів і боруль все ж ставали «благородними» неотесаними жмикрутами і глитаями.

Неодноразово царизм підтверджував привілеї і українській шляхті та генеральній старшині, зрівнявши їх із великоросійським дворянством. Українські дідичі-дворяни на середину XIX ст. прибрали до своїх рук 70 відсотків земель та майже 60 відсотків покріпачених селян. Із розшматуванням Австро-Угорською та Російською імперіями Польщі, загарбанням частини її земель чинність «Жалованої грамоти…» поступово поширювалась і на Правобережну Україну. Конфісковані землі в опозиційної шляхти, правителів католицької церкви та інші надавалися вельможам і генералам (І. Кречетников, М. Рєпнін, І. Ферзен, О. Безбородько, М. Кутузов), а також польським магнатам-перекинчикам (Потоцькі, Сангушики, Браницькі, Ржевуські), які перейшли на службу — до російського царизму. В кріпосну залежність там було законопачено близько 100 000 селянських душ.

Таке «агустійше» царювання Катерини II та всієї тогочасної системи також знайшло правдивий непідсолод-жений відгомін у фольклорі і творчості прогресивної літератури. Так, в анонімному антикріпосницькому російському творові XVIII ст. «Плач холопов» говорилося про тяжку долю покріпаченого селянства, висловлювалося обурення із сваволі царів і феодалів імперії. Вся влада віддана «тиранам-поміщикам» з метою просвіщати Росію, але вони так «просвіщають», що «холопи не сміють» і слова вимовити. Царські «грамоти» і укази надаються виключно на користь панству, яке обдирало народ і державу з потурання і при участі Катерини II.

Частина населення певний час сподівалася на «добру матінку-царицю», на її ліберальні базікання про справедливість і любов до підданих. Частково вірило в «добру царицю» й українське населення, а на Правобережній Україні ще й на визволення з-під польсько-шляхетського та австрійського гніту. Зокрема, під час Коліївщини ходила легенда про якусь «Золоту грамоту» Катерини II на підтримку гайдамацького руху. Серед народу бродили чутки, що цариця нібито мала намір звільнити все правобережне українське населення від польсько-шляхетського поневолення та що вона посилала повстанцям Коліївщини, за словами Т. Шевченка, «вози залізнії тарані», тобто освяченої зброї. Правда, поет їдко глузував з таких наївних вигадок й виразно натякав: «То щедрої гостинець пані, уміла що кому давать»!

Не повстанцям-гайдамакам, а польському королеві на підмогу послала цариця добре озброєні каральні загони регулярних військ, а гетьман К. Розумовський — півтора-тисячний загін козаків під командуванням полковника J1. Горленка. Вони разом із багатотисячною шляхтою жорстоко розправилися з учасниками повстання. Після придушення Коліївщини Канів, Богуславське, Кам’янське і Корсунське староства перейшли в особисту власність колишнього фаворита, польського короля Понятовського, а він їх подарував своєму небожу. Із розгромом гайдамаччини цариця приступила до знищення Запорозької Січі. Ілюзія і сподівання на розум «доброї цариці» швидко розвіялися, натомість все більше стали говорити про неї як про «голодну вовчицю». Найсконденсованіше ставлення українського народу до монархині висловлено в історичній пісні «Зібралися всі бурлаки»:

Ти, царице Катерино,

Що ти наробила?

Край веселий, край зелений

Панам роздарила.

Багатому розпродала

Від краю до краю,

А бідному зоставила

Те, де поховають.

В інших варіантах цієї пісні царицю названо «вражою бабою», «вражою німкою», «вражою матір’ю», а за розпусту — «вражою сукою». Пісня не просила, а вимагала вернути народу «нашу Україну» з усіма колишніми вольностями і правами. Поряд з Катериною II та «крулем» Понятовським у народних піснях, зокрема в такій, як «Що настало тепер в світі, трудно спогадати», називаються польські магнати-кріпосники Потоцькі, Ржевуські, Пу-лавські, Браницькі та інші, які не лише сприяли розподілу й занепаду Польщі, а й немилосердно обдирали підданих на Правобережній Україні і всі разом «край загубили».

Велика кількість історичних віршів та. народних пісень («Ой Боже наш милостивий», «Світ великий, край далекий, та ніде прожити», «Ой з-за гори, з-за лиману», «Ой не жалуйте ви, славні запорожці», «Та ж славне було Запорожжя», «Чорна хмара наступає, дробен дощик з неба» та ін.) відтворює злодійське зруйнування Катериною II Запорозької Січі. Народнопісенні твори здебільшого відповідають фактичному перебігові та узагальненню сумних для України подій XVIII ст. Знавець народнопоетичної творчості П. Житецький наголошував на особливостях багатьох таких віршових творів і пісень, з яких виразно і ясно усвідомлювався той чи інший історичний момент народного життя, часто позначений і конкретною хронологічною датою. Особливо ж це стосувалося трагічного моменту в житті українського козацтва.

Вже говорилося, першим почав плюндрувати Запорозьку Січ Петро І після шведської навали. Скориставшись тим, що частина старшин і козацтва були на боці Мазепи, якого до 1709 р. підтримував і сам цар, він послав регулярні війська і зруйнував січові укріплення. Та була й інша, найголовніша для царизму, причина позбавитися Запорозької Січі — цього незгасного вогнища антифеодальної боротьби у Російській імперії. В одній царській грамоті прямо говорилося, що непокірні запорожці є «бунтовщиками» й тому підлягають «гневу и достойны быть казни и разорения». З цими канібальськими мріями царизм ніколи не розлучався. На запитання Катерини II, чого хочуть запорожці, Потьомкін категорично заявив, що їх не можна вже більше «терпіти», бо вони «крепко расшатались» й, мовляв, ніякої вже користі «отечеству»(?) не приносять. Царизм розпорядився долею тих, які так багато приносили користі імперії, були надійним форпостом охорони її причорноморських кордонів, й це одразу знайшло відгук в одній із народних пісень.

Світ великий, край далекий, та ніде прожити:

Славне військо запорозьке хотять погубити.

Ой цариця загадала, а Грицько (Потьомкін. — В. М.) пораїв,

Щоб зігнати запорожців та аж до Дунаю.

Незабаром, у квітні місяці 1775 p., придворна рада за велінням Катерини II приймає таємне рішення знищити Запорозьку Січ військовою силою.

Про нечувану підлість цариці, сенаторів, генералів, інших «орлов»-чиновників сказано в одному історичному вірші, що став народною піснею: «Ой під городом Єлисаветом много фрлов ізліталось».

Варто зазначити, що від царських генералів, високопоставлених чиновників, «панів-сенаторів» не відставала й частина генеральної старшини. Вона також плела павутиння таємної зради і виношувала підлі плани, подумки міряючи запорозьку землю для привласнення. В одному із творів про це так говориться:

Ой не жалуйте ви, славні запорожці,

Й на московських генералів,

Ох, жалкуйте ви, славні запорожці,

Й та на своїх вражих панів.

Ой наші пани, єретичні сини,

Й та недобре зробили,

Що степ добрий, край веселий Й та занапастили.

Й ой із Низу, із лиману вітер повіває

А Текелій запорозьку землю облягав.

Імена царського генерала Текелія, як і «батька-отамана» Калнишевського та «святого отця» — козацького духівника в народній творчості згадуються досить часто, і не випадково. Передислоковуючися із Дунаю на Волгу для придушення селянської війни під проводом Пугачова, перша армія генерала П. Текелія дійшла до кордонів Запорожжя. Тут генерал отримав наказ Катерини II підійти непомітно до Січі, зайняти^навколо неї укріплення і знищити її, що й було ретельно виконано на початку червня 1775 р. Служака-генерал недаремно старався, адже ще перед тим він отримав від Катерини II 3 160 десятин землі на Україні, а за зруйнування Січі додатково 2 565 десятин із поневоленими селянами і козаками. Під час цієї варварської акції козацтво висловлювало тверду позицію захиститися від царських військ, дати рішучу відсіч та «зняти з пліч» голову генералові. Вони просили Калнишевського:

Благослови ти, наш батьку, нам на башти стати,

Щоб не впустить москалів да Січ руйнувати.

Москаль стане з тесаками, а ми з кулаками;

Нехай слава не загине поміж козаками.

Але Петро Калнишевський і запорозький козацький архімандрит Володимир розраяли, мотивуючи тим, що і у «москалів» — царських солдат, і у козаків «одна кров християнська», тому її «грішно проливати». І, як відомо, жорстоко поплатилися за свою гуманність. У пісні «Світ великий…» йдеться про те, що царські «доблесні орли» увесь козацький «запас одбирали», генерали й офіцери пограбували церкву — «Та беруть срібло, та беруть злото, військової свічі», а також почесні військові регалії, всю артилерію і боєприпаси; загарбали вони і військовий архів, розігнали запорожців.

Взагалі, оцінка діяльності царських генералів, як і українських гетьманів та козацьких ватажків, не була в народних піснях та переказах однозначною: одних непомірно хвалили, інших всіляко ганьбили залежно від конкретних дій. Згодом А. Кашенко, як і Д. Яворнипький, на основі фольклорних документів з великим пієтетом розповідали про П. Сагайдачного, Б. Хмельницького, кошового отамана І. Сірка.

Натомість про І. Виговського, І. Брюховецького, І. Самойловича, якого П. Дорошенко іменував «Сарданапалом», що «гетьманувати любив, а з пуховиків не вилазив», відгукувалися негативно; часто дорікали І. Мазепі й навіть П. Калнишевському за їх крутійство і вірнопідданість то Росії, то Польщі і Туреччині, а головне — за панське єство, користолюбство, загарбання козацьких земель, маєтків і скарбів, покріпачення українських селян, що було найстрашнішим. Про Мазепу, посилаючись на М. Костомарова, Кащенко занотував, що обрання його гетьманом було «непорядним» і не «вільними голосами», що Мазепа не уславився між козаками ні як вояка, ні як «добрий товариш», хіба що був дуже заможний і лукавий і, як згодом хвалився царю Петрові І, дав за обрання на гетьманський уряд князю Голіцину 11 000 карбованців та інші подарунки, і той умовив козацьку старшину обрати Мазепу гетьманом, про що деякі історики умовчують. Здебільшого вороже ставилися запорожці і до І. Виговського та навіть ре завжди були вдоволені і діями П. Калнишевського, погрожували його вбити.

Як відомо, П. Калнишевському не допомогли ні покірність, ні царські медалі та ордени, ні хліб-сіль: з волі «матінки» Катерини II і за наказом Г. Потьомкіна його ув’язнили та кинули у підземелля злозвісного Соловецького монастиря, де він промучився тридцять років; там він і помер. На ноги настінні листи цариці повернути волю, козацькі землі та відновити Січ у її «прежніх границях», як про це твердиться в народній пісні, цариця відповіла:

Ой нащо б я, запорожці, сю Січ руйнувала,

А щоб я сюю землю назад оддавала…

Подібне вона говорила і запорозьким делегаціям, які з петиціями приходили до неї з «волами та кіньми», а назад поверталися пограбовані. До неї ішли в «червоних чоботях», а од неї босі-голі,— співалося в піснях «Наорали, ой да насіяли, та нікому жати», «Насіяли, наорали», «Ой з-за гори, з-за лиману…» Тому й зривався гіркий зойк:

Гей ти, Катерино, ти царице наша, та що ж ти вчинила.

Що ти своїх славних запорожців на поталу пустила.

Адже ще не так давно «вража баба», «гетьман Нечоса» та інші підлещувалися до них, посилаючи на вірну смерть з турецькими бусурманами. Занапастила «вража німка» не лише «славне військо запорозьке», а й всю Україну понад Дніпром аж до Чорного моря:

Тече річка невеличка

З-під білої кручі —

Заплакали запорожці.

Від цариці йдучи. —

Встає хмара з-за лимана,

А другая з поля —

Заплакала Україна —

Така її доля!

Коли козацька вольниця вщент була розгромлена і її військова сила вже не складала царизму небезпеки, тоді Катерина II заднім числом — 3 серпня 1775 р. — оповістила імперії маніфест, в якому з неприхованою радістю деспота «височайше» повідомляла про те, що «Сечь Запорожская вконец уже разрушенная с истреблением на будущее время и самого названия запорожских козаков […] за оскорбление Нашего Императорского Величества чрез поступки и дерзновения, оказанные от сих козаков в неповиновения нашим высочайшим повелениям» (підкреслення моє. — В. М.). Серед усіх підлот Катерини II названий маніфест чи ненайхарактерніший документ ницості імперської «вражої баби».

Варто нагадати, що проект маніфесту готував генерал-прокурор Сенату князь О. Вяземський, за що й був «північною Мінервою» винагороджений 200 000 десятинами землі Запорожжя з обома Січами, розлогими площами степів, лиманів і лугів, а останній гетьман К. Розумовський за щось — 35 275 десятинами. Цариця з пожадливою щедрістю роздавала відібрані в Османській імяерії придніпровські, причорноморські і приазовські землі іншим своїм «бахурям», генералам, сановникам, чиновницько-бюрократичній братії: таємному радникові Г. Герсакову — З0 000 десятин, гетьманському нащадкові Л. Апостолу і графові Каменському — по 20 000 десятин, графові О. Безбородьку — додатково 12 000 десятин, поручикам Черткову — 15 570 і Озерову — 3 000 десятин, ба, навіть коханці-племінниці Г. Потьомкіна графині Браницькій — 21 614 десятин. До цього додамо: вельможні графи одхопили: Марков 40 000, Салтиков і Остерман — по 6 000 кріпацьких душ, статський радник В. Погтов — знамениту Решетилівку з 1 500 душами населення, О. Безбородько — сковородинське містечко Чорнухи на Полтавщині, а Д; Трощинський — м. Кагарлик на Київщині з 1700 душами та ще 20 000 десятин землі з «хохлами»…

Увесь цей страхітливий сибаритизм, повторюємо, робився з волі монархині-розпутниці!

Тому й посилалося з уст українського народу прокляття:

Бодай наша цариця та Катерина

На світі не жила,

Що степ добрий, край веселий

Та й занапастила.

…Бодай наша Катерина

На світі не жила.

Що ту землю запорозьку

Зовсім розорила!..

Вояж Катерини II на Україну та в Крим

На початку 1787 року Катерина II в розкішному восьмимісному фаетоні разом із молодим коханцем — «действительным камергером» Дмитрієвим-Мамоновим та в супроводі численної двірцевої знаті, деяких іноземних послів і прислуги здійснила тоді монарший вояж із Петербурга на Україну та в Крим, щоб власними очима подивитися на плоди своєї «діяльності». Величезний царський кортеж, незрівнянно численніший, ніж у Єлизавети з Розумовським, через Смоленськ, Новгород-Сіверсь-кий, Чернігів, Ніжин та інші міста й села попрямував до Києва, де цариця пробула майже три місяці. Коли в квітні скресла крига на Дніпрі, Катерина на «золотих» галерах попрямувала мимо Канева і Кременчука до ненависної і сплюндрованої нею Хортиці, а звідти знову цугом до Херсона й через Перекоп — у Крим.

За сумнівної вартості вірнопідданською традицією, яка культивувалася чи мусувалася аж до наших днів, придворні піїти з приводу мандрів захлиналися в славослів’ї. Один із них, якийсь Майков, у офіціозних віршах під велемовною назвою «Дифирамб по случаю отъезда Ея императорского величества Екатерины II в Херсон» високим «штилем» глаголив:

Грядет российских стран царица.

Грядет из севера на юг!

Чтоб благотворить народы

И жизнь блаженну утвердить.

… Гряди, российская Минерва.

Свершить толико славный путь!

Гряди, российская Астрея,

Народам счастия творить!

Где твой любезный зрак возблешет,

В очах там зрится рай, злощастие трепешет.

Вихваляючи на всі лади німкеню — «владичицу россов», перечисляючи її мнимі «щедроти» на благо «підданих» народів, автор силкувався переконати, що «российсках стран царица» — одна добропорядність і благодійність:

Ты всем нам милости являешь,

Никто от них не отчужден,

Ты бедных, сирых защищаешь

И хлеб насущный им даешь…

Як же насправді було, якою любов’ю і якими щедротами обрадувала «пібнічна» Мінерва і Астрея Україну взагалі та під час свого тодішнього мандрування зокрема?

Насамперед вояж Катерини II обійшовся державній казні у десятки мільйонів карбованців з кріпацьких кишень — на обслугу, впорядкування фасадів «потьомкінських» (чи «катерининських») сіл навколо тракту, по якому простував царський кортеж, на врочисті зустрічі в містах і селах, на спорудження тріумфальних арок, на бали-маскаради, фейерверки та іншу балаганну мішуру, «її поява була схожа на радісні, позмінні урочистості,— єлейно писав один історик. — Юрми народу оточували карету, воїни в строю зустрічали, дворяни, інші обивателі наввипередки влаштовували пригощання; всюди арки, лаврові вінки, обеліски, освітлення; всюди бенкети, прославлення, милість і задоволення… Кожний день знаменувався роздачею діамантів, балами, фейерверками та ілюмінаціями верств на десять навкруги».

Справді, чиновники імператорської канцелярії везли для подарунків панству тільки золота й діамантів на суму понад 200 000 карбованців. Для губернаторів призначалися табакерки і персні вартістю від 1 600 до 2 700 карбованців; для губернських предводителів — від 900 до 1 400 карбованців; для віце-губернаторів табакерки і годинники від 1 200 до 1 400 карбованців, для городничих і справників табакерки, годинники і персні вартістю від 180 до 300 карбованців. Для особливих дарунків везли дві табакерки по 8 750 і 7 500 карбованців; два персні, оцінені у 4 500 і З 600 карбованців; табакерки з портретами цариці — від З 200 до 6 500 карбованців і т. ін. Натомість про «бідних» і «сірих» в офіційних документах ні словом не згадується, як і про «хліб насущний» для них.

Розіслані Потьомкіним і Румянцевим спеціальні кур’єри давали «височайші» накази місцевій владі зустрічати і проводжати кортеж гарматною пальбою, церковним передзвоном і радісним криком. Як і за Єлизавети, губернаторам, чиновникам та заможним обивателям велено було підносити «владичиці» на коштовних тарелях хліб-сіль, а одягненим у святкові вбрання дівчатам і жінкам кидати на шлях і під карету цариці квіти. Ескадронам гвардійців і драгунів у парадній формі, а також зібраним для цього «малоросійським» полкам наказано було гарцювати на конях і салютувати шаблями, на обличчях виявляти «хвалу сердечну» і повне «благоденство», швидко переміщуватися наперед по шляху прямування карет і створювати ілюзію безперервного тріумфування.

Між іншим, сучасники помітили, що всі спальні Катерини під час поїздки на Україну та в Крим були хитромудро збудовані за єдиним зразком. Біля її величного ліжка обов’язково висіло велике дзеркало, яке могло вільно підніматися та опускатися, а за ним стояло ліжко Дмитрієва-Мамонова…

До Києва Катерина II прибула 29 січня 1787 року. Гї зустрічали «батьки міста», генерал-губернаторство на чолі з П. Румянцевим, свита всіляких князів і графів з дружинами, дипломатичні посланники з Польщі, Німеччини, Австрії, Франції, Швейцарії і навіть з Америки, що прибули до Києва раніше. Гриміли гарматні салюти, ревли ревом дзвони Софії, Лаври, всіх інших монастирів і церков Києва, лилася патока солодких орацій. «Боже мій! — не без іронії занотував у спогадах французький принц де Лінь. — Яка метушня! Скільки діамантів, золота, кавалерій і стрічок! Скільки ланцюжків, чалм і червоних ковпаків, обшитих хутрами і з гострими верхами, що їх носили лезгинці… Двадцять архімандритів (попів. — В. М.) з бородами майже до колін…»

Як і Єлизаветі Петрівні, імператриці від Києво-Могилянської академії було піднесено велику віршову «Оду на всевожделенное и всерадостное пребытие Ея императорского величества, великия государыни Екатерины Вторая, самодержицы Всероссийская, в древнейший и первый российских князей престольный град Киев». Написана вона була цілком пристойною російською мовою під явним впливом одописання Прокоповича, Ломоносова, Державіна та інших поетів. У ній переважають загальні роздуми про велич держави і народу, про героїчні перемоги «Российской силы» на суші й на морі над бусурманами, висловлюється впевненість, що «кровавый Марс» уже не посміє «обнажать свой алчный меч» на православний люд. Є там і бароккові фрази про «кастальські гаї», «Сінайські гори», «лютість Борея», «росския пруды».

Про самий приїзд «самодержицы» у древній Київ-град говориться аж наприкінці панегірика. Зокрема, про бажане сподівання на матеріальну підмогу «российской Паллады» академії йдеться у таких словах

Меж киевских гор насажденный

Минервы древний вертоград.

Веселием воспламенный.

Зрит всех своих венец отрад,

В премудрейшей Екатерине

Взяв в руки нежны розы ныне,

Благоговейный фимиам.

Монархинъ своей приносит.

Глас лиры стройныя возносит.

Глас ко всещедрым небесам…

Шістдесятирічна монархиня зі своїми фрейлінами, статс-дамами й, зрозуміло, двадцятидворічним «дійсним камергером» Дмитрієвим-Мамоновим зупинилася в палаці намісника. Три місяці раювала вона в ілюмінованому Києві, три місяці для панства було безперервне свято, три місяці сяк-так перебивалося трудове населення, якого все більше і більше торкався повсюдний голод 1786–1787 pp. А салютні гармати ревли, калатали дзвони, гриміла музика бал-маскарадів, влаштовувалися звані обіди, «царствені» прийоми, лилося річками вино і словесна каламуть вірнопідданих. «Всемудрейшая» після амурних ночей забавлялася грою в карти, лото, шахи, ба навіть у більярд; відвідувала Софійський собор, Києво-Печерську лавру та деякі інші монастирі, де милостиво підставляла руку для всепідданішого цілування.

На прийомі місцевого дворянства його Київський «предводитель» В. Капніст так по-лакейському висловлював подяку цариці за відвідання України: «Ваше императорское величество вожделенным в сей край пришествием дополняете все несчетные милости, коими вы осчастливили его. Мы, падая к стопам вашего величества, приносим за то нашу всеподданнейшую благодарность и просим быть удостоверенною о неизреченной радости, с которою мы видели вас, нашу благотворительницу, в отечестве нашем». Ще б пак, адже тільки Капністи ощасливлені були на Полтавщині містечком Обухівка та понад 6 000 кріпаків.

У Києві Катерина II «пожалувала» коронному маршалові Польщі графові Мнішеку, одруженому на небозі короля Станіслава Понятовського, табакерку зі своїм портретом вартістю 6 500 карбованців; за сумнівні заслуги нагородила орденом св. великомучениці Катерини і його дружину княгиню Мнішек, а також статс-даму, небогу і коханку Потьомкіна графиню Браницьку, — певне, «за любов і вітчизну»; митрополитові піднесла прикрашений діамантами хрест. Прислузі австрійського посла графа Кобенцеля одміряла 2 500 червінців, а якомусь майорові наказала відпустити 1 000 карбованців тільки за те, що той привіз молодому — «досить гарному, без освіти і розумом недалекому» Дмитрієву-Мамонову польський орден Білого Орла. Про які-небудь подвиги того «розумом недалекого» мазунчика російської цариці-розпутниці історія не згадує.

Всіма врочистостями під час перебування імператриці в Києві заправляв генерал-губернатор П. Румянцев, відвертий супротивник Г. Потьомкіна, який був ініціатором кількамісячного вояжу Катерини II. Г. Потьомкін також прибув до Києва й зупинився неподалік тимчасової резиденції імператриці — у Києво-Печерській лаврі. Тут він влаштовував свої офіційні й неофіційні прийоми, невидимою рукою владно направляв хід подій, але більше проводив час у «сімейному», інтимному колі своїх гарненьких небог-коханок, тепер уже графинь — Катерини та Олександри Браницьких. Остання приїхала з малолітнім сином, прижитим ще до заміжжя зі своїм дядьком Потьомкіним. Жвавий хлопчик сподобався Катерині II, і вона часто бавилася з ним, знаючи його кровозмішане походження. Чи не тому цариця з натяком нагородила Браницьку орденом… «святої великомучениці» Катерини?..

Спеціальним «рескриптом» генерал-губернаторові було, суворо наказано «вжити заходи і взяти до тями про зменшення кількості жебраків, які швендяють у Києві», та щоб ніхто взагалі не смів подавати, просьби «прямо імператриці під загрозою суворого покарання». Згодом лицемірна Катерина II ніби зобиджено заявляла, що, напевно, тутешній народ її не любить, бо вона не бачить його на вулицях. «Батьки міста» тут же звеліли київським міщанам порядно одягнутися і при появі «її величності» виявляти радість і кричати «ура».

Під кінець кількамісячного перебування у Києві Катерина II в супроводі «всіх кавалерів і придворних» їздила слухати обідню в академічний Братський монастир. Для зустрічі «августійшої» подільських міщан і спудеїв академії нарядили у святковий одяг, вилаштували в чотири ряди перед входом до монастиря та звеліли співати «концерт».. Тодішній ректор академії архімандрит Варлаам високим «штилем» вітав царицю промовою, говорив про утвердження освіти ще в давній Русі, а потім і у «ветрограді»-акаде-мії: «Владимир насади, Ярослав распространи, Петр напои, а премудрая Екатерина II возрасти и утверди…»

Після цього деякі поважні подільські обивателі й професори милостиво були допущені до цілування руки «благоупотребнейшей матери», а вона звеліла видати ректорові 1 000 карбованців, префектові з учителями 2 250 карбованців, «казенним» вихованцям у бурсах 1 200 карбованців та збільшити річне асигнування на всю академію ще на 600 карбованців. Адміністрація особисто могла бути і задоволена, тільки не понадтисячна громада студентів. Для них виділені гроші були, звичайно, мізерією. І це тоді, коли Киево-Могилянська академія продовжувала поставляти Петербургу, Москві та майже у всі інші міста Російської імперії найталановитіших своїх випускників, які очолювали навчально-освітні заклади, своїми працями внесли значний вклад у світову науку та дипломатію. Варто назвати принаймні таких тодішніх вихованців академії, як Іоіл Биковський, Яків Козельський, Григорій Полетика, Григорій Сковорода, Микола Мотоніс, Василь Рубан, Андрій Італійський, ті ж Петро Завадовський, Олександр Безбородько, Дмитро Трощинський та ін.

Правдива, без «всеподданнейшего» фальшивого глянцю згадка про перебування «вовчиці» Катерини II, Потьомкіна, Румянцева та інших царедворців у Києві й взагалі на Україні лишилася в народній пам’яті. Перекази зі ставленням поневоленого трудового народу до вояжу цариці та її «бахурів», про плазування українського і неукраїнського панства перед ними узагальнив у своїх творах Т. Шевченко. Герой його поеми «Сліпий» бандурист так переповідав розповідь «товарйшів-запорожців» про вояж Катерини і «гетьмана Нечоси», тобто Потьомкіна, на Вкраїну:

… Цариця по Києву

Із Нечесом ходила

І Межигорського Спаса

Вночі запалила.

І по Дніпру у золотій

Галері гуляла,

На пожар той поглядала,

Нишком усміхалась.

І як степи запорозькі

Німоті ділила

Та бахурям і байстрюкам

Люд закрепостила.

Справді, цариця мала на меті відвідати знаменитий Межигірський Спасо-Преображенський монастир у Виш-городі, але в той день він з невідомих причин загорівся. Пожежу було видно — і з Києва. Той монастир часто називали козацьким, бо в ньому доживало свій вік чимало уславлених запорожців, зокрема народні ватажки Семен Палій, Семен Самусь та ін. Мабуть, саме тому й вважали, що цариця умисно «підпалила Спаса», щоб і сліду козацького не лишилося.

Великий Кобзар нещадно засуджував царизм за варварське закріпачення українського народу, за злочинне розбазарювання колись вільних земель «бахурям і байстрюкам», а також чужоземним колонізаторам. У поезії «Розрита могила» персоніфікована Україна плаче-ридає: «Степи мої запродані жидові, німоті…» Про «байстрюків» цариці, що сараною обсіли Україну, згадується і у віршеві «Стоїть в селі Суботові», а в посланні «І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм…» поет із сумом констатував, що

На Січі мудрий німець

Картопельку садить…

Ідеться про те, що землі Старої і Нової Січі та навколо неї, як мовилося, цариця роздала своїм наближеним після розгрому Запорожжя. Знаменитий літописець українського козацтва Д. І. Яворницький уточнював, що 200 000 десятин землі Запорожжя (Чортомлицьку Січ, селища Покровське, Капулівка, Базавлук та ін.) Катерина II «подарувала» за складання проекту знищення Запорозької Січі та проекту маніфесту з приводу цього згадуваному генерал-прокуророві князю О. Вяземському. 1789 року частину земель, а 1802 року і повністю в нього відкупили євреї німецького походження барони Шпігліци. На колишніх козацьких землях цариця поселила й інших німецьких колонізаторів, які на сереідину XIX ст. володіли на Вкраїні сотнями тисяч десятин плодючої землі. Тому Т. Шевченко з гіркотою й каже, що німці там «картопельку садили», у тому числі на святая святих для українського народу — легендарній Хортиці. Таке святотатство Шевченко бачив вочевидь, мандруючи влітку 1844 року Дніпром до запорозьких земель.

Не менш гнівно картав поет і перекинчиків з українського панства, зокрема гетьмана Кирила Розумовського — фаворита двох цариць, та ту козацьку старшину, яка перебігала на бік царизму й лакействувала перед ним, зрозуміло, не без користі для себе.

У тій же поемі Шевченка «Сліпий» запорожці з осудом говорили про те,

Як Кирило з старшинами

Пудром осипалися,

І цариці, мов собаки,

Патинки лизали!..

Ще б пак не лизати! Адже тільки колишньому свинопасу Кирилові Розумовському монархині одміряли десятки тисяч десятин землі з 25 000 кріпаками на них, а він, ставши графом, гетьманом і фельдмаршалом, у свою чергу ще до «Жалованої грамоти…» роздавав старшині у «вічне і потомствене своє володіння» козацькі землі та вільних селян. Стосовно глумливих слів «пудром осипались», то вони йшли від тодішнього іноземного звичаю носити парики з буклями, що їх обсипали пудрою і які були «нечесані» (мабуть, звідси і «гетьман Нечеса»). Почало рядитися в такі парики й українське панство, що викликало серед народу безпощадне глузування. У поемі «І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм…» про тих вірнопідданих «слуг і підніжок» царів та королів, про «ясновельможних гетьманів» й фальшивих «народолюбців» він саркастично писав:

Раби, підніжки, грязь Москви,

Варшавське сміття — ваші пани.

Ясновельможнії гетьмани.

Чого ж ви чванитеся, ви!

Сини сердешної Украйни!

Що добре ходите в ярмі,

Ще лучче, як батьки ходили.

Т. Шевченко не випадково скористався «ліврейною мовою» генеральної старшини, зокрема епістолярієм багатьох гетьманів, які в листах і петиціях польським королям, а потім російським царям іменували себе «нижайшими слугами и подножками». Наприклад, у чолобитній 14 січня 1734 р. імператриці Анні Іоаннівні Данило Апостол підписався «При том… державную Вашего императорского всепресветлейшего величества верный подданый, всенижайший раб и подножок, Войска Вашего императорского величества Запорожского обоих сторон гетман». Й справа була не лише в тогочасному епістолярному кліше, а в самій суті, бо ж виклянчузалися подаяния. За це і картав поет все панство, особливо ж «презавзятих патріотів» типу «потомка гетьмана дурного», кріпосника Петра Скоропадського в поезії «П. С.».

Після скресання й очищення від льоду Дніпра 22 квітня 1787 року знову зігнали киян-зівак на київські кручі для проводжання «августійшої». На Подолі Катерину II зі свитою чекало 80 галер, 3 000 чоловік обслуги та по 12 музикантів на кожній палубі. Найкоштовніше була прибрана галера, призначена для «обожаемой монархини». Грала музика, вірнопіддані чини і натовп кричали «ура», снували з червоними прапорцями більші й менші човни, салютували гармати.

Подорож у «золотій галері» вниз по Дніпру «лютого ворога» України, «голодної вовчиці» Катерини II із численним панством на основі переказів частково також відтворив Т. Шевченко у поемі-містерії «Великий льох». Зокрема, українську привілейовану старшину поет змалював в образі ненависної ворони, яка щедро «шинкувала та кров розливала» своїх же земляків, запродувала ляхам і туркам «вольних козаків», а за царську милість бути дворянами насипала козацькими тілами могили — «бурти на Орелі», виганяла аж до річки Ладоги, гатила українцями болотисті місця на півночі під час будівництва всіляких укріплень і фортець.

Нагадаємо, що про це йшлося й у відомій «Книзі буття українського народу» — маніфесті членів Кирило-Мефо-діївського товариства. Там констатувалося, що «підла німка» Катерина II «доконала козацтво і волю, бо, одібравши тих, котрі були на Україні старшинами, наділила їх панством і землями, понадавала їм вільну братію в ярмо і поробила одних панами, а других невольниками». Тому кирило-мефодієць Шевченко не щадив «своє» українське панство, навіть дрібноликих чиновників із «цинковими гудзиками», які забували материнську мову та по-лакейськи терлися біля імператорського двору. Не схвалював Він і наївну віру простолюдинів у «добру» царицю Катерину II.

Про кількагодинну зустріч у Каневі Катерини II з колишнім коханцем, а тоді вже польським королем С. Понятовським можна було б і не згадувати, якби не одна вельми «пікантна» подробиця. До Києва імператриця з різних причин короля не запросила чи не пустила. Він хотів зустрітися з нею не як король польський, а як «граф Понятовський», певно натякаючи тим на інтимну близькість у молодості, коли німкеня завагітніла від нього. Але звідтоді збігло чверть століття, цариця змінила десятки партнерів у своїй спальні.

Король постійно нагадував про себе. Цариця відмовчувалася. Тоді Понятовський послав Дмитрієву-Мамонову «за заслуги» найвищий польський орден Білого Орла. Катерина II, мабуть, «зрозуміла «натяк» і звеліла Дмитрієву-Мамонову особисто вручити Понятовському «за віру і вірність» оздоблений коштовними діамантами російський орден св. апостола Андрія Первозваного.

Короткочасна зустріч з Понятовським у присутності свити і Дмитрієва-Мамонова була досить офіційною й нагадувала цинічний фарс. Після сякої-такої розмови Катерина II.поспішила розкланятися, і Понятовський лишився біля розбитого корита. Д його свиті імператриця звеліла сипнути всіляких «дурничок» на суму понад 20 000 карбованців. Колишні коші Запорозької Січі «матінка» намагалася подальше обминути, їдучи цугом…

Зовсім іншою, діловою, була зустріч Катерини II в Херсоні з австрійським імператором «Священної Римської імперії» Иосифом II, який приїхав до Росії під іменем «графа Фалькенштейна». Це була запланована, не така вже і таємна дипломатія представників «освіченого абсолютизму» для укладання політичних угод, у тому числі й про розчленування польських земель. Не лише австрійського імператора, а і його свиту не оминула російська цариця ласкою. Першому секретареві кабінету вручили перстень вартістю 2 800 карбованців, другому секретареві — за 2 275 карбованців, лейб-хірург отримав перстень дешевший — за 1 300 карбованців, духівникові Иосифа II перепав подарунок на 1 115 карбованців, прислуга вдовольнилася «дрібними» на пару тисяч карбованців, а бравим офіцерам, що супроводжували галери по Дніпру від Києва до Кайдак, перепало 8 245 карбованців.

Про перебування цариці в Херсоні згадувала Н. М- Мордвинова — дочка російського флотоводця адмірала М. С. Мордвинова, який служив у Херсонському адміралтействі й брав участь у «великолепной встречи» імператорського кортежу. «Ще до наближення до Херсона, аби не обрид государині вид новоросійських степів, коли вона їхала по Дніпру, — писала Мордвинова, — Потьомкін наказав пригнати до берегів табуни коней і стада корів та овець, щоб оживити види, а в долині влаштовував декорації, які досить живо відтворювали міста й села». Для споглядання спуску корабля в Херсоні збудували спеціальну баржу для царедворців, прикрашену парусами із парчі та золотими китицями, на що Катерина II не без явного задоволення сказала: «У нас за недостатком холста употреблена парча на паруса». Що ж, гіркий дотеп із проекцією на майбутнє в адресу добровільних служак…

Щедро роздавала Катерина II «милості» і в Криму. Наймогутнішому фаворитові Г. Потьомкіну подарувала маєток Алупку. Генералові О. Каховському відсипала 10 000 грошима і пожалувала табакерку з вензелем вартістю 2 500 карбованців, його братові В. Каховському — б 000 карбованців, іншим чиновникам — подарунків на ЗО 000. Ласим до всяких брязкалець сестрам і родичкам кримського хана Шагін-Гірея III та мурз за «добровільне приєднання» Криму до Росії було милостиво роздано золоті сережки, коштовні персні десь на 5 000 карбованців, і всі були цілком задоволені. Натомість «доблесним нижнім чинам», покаліченим солдатам, матросам і біднякам перепало всього по одному карбованцю. Такий «хліб насущний» отримали ті, хто творив славу і велич Росії.

Роздавалися «вельможним» гроші, чини, ордени, дарунки й тоді, коли поверталася «російська Мінерва» іншим шляхом через Україну до Петербурга. У Полтаві спеціально для неї підготували й розіграли під наглядом Потьомкіна велетенський спектакль із відтворенням Полтавської битви. Катерина II лишилася вдоволеною й пожалувала тут давньому фаворитові-любаснику високий титул: «граф Таврійський»; не обійшла і генералів та вищих офіцерів, одміряла духовенству 5 000 золотом. «Родичеві» Г. Потьомкіна графові Браницькому вручила табакерку зі своїм портретом вартістю 2 500 карбованців. Між іншим, табакерку з вензелем отримав і О. Суворов, але за справді ратні заслуги. Прості полтавці удостоїлися «чарівної усмішки» й помахування рукою благодійниці з колись «голубими очима».

Помпезно зустрічало імператрицю градоначальство і панство Харкова та краю. Все повторювалося, як і в інших містах: тріумфальні ворота, розкішні бали-маскаради і прийоми, пишні фейерверки, музика і співи хору, тепер уже харківських «воспитанников», всепідданнійші промови губернського начальства і дворянства, милостивий допуск вибраного кола поміщиків до цілування руки імператриці. Враховуючи досвід Києва й інших українських міст, харківському генерал-губернаторові Чорткову було видано наперед спеціальний циркуляр, яким наказувалося простим харків’янам «изъявлять радостные восклицания», кидати під колеса карети квіти, солдатам під гарматну стрілянину й передзвін усіх монастирських та церковних дзвонів кричати «ура». Натомість суворо заборонялося з’являтися на вулицях жебракам, калікам та всім мешканцям у «розвращенных и разодранных одеждах», подавати цариці будь-які прохання і скарги. За невиконання таких приписів чекало биття канчуками.

На честь «всевожделеннейшего пришествия» до Харкова Катерині II були піднесені панегіричні вірші під назвою «Торжество харьковского духовного училища», в яких славилися «дъла безсмертны героичны Велікая Екатерины, премудръшей в земных царях». Харківські одописці аж ніяк не були оригінальними.

Усе це відбувалося саме тоді, коли європейську частину Російської імперії, особливо Московську, Тульську, Рязанську, Калузьку, Білгородську губернії, північну частину України охопив голод; коли населення, поївши солому, полову, сіно, лободу і листя дерев, вимирало. Відомий державний діяч князь М. Щербатов у своєму «Рассуждении о нынешнем в 1787 году повсеместном голоде в России» з усією об’єктивністю та неприхованим співчуттям констатував: «Толпы нищих наполняют перекрестки, жалобным своим воплем останавливают проезжающие кареты, со-дрогшие от голода младенцы, среди холода и вьюги, единое чувство глада имеют, безвинные руки протягают, исчисляют число времени их пощения и милостыни просят, которой еще и не получают довольно; ибо частные люди всех прокормить не могут и случайная милостыня не иное что может произвести, как умножить число нищих, а правительство глухо и слепо и нечувствительно на сие является. То если глаголов моих поверит потомство, что скажет оно о нашем веке?»

Шлях «премудрої» від Харкова по Москви і Петербурга проходив якраз через найголодніші губернії. Місцева та московська влада перед приїздом імператриці, «дабы не обеспокоить ее видением такого числа нищих» і боячись монаршого гніву, висилала всіх стражденних подалі. «Бенкет під час чуми» тривав, і Катерина II задоволено писала баронові Грімму, що в Росії «немає худих людей», тобто голодних. '

Про матеріальне становище Росії на кінець владарювання Катерини II твердять по-різному. Одні автори доводять, що на його початку бюджет імперії становив 20 000 000 карбованців, а під кінець він сягав уже 50 000 000. Інші історики тверезіше оцінювали тогочасне фінансове становище. Обтяжливі війни з Туреччиною, Швецією, Персією, розпутні вакханалії і розбазарювання виснажили казну. Прибутки не покривали видатків. Зовнішній борг збільшився до 46 мільйонів карбованців сріблом, а борг внутрішній — до 157 000 000 карбованців. Валютний курс із кожним роком катастрофічно знижувався, асигнаційний карбованець поступово дешевшав і, наприклад, у 1796 році «коштував» усього 68 копійок. Загальне потрясіння європейської економіки і торгівлі французькою революцією розладнало російський комерційний обіг, збільшило банкрутство, суспільний кредит був нестійким. І це тоді, коли до складу Росії ввійшли величезні території, збільшилося на 12 000 000 населення, в державну казну внаслідок секуляризації було передано монастирські землі разом із кріпаками.

Однак коли зважити, що в різні періоди XVIII століття після Петра І російські імператриці й особливо «вража баба» Катерина II на задоволення своєї сексуальної хтивості і взагалі розбещеності промотувала фавори-там-любасникам мільйони народного добра, по-варварськи кидала в кріпосне рабство мільйони людських душ, то названі вище підрахунки далекі від нещадної правди. Торжествувала анексіоністсько-колонізаторська політика правителів «тюрми народів» Російської імперії! У тому «темному царстві» (М. Добролюбов) лише зрідка пробивався промінь світла. «Од молдаванина до фінна на всіх язиках» (Т. Шевченко) все мовчало, бо «благоденствувало». Недаремно великий Кобзар по-народному правдиво прочитав напис на збудованому за наказом Катерини II пам’ятнику Петрові І у Петербурзі:

Це той перший, що розпинав

Нашу Україну,

А вторая доконала

Вдову сиротину…

Content

Василь Микитась
ВІНЦЕНОСНІ РОЗПУТНИЦІ

Переднє слово

«Бабське століття»

Шлюб цариці Єлизавети з козацьким сином

Фаворитизм і Катерина II

«Золотий вік» Катерини II

Орлови та інші

«Дешперація» Катерини II з «князем тьми» Потьомкіним

Зубови та інші. Жалована грамота дворянству

Вояж Катерини II на Україну та в Крим