Ева Гарсия Саенс де Уртури

Ритуалите на водата

Трилогията на Белия град #2

На моите деца,

защото никога няма да живеете там,

където обитава забравата.

Най-голямата хитрост на дявола е да ви убеди, че не съществува.

Думи на Върбъл във филма

"Обичайните заподозрени", цитирайки

френския поет Шарл Бодлер

Предговор

Тунелът "Сан Адриан"[1]

17 ноември 2016 г., четвъртък

— Бременна съм от август — прошепна Алба, наблюдавайки внимателно изражението ми, — от празника на Бялата дева, Унай.

Спомням си зашеметяващото чувство, което ме връхлетя. Неволната усмивка, която озари мрачния ноември. Това дете бе живяло по-дълго от близнаците ми. Четиринайсет седмици. Вече беше извън опасностите, дебнещи го през първите три месеца. Син, дъщеря. С Алба щяхме да станем родители.

Затворих очи, наслаждавайки се на тези моменти — най-щастливите от дълги години. Извих глава към прозореца на хола. Навън студеният дъжд заливаше града и белите балкони на отсрещната страна на площада на Бялата дева почти не се виждаха. Беше ми все едно — топлината, която почувствах във вените си, можеше да стопли цялата Вселена.

Когато обаче се вгледах в лицето ѝ, долових безмълвно предупреждение в погледа ѝ, надвиснала лоша вест.

"Какво? — написах, без да разбирам. — Какво има? Знам, че не е начин за начало на една връзка, но…"

Алба спря пръстите ми върху екрана.

— В момента ми е невъзможно да знам дали детето, което чакам, е твое, или на Нанчо.

Споменаването на мъжа ѝ и звукът от думите ѝ избухнаха в мозъка ми като гърмеж от изстрел. Той беше мъртъв, но нима семето му все още беше живо в утробата на Алба?

За тези, които не познават историята ми, ще я обобщя в няколко реда — казвам се Унай Лопес де Аяла, работя като профайлър в отдел "Криминални разследвания" в полицейското управление на Витория. За по-практично всички ме познават като Кракен. Страдам от афазия на Брока[2] — серийният убиец от последния случай, който разследвах, за малко да ме прати на оня свят, като заби куршум в главата ми. Още не съм в състояние да говоря, освен няколко грачения, които издавам, когато не ми остава друг избор. Общувам обаче успешно благодарение на една текстова програма в мобилния ми телефон.

И точно това се опитвах да правя с шефката ми, главен инспектор Алба Диас де Салватиера, жената, която освен това… но както и да е.

И точно в този момент, в най-неподходящия момент, получих съобщение по уотсап от Естибалис, партньорката ми. Изругах я мислено заради тази ненавременна намеса.

"Кракен, съжалявам, че прекъсвам каквото и да правиш в момента и за което се радвам, но криминалистите обработват местопрестъпление в зоната откъм Алава на тунел "Сан Адриан". Мобилният телефон на главен инспектор Салватиера е изключен. Бих искала да дойдеш с мен, важно е."

Подканих с жест Алба да прочете съобщението. Спогледахме се разтревожени и тя побърза да извади мобилния си от джоба на палтото и да го включи.

"Ести, съжалявам, но аз съм извън строя. Главният инспектор сега ще ти се обади. Какво се е случило?" — написах.

"Млада жена, провесена на въже надолу с главата, вероятна смърт от потапяне във вода."

"Потапяне високо в планината?" — отговорих, без да мисля. Вероятно профайлърът включи копчето без мое позволение веднага щом установи този парадокс.

"Така е. Тялото ѝ беше потопено до раменете в бронзов съд, пълен с вода, Кракен. Археологически артефакт, музеен експонат, трябва да се консултираме със специалист, но, изглежда, е от келтската епоха. Много странна смърт, много изпипано престъпление. Не е обикновено убийство. Искам да помоля главния инспектор да говори със съдия Олано да ти разреши да присъстваш на огледа в качеството на експерт. Надявам се да греша, надявам се да не си имаме отново работа със сериен убиец, но ти си един от най-добрите профайлъри, които познавам, и ако ми възложат случая, искам да си до мен, за да ми помагаш!"

Неволно започнах да правя догадки, неволно си представих местопрестъплението и пожелах да го видя със собствените си очи. Само че се овладях навреме. Все още бях болен, не бях в състояние да говоря, бях извън играта. Не можех да ѝ помогна.

"Наистина изглежда много необичайно, но можеш да се справиш сама, аз не мога, нито е редно да идвам" — натъртих с надеждата, че ще престане да настоява.

"Кракен, предпочитам аз да ти го съобщя, а не да го научиш от пресата. Предоставям ти възможност да дойдеш с мен и да видиш мястото и жертвата. Иначе цял живот ще ме обвиняваш, ако не ти го кажа сега."

"Нищо не разбирам, Ести!"

"Намерихме документите на момичето. Не са ѝ откраднали портфейла, беше на земята, вероятно е паднал от чантата ѝ."

"И коя е, по дяволите?" — написах обезпокоен аз.

"Ана Белен Лианьо, първото ти гадже. Момичето, с което си бил преди случилото се през онова лято в лагера в Кантабрия…"

"Добре, Ести. Добре — прекъснах я сконфузено. — Ти какво знаеш за това?"

"Лучо разказа цялата история на брат ми."

"Анабел Ли — помислих си, без да мога още да повярвам. Никога не си я бях представял мъртва, въпреки че ѝ харесваше да си играе със смъртта и всичките ѝ ритуали. — Анабел Ли е мъртва."

"Трябва да знаеш и още нещо!"

"Какво друго може да има?"

"Била е бременна".

1

Планина Добра

4 септември, 2016 г., неделя

Днес се върнах при езерото, татко.

Кръстницата ми забрани да ходя там. Беше единственото правило, чието нарушаване щеше истински да я нарани. Да не те търся отново. Да не се върна за теб. Знаехме предостатъчно на какво е способен Синята брада, ако дори само усетеше, че сме го надушили.

Днес чета потресена ужасяващото заглавие в "Ел Периодико Кантабро":

Двайсет и три годишно момиче намерено мъртво на върха на планина Добра

Продължава загадката с младите самоубийци

Намерен е трупът на двайсет и три годишната Х. Т. от Сантандер. Вече трима млади хора са открити на различни планински възвишения по кантабрийското крайбрежие, починали вследствие на хипотермия, след като са се съблекли и са прекарали нощта на открито. По телата им няма следи от насилие. Дали става дума за някаква мода, за някаква имитация?… Полицията не намира обяснение, нито връзка между жертвите.

Следователите отново са в недоумение. Вече имат трети случай със същите характеристики — млади хора, някои почти тийнейджъри, се изкачват на планински връх в Кантабрия, свалят дрехите си, когато падне нощта, и на сутринта ги намират вкочанени от студ. Не са открити следи, нито мотив след щателно проучване; на живота на семействата им.

Как ли пък не.

А и как да открие нещо човек, който не иска да види това, което има пред очите си.

След упорито издирване намерих снимката на момичето, Синя брада. Има моите черти, но по свой начин. Казахте ми, че е умряла. Гледахте ме в очите и ми казахте, че умряла, по дяволите. Скрили сте я.

Заклех се на кръстницата ми да не се приближавам, да не те търся, но днес ще наруша това обещание, защото представа дори нямаш за гнева, който сега ме залива и изпълва душата ми, която ти изпепели.

И въпреки всичко моята драма е, че ми липсваш, татко. Липсват ми вниманието ти, толкова присъщият ти начин да се преструваш пред всички, че държиш на мен преди последното лято и преди всичко, което се случи на онова място между селото и стръмния бряг, където изгубих първия си живот.

Понякога затварях очи и опитвах да се присъединя към публиката ти и да се престоря, че аз също ти вярвам, че наистина съществува паралелен свят, в който ти си добър баща и ме обичаш истински, а не по този твой толкова зловреден начин.

Напразно. Никога не успях да повярвам в това.

Пуша и пия повече от обичайното. Вчера участвах в една свада. Трябва да се пресъчиня още веднъж, да въведа ред в живота си. Да бъда друг човек, какъвто и да е той, но да не съм аз.

Връщам се, татко.

2

Планина Аискори — Арац

17 ноември 2016 г., четвъртък

Коя беше Анабел Ли? Да видим, по онова време бях шестнайсетгодишен. Ана Белен Лианьо се появи в Кабесон де ла Сал, едно кантабрийско градче близо до брега, в първия ден на летния лагер, където Лучо, Асиер, Хота и аз — твърдото ядро на тайфата от училище "Сан Виатор" — бяхме решили да прекараме най-хубавия юли в младия ни и все още неясен живот.

Имаше права, дълга до кръста черна коса, бретон над очите, който ѝ пречеше да има поне минимална сигурна видимост за живота, и толкова ясни идеи, че дори възрастните не ги поставяха под въпрос.

В началото държането ѝ ме дразнеше, после ме заинтригува, а през третата нощ в лагера не успях да мигна, заслушан в смесицата от стонове и шепот, които издаваше, докато спеше през няколко спални чувала от мен. Вече бях, да речем, доста отдаден на каузата ѝ.

На възраст, на която повечето от нас изобщо не бяхме наясно какво ще учим, когато завършим гимназия, и още по-малко какви искаме да бъдем в живота, Ана Белен Лианьо вече беше завършена художничка на комикси и псевдонимът, с който подписваше артистичните си и мрачни рисунки — Анабел Ли, образа от стихотворението на Едгар Алан По, — се радваше, въпреки младостта ѝ, на известна популярност в родните среди — еротичен, готик, постапокалиптичен…

Всичко ѝ се удаваше с лекота, прекрачваше граници и смесваше жанрове, въпреки че творческите ѝ ориентири бяха Густаво Адолфо Бекер, лорд Байрон и Уилям Блейк. Не се разделяше с черния си флумастер "Щадлер" и често ръцете ѝ от китките до лактите бяха изрисувани с импровизирани картинки, които ѝ хрумваха постоянно — докато миехме металните купи от закуската или когато Саул Товар, директорът на лагера, ни пълнеше главите със старинни ритуали и истории, докато ни караше с един раздрънкан микробус на интересни места по северното крайбрежие, като Сан Хуан де Гастелугаче в Биская или плажа Деба в Гипускоа.

Анабел Ли имаше и други странности. Настроението ѝ винаги беше забулено от лека сянка, отговорите ѝ бяха неясни и всички знаехме, че повече е запленена от необуздания си вътрешен свят, отколкото от маловажния ни преход към зрелостта. Държеше много на самотата си и я глезеше, както някои вдовци глезят ангорските си котки — всеотдайно и посвещавайки им най-хубавите часове от деня.

Така че ѝ бяха достатъчни четири дни и три нощи, за да нокаутира сърцето ми, по онова време доста девствено и все още с малко рани, които да ближе. Нещастно. Взе го, нахрани го, остави го да привикне към мълчаливата ѝ и обезпокоителна компания и го изплю, когато… още не знам защо.

Не знам каква проклета причина я подтикна да се освободи от него с това… щях да кажа безразличие, но не. Високомерният човек е безразличен, тя можеше да бъде сърдечна. Всъщност Анабел се движеше в паралелен свят, който понякога се сливаше с нашия, но тя действаше на друго място, в друг порядък на нещата — на нейните собствени фантазии. Новината за смъртта ѝ обаче не ми изглеждаше твърде реална, нито конкретна — само алтернативен край на някой от комиксите ѝ.

Склонни сме да мислим, че създателите на тези истории не си отиват, нито остаряват, просто остават — ето това винаги мислех за Анабел Ли, въпреки че от години не исках и да чуя за нея заради начина, по който приключи онова лято.

Когато стигнахме до паркинга и слязох от патрулната кола, студеният вятър ме шибна силно в лицето в знак на добре дошъл в реалността и за малко да отнесе Естибалис и нейните метър и шейсет нагоре по планината. Тя извади червения кичур коса от устата си и продължи да върви. След дъждовете през предните дни пътят, който водеше към тунела "Сан Адриан", беше разкалян. Прогнозите за времето явно щяха да се окажат верни, защото предвещаваха бури с градушка и тъмните дъждовни облаци, носени от северния вятър, изглежда, щяха да дадат право на метеоролозите.

— Готов ли си, Кракен? — попита ме Естибалис с лека тревога. — Главната инспекторка ми разреши да присъстваш като експерт, но не знае, че си я познавал.

"И предпочитам засега да не го знае" — написах на мобилния си и ѝ го показах.

Тя ми намигна в знак на съгласие.

— Мисля, че така е по-добре — съгласи се тя. — да вървим, след два часа ще се стъмни. Между другото, има ли нещо, което трябва да знам за жертвата? Нещо в стила ѝ на живот, което да е важно, като се има предвид начинът, по който е умряла?

"Не, доколкото знам" — отвърнах ѝ със свиване на рамене.

"Няма да ти разкажа всичко, което се случи онова лято, Естибалис. Не съм готов, нито искам да го споделям" — премълчах.

Бяхме стигнали до тунела "Сан Адриан" в природния парк "Аискори-Арац" по шосето за Сегама, тъй като там се намираше най-близкият до планината паркинг. На него видяхме две коли на отдела по криминалистика, така че започнахме да се изкачваме.

Тясна чакълеста пътека, която и аз, и Ести бяхме преминавали поне десетина пъти преди това, ни заведе до отвора на тунела. Прекосихме островърхия сводест вход и извървяхме шейсетте метра на пещерата. Вдясно отминахме реставриран параклис и малкото находище, където група археолози работеха всяко лято.

Светлината бързо помръкваше в края на един изпълнен с напрежение следобед. Зелените и златистите листа на буковете, които оставаха зад нас, се люлееха неспокойно под напора на силния вятър.

Обичах да слушам шумоленето на буковете и дъбовете в планината през ветровитите нощи, когато спях в къщата на дядо ми във Виляверде. Беше концерт, в който хората бяха излишни, макар че в този ден шумоленето на дърветата не ми се стори толкова прекрасно. Да, беше впечатляващо, но не ме отпусна както друг път.

Тунелът "Сан Адриан" завършваше с голям продълговат отвор в скалата. Естествено отверстие, през което бяха преминавали странници и пътници още от праисторическо време и което е било в продължение на векове част от Северния път към Сантяго.

Говореше се, че дори Карл V е трябвало да се наведе за пръв път в живота си, за да го прекоси, и въпреки че не знаех колко е бил висок този монарх, аз наистина трябваше да наведа глава, за да стигна до другата страна на тунела, откъм Алава, която в онзи тревожен следобед се бе превърнала в местопрестъпление.

Изкачихме няколко метра по тесен сипей и видяхме Андони Куеста, колега от отдела по криминалистика. Беше около петдесетгодишен мъж, изключително методичен, от онези хора, които остават до последната минута, без да се мръщят. Той ни посочи входа към местопрестъплението. Целият периметър вече беше обграден с ограничителни ленти и можеше да се влезе единствено през един оставен свободен отвор.

— Как върви, Куеста? — попита го Естибалис със съучастническо изражение. Знаех, че двамата се разбират добре и често пият кафе, когато се засекат в участъка в "Лакуа". — Кажи ми, че ти си тайнственият човек, който е спечелил три милиона евро от лотарията, защото тогава трябва да ме почерпиш.

От няколко седмици всички във Витория говореха за лотарийния билет, регистриран в едно лотарийно бюро в центъра, и за самоличността на щастливеца. Всички се питаха дали късметлията не е съседът им, с когото от дни не са се засичали на входа и който е пропуснал неделния мач на Алавес, или зетят, който не вдига телефона и е напуснал работата си в завода на "Мерцедес" без никакви обяснения.

— Де да бях аз. Но за жалост, не съм. Относно огледа, още сме в началото, инспектор Гауна. Остава ни още много работа. Искам да се прибера вкъщи и да целуна децата за лека нощ. Големият има мач с юношеския отбор в края на седмицата и направо ми лази по нервите. И между другото, ако бях спечелил от лотарията, щях да купя на сина ми целия отбор "Баскония", включително ръководството и треньора, за да не го слагат постоянно като резерва — каза Куеста, приклекнал до куфарчето си. Беше закръглен приветлив мъж с къси ръце и нисичкият му силует беше лесно разпознаваем при всички огледи — въпреки белия гащеризон, които той и другите двама технически служители носеха.

— Обуйте калцуните и внимавайте къде стъпвате. Пълно е с отпечатъци от туристически обувки и ще бъде истинско мъчение да се идентифицират всичките.

Послушахме го и си сложихме и ръкавиците, които ни подаде.

Съдия Олано беше разрешил огледа, но бях сигурен и излязох прав, че негова милост не е дошъл лично в планина Аискори, за да нареди вдигането на тялото, а че е изпратил съдебния секретар, който да извърши необходимите процедури вместо него.

Последвахме указанията на Куеста и се запътихме към една гориста зона, където заварихме доктор Гевара, съдебната лекарка, да води записки до дървото, където видяхме провесеното тяло на жена. На няколко метра от нея съдебният секретар и инспектор Гойо Мугуруса, шеф на криминалистите, разговаряха тихичко, като сочеха едно яке на черепи и с качулка, което очевидно е принадлежало на покойната.

Секретарят, левичар с бяла коса и дълъг нос, кимаше със сериозно изражение и си записваше указанията на Гойо.

В Краката му имаше разтворено куфарче с необходимите принадлежности за съхраняване на доказателствения материал, който събираха.

Да видя отново Анабел след толкова години, както и отвращение, което изпитвах към труповете, се оказаха прекалено силно преживяване за стомаха ми и аз се обърнах и повърнах. Ести ме прикри, като пристъпи напред и протегна ръка на съдебната лекарка.

— Инспектор Гауна, здравейте. Виждам, че инспектор Аяла отново е сред нас — каза доктор Гевара и се престори, че не забелязва окаяното състояние, в което се намирах.

Беше около петдесетгодишна, дребничка и с хлътнали бузи, които винаги бяха зачервени от розацеята, мълчалива и работлива, подобно на робот в тих режим.

Изпитвах към нея уважение след годините, през които работехме заедно. Никога не се мръщеше, ако я помолех да направи с предимство някоя аутопсия, и притежаваше рядкото качество да се разбира с всеки съдия, когото ѝ определяха, колкото и опърничав да беше той. Стабилна като скала.

— Днес идва в качеството на експерт по профилиране, скоро ще се включи в екипа — излъга Естибалис с лекота, сякаш го беше правила цял живот. — Може ли да ни предоставите някаква информация, докторе?

Погледнах мъртвата, която някога беше моя приятелка, моята първа любов, моята първа нощ на… Погледнах я, въпреки че беше вързана за краката и провесена с главата надолу. Дългата ѝ черна коса с няколко все още мокри кичура докосваше земята, а гъстият бретон за пръв път не покриваше челото ѝ. Отворени очи. Не ги бе затворила, въпреки че е умирала с глава, потопена в пълен догоре с вода котел.

"Колко смела си била, Анабел."

Ръцете ѝ бяха вързани за гърба с найлонови върви, без брачна халка, носеше туристически панталони и пуловер от полар, който се бе свлякъл надолу и откриваше част от вече издутия ѝ корем… четири, пет месеца? Линията на бременността беше леко пигментирана. Глезените бяха здраво стегнати с въже, завързано на един як клон на два метра и половина от земята.

Този, който ѝ бе причинил това, трябва да е бил голям негодник, въпреки игричките ѝ, въпреки че цял живот отблъскваше всички, които присъствието ѝ привличаше.

"В какво си се забъркала този път?" — прошепнах ѝ в обърканата си глава.

И докато Естибалис и съдебната лекарка се отправяха към бронзовия съд, аз несъзнателно коленичих пред нея и изрецитирах:

"Тук приключва твоят лов и започва моят."

И за момент повярвах, че съм отново аз, инспектор Аяла, а не слабо отражение на отражението му, и имах работа, която ме поглъщаше, и нова страст, която запълваше моите празноти и смекчаваше вече трупащите се травми.

Например че шефката ми е бременна и не знае дали детето е от мен, или от един сериен убиец.

3

Границата на злосторницте

17 ноември 2016 г., четвъртък

Върнах се в настоящето и се съсредоточих върху това, което имах пред себе си, за да не мисля за нещо, което болеше, болеше много.

За момента отминах без внимание бронзовия котел, на който Ести придаваше такова значение, и изчаках да се върне с доктор Гевара, която ни съобщи първите си впечатления:

— Мъртвата е млада бременна жена, ще мога да установя с точност на колко седмици е плодът след аутопсията. Намерихме я провесена с главата надолу, вързана е за краката с пристягащ материал, в случая обикновено конопено въже, и без тялото да докосва земята. Двамата свидетели са я открили потопена до шията или до раменете, с глава във водата. Криминалистите потвърдиха информацията. Найлоновите въжета ми се струват съвсем обикновени, могат да се купят от всеки магазин за домашни потреби.

— Обяснете ми това за двамата свидетели, ако обичате — прекъсна я Естибалис.

— Намерили я двама планинари от Арая, които се изкачвали откъм страната на Алава. Тръгнали от пътя за Салдуондо, като преди това оставили колата си на паркинга на нефтената компания. Двамата твърдят, че изтичали да извадят главата ѝ от водата, в случай че още е жива, но по синкавия цвят на кожата заключили, че е мъртва отдавна. След като проверили пулса на шията и установили, че не диша, не докоснали повече нищо. Поне така твърдят. Била е мъртва, когато е дошъл екип на Планинската спасителна служба. Но вече са си тръгнали.

— Да, те ни се обадиха рано следобед — обясни ѝ Естибалис.

В този момент се приближи инспектор Мугуруса, енергичен мъж с причудлива квадратна глава. Носеше очила с фотосоларни стъкла, но те винаги бяха по-тъмни, отколкото дневната светлина изискваше, придавайки му леко старомоден вид от седемдесетте години на миналия век. Поздрави ни с бързо повдигане на вежди и пое щафетата от съдебната лекарка:

— Навсякъде има дактилоскопски следи, особено по външната страна на съда, както съдебната лекарка показа на инспектор Гауна. Опасявам се обаче, че принадлежат на свидетелите. Засега това, което открихме, съвпада с показанията им. Ще трябва да им вземем отпечатъци, за да ги елиминираме.

— Няма следи от борба по тялото на жертвата, нито парченца кожа под ноктите, но е била жива, когато са я провесили, така че е умряла вследствие на потапянето в котела с вода. При аутопсията ще се направи щателен оглед, за да се установи дали има рани, причинени при защита — продължи лекарката. — Има обаче следи от удари и ожулвания по главата, които най-вероятно си е причинила самата тя, удряйки я по стените на съда. Предполагам, че се е опитвала да си извади главата.

— Къде е сега водата? — попита Естибалис, изпреварвайки въпросителното ми изражение.

— Опасявам се, че планинарите са я излели, когато са се опитали да я спасят.

— И откъде я е взел убиецът?

— По целия път насам има извори и малки водопади, които бликат през зимата. А може да е скрил бронзовия котел или друг съд наблизо. Дъждовете през последните дни са били достатъчни, за да го напълнят. Между другото, трябва да побързаме — отвърна доктор Гевара загрижено, когато чу далечен гръм. — Трябва да сложим тялото в чувала.

— Твърде добре подготвено, не мислиш ли? — прошепна Естибалис.

Имаше право, цялата тази постановка беше твърде нагласена за обикновено убийство. Подходът беше много странен, сякаш бяхме влезли през тунела "Сан Адриан" и бяхме излезли през тунела на времето в друга епоха, където ритуалът на смъртта сам по себе си имаше толкова голямо значение.

Имаше нещо много анахронично, много "извън времето" в тази сцена.

Профайлърът в главата ми се задейства, за да обработи, поне мислено, първите впечатления за профила — сцена, начин на действие, почерк и позициониране на тялото. Виктимологията беше задача на Естибалис.

Наличието на съд, въже и вода говореха за организирано престъпление, присъщо на психопат, а не на импулсивен психотик. Убиецът или убийците — множествено число, което не отхвърлих още в началото, — бе планирал този ритуал до последната подробност. Котелът беше оръжиефетиш — предмет, който сам по себе си не е оръжие, но който този убиец бе превърнал в такова. Имаше също опит за контрол — вързаните на гърба ръце говореха за човек, който се е страхувал, че жертвата ще се защитава и ще провали планираната от него постановка.

От друга страна, скритото лице постмортем[3] можеше да сочи известно чувство за вина и че може би убиецът е познавал Анабел Ли. Възможно беше също убиецът да е бил прекъснат от свидетелите и да не е могъл да довърши ритуала. Беше още рано да се правят заключения. Макар че цялата тази аранжировка на местопрестъплението ме навеждаше на мисълта, че е пресъздаване на нещо. Дърво, историческо място, археологически артефакт като бронзов съд…

Не бях обаче напълно убеден, че е дело на чист психопат. Виждах смесени черти в тази престъпна личност, нещо месианско, сякаш е изпълнявал възложена му мисия, убивайки ритуално Анабел Ли. И в това, за моя голяма тревога, имаше нещо много психотично, присъщо на душевно болен, на патологичен ум, който е изгубил връзка с реалността. С други думи — на безумец.

Това ме безпокоеше, защото психотичните убийци са непредсказуеми, а аз обичам подредения и систематизиран свят. С други думи, свят, подлежащ на контрол.

— Течности, докторе? — попита Естибалис, обръщайки се към нея.

— Не открих следи от кръв или семенна течност — каза тя и погледна отново към небето. — Няма да успеем да свършим, преди да се стъмни, така че ще имам възможност да потърся с луминола и с ултравиолетовата светлина на лампата на Уд. Ще ѝ снема пръстови отпечатъци от показалеца на дясната ръка, макар че вече знаем самоличността ѝ. Но за всеки случай искам да се подсигуря.

— Какво можете да ни кажете за времето на смъртта?

— Има трупно вкочаняване, значи са минали повече от три-четири часа от смъртта ѝ, макар че студът и други фактори могат да променят понижаването на телесната температура, а с това и експертизата. Според мен е умряла рано сутринта. През седмицата и през зимата това място е много безлюдно. Археолозите от компания "Арансади", която ръководи разкопките, работят единствено през лятото, така че убиецът е имал време да я завърже, да я постави в съда, да я види как умира и да си тръгне.

— Значи планинарите са я открили мъртва, ако е вярно, че са дошли рано следобед.

— Ако е вярно, че не са дошли по-рано, със сигурност вече е била мъртва.

— Благодаря, докторе. Това е всичко — сбогува се Естибалис и се приближи до един криминалист, за да му поиска протокола от огледа.

Видяхме карта, на която бяха скицирани близките дървета, входът на тунела откъм страната на Алава, местоположението на трупа и на бронзовия съд. Бяха номерирали всички веществени доказателства за преместването им. Един криминалист още снимаше хартиени салфетки и фасове. Мястото около тунела все още не се бе превърнало в сметище, но през него минаваха небрежни и безсъвестни туристи, така че там имаше какво ли не — найлонови торбички от пържени картофи, алуминиево фолио за сандвичи, смачкани консервни кутии…

Бяха взели пръст от подметките на обувките на Анабел, за да направят сравнителен анализ с пръстта на паркинга на нефтената компания в Алава и на този откъм страната на Гипускоа, за да установят откъде се е изкачила до тунела и какви са били последните ѝ движения. Също така трябваше да обработят и отпечатъците от гуми на паркираните там коли.

Що се отнася до следите от стъпки… това беше истинска бъркотия, имаше няколко дузини различни отпечатъци, най-вероятно на туристите, които се изкачваха на Аискори в края на седмицата. Андони Куеста имаше право — щеше да е истински кошмар да ги съпоставят с тези на "Соулмейт" — базата данни с всички модели на маратонки, която имахме в отдела.

Оставих Естибалис да разучава подробностите в доклада и се приближих до тайнствения бронзов съд, поставен върху тревата, на няколко метра от Анабел. Диаметърът на най-широката му част беше около шейсет сантиметра, имаше нитове и две халки отстрани. Съдът беше старинен и много добре знаех кой може да ми помогне да определя произхода му.

Направих му две снимки — едната отгоре и друга фронтално — и ги изпратих по уотсап на един стар познат.

"Имам нужда от археолог, приземихте ли се вече в Лос Анджелес?" — написах.

"Още стъпваме по алавеска земя — отвърна Тасио моментално. — Какво си ми изпратил? Сега да не се занимаваш с престъпления срещу историческото наследство?"

Тасио Ортис де Сарате беше човекът, който пострада най-много в случая с двойното престъпление при долмена — двайсет години зад решетките, обвинен в осем убийства, които не бе извършил. Сега започваше нов етап в живота си като сценарист на един американски сериал, пресъздаващ тези събития. Бяхме запазили приятелството, връзката или каквото и да беше това между нас.

"Ще ти кажа в замяна на дискретността ти и на помощта ти в областта на старинни предмети, става ли?" — отвърнах.

"Съмнението ти ме обижда, макар че съм леко поръждясал след двайсет години, без да практикувам. Но както и да е, това, което си ми изпратил, е първокласно — става дума за котела от Кабарсено."

"Кабарсено… Кантабрия?"

"Именно. Това е много рядък предмет, намерени са твърде малко такива в северната част на полуострова. Котелът е ирландски, присъщ на келтската култура. Намерен е през 1912 г. в планинския масив Пеня Кабарга, доколкото си спомням. Датира от късната бронзова епоха и е на около две хиляди и деветстотин — две хиляди и седемстотин години."

"Къде би трябвало да се намира?"

"Във витрината на някой музей, предполагам, че в Музея по праистория в Кантабрия. Дай ми няколко минути, за да проверя.

"С теб е приятно да се работи — написах. — Още нещо, от гледна точка на човек, който е учил археология и криминология, и това е поверителна информация, какъв е смисълът да бъде използван при тунел "Сан Адриан"?"

"По дяволите."

"Да."

"Как е използван?"

"Нищо повече не мога да ти кажа, Тасио. Помисли над въпроса ми и после ми се обади, става ли?"

"Игнасио ти изпраща поздрави. А ти как така си се върнал толкова скоро на работа?"

"Не съм се върнал."

"Както кажеш. Оставям те, ще поизтупам от праха познанията си за келтската култура. И, Кракен, благодаря ти, че не си ме забравил. Знаеш, че обичам да съм полезен на обществото на Алава."

"Трудно е да те забравя, радвам се, че си от светлата страна."

"Винаги съм бил!"

"Знам, аз те измъкнах от тъмнината. Кажи ми, когато узнаеш нещо" — приключих, доволен от ефикасността, с която се бях справил, също както преди. Може би не се нуждаех от гласа си толкова, колкото смятах.

Надвесих се над водата, която бе останала в съда, и тогава го видях — отражение на някогашния Кракен, когото можеха да удрят, но не да прекършат, гъвкав и силен, дори страховит. Един не толкова блестящ, колкото упорит профайлър, който никога не изоставяше случай, докато не го приключеше, връчвайки съответните протоколи и заподозрения на следователя. Аз бях този човек някога, в друг живот, който приключи на 18 август, когато Нанчо вкара отрова в мозъка ми под формата на куршум и зарази със страх всяко едно мое действие.

Бях се изолирал и се чувствах много добре, много удобно в моя микросвят във Виляверде, но сега бях само един тип, който приготвяше сладко от черници. Превъзходно, в интерес на истината, но беше само сладко от черници.

Потърсих Естибалис и когато установих, че не е на мястото на престъплението, слязох по склона до входа на тунела и я открих в пещерата, полускрита зад стената на малкия параклис. Приближих се, опитвайки се да не вдигна шум и да не прекъсна телефонния разговор, който водеше.

— Искам той да е нашият експерт по профилиране — шепнеше тя на някого в телефона, — съзнавам ограниченията му и липсата на оперативност поради увреждането, което получи, но инспектор Аяла е в състояние да ги компенсира, както езика си. Извинявайте — поправи се тя, — говора. Главен инспектор Салватиера, дори да подсилим екипа, имаме нужда от него. По този начин ще го насърчим да се включи отново в работата. Сега само ви моля да се съгласите да ни е външен съветник, докато се възстанови напълно и се включи официално.

Естибалис изслуша отговора ѝ мълчаливо, но от разстоянието, на което се намирах, не успях да чуя думите на шефката ни. Бих дал гърне със злато и нещо много повече, за да ги узная.

— Алба — продължи тя с още по-поверителен тон, — ти ми спомена, че Диана Алдекоа, невроложката, ти е казала, че той трябва да е поставен в среда, в която да се сблъсква постоянно с предизвикателства. И че колкото по-голям напредък постигне през този период, толкова по-големи са шансовете да се подобри в дългосрочен план. Унай е в чудесна форма, уверявам те. Може да върши добре работата си.

Учудих се, че Естибалис и Алба си говорят на ти. Знаех, че Ести се възхищава на началничката ни и че двете се разбират добре, но едва сега осъзнах, че по време на отсъствието ми те са се сближили и отношенията им са надхвърлили професионалната сфера, и се зарадвах. И за двете. Влияеше им добре. На Алба — за да излезе от изолацията си във Витория, а на Ести — за да се съсредоточи и да забрави многобройните си зависимости. А може би ги бе свързала скръбта, която трябваше да преодолеят — едната — за мъжа си, другата — за брат си.

Трогнах се, че шефката ми и колежката ми са се съюзили и са притиснали официалната машина, за да ме принудят да се върна. И особено, че най-добрата ми приятелка и жената, която не знаеше дали детето, което чака, е мое, се грижат за мен зад гърба ми и ме подтикват да изляза от зоната си на комфорт, за да се възстановя.

И именно там, в планината Аискори, същата, която древните са наричали Границата на злосторниците, реших — заради мен, заради Анабел Ли, заради Алба и заради онова още неродено дете — да дам всичко от себе си и отново да бъда предишния Кракен.

В продължение на няколко минути изчаках на благоразумно разстояние Естибалис да приключи разговора си и не пропуснах да забележа тържествуващата усмивка, с която затвори телефона.

Приближих се и ѝ посочих екрана на мобилния ми телефон.

"Сигурна ли си в това, което току-що поиска, Ести?" — бях написал на него.

Тя ме погледна дяволито, не изглеждаше изненадана, че ме вижда там, не знам дали ме бе усетила с гърба си, или различаваше стъпките ми от тези на другите. Естибалис имаше почти свръхестествена чувствителност към мен, с която бях свикнал, но която не преставаше да ме учудва.

— Да се върнем на местопрестъплението, дано да свършат по-бързо, защото тези гръмотевици никак не ми харесват, още по-малко вятърът, който задуха — каза тя и отново се заизкачвахме към южния вход на тунела. — Знам, че не искаш да се включиш отново, че не е нужно да усложняваш живота си, но си добър профайлър, а аз съм добър виктимолог. Не знам дали това е началото на серия от убийства, или убиецът го е правил и преди, това ти трябва да прецениш, но е ясно, че този начин на убийство е извън обичайното и ти можеш да помогнеш много, за да открием кой е негодникът, който е сторил това на Ана Белен Лианьо. Тревожи ме фактът, че е била бременна. Надявам се, че дори да е сериен убиец, няма да търси единствено жертви, които да отговарят на това условие, защото се вбесявам само като си го помисля.

"Не, Естибалис. Никой няма да вземе да убива бременни от Алава. В никакъв случай. Дори не си го помисляй" — казах си аз.

Погледнах обаче черните облаци, които се трупаха над главите ни, и ме обхвана предчувствието, че природните сили отново ще следват своя ход, без да се съобразяват с мен.

4

Параклис "Сан Адриан"

17 ноември 2016 г., четвъртък

— Направи го заради нея и заради детето и — настоя и двамата отправихме поглед към върха, защото в същия момент закапаха едри и студени капки дъжд, които не предвещаваха нищо добро.

"Заради нея и заради детето ѝ" — помислих си, докато наблюдавах как правят оглед на тялото на Анабел Ли. Но помислих не за нея, нито за нероденото ѝ дете, а за жената, с която колежката ми току-що бе разговаряла по телефона.

— Да отидем на местопрестъплението — каза Естибалис. — Ако завали, ще бъде истинско бедствие. Дано ни позволят да им помогнем за събирането на доказателства. Ще трябва да ги приберем на сухо в тунела. Едва ли ще стигнем до колите, без да се намокрим.

Кимнах с глава и я последвах.

"Беше права, че след всичко, което видях, не бих могъл да стоя във Виляверде и да не участвам в разследването. Щях по цял ден да ти звъня и да ти досаждам с въпроси" — признах ѝ аз на дисплея, докато вървяхме към мястото на престъплението.

Ледените капки вече бяха преминали в пороен дъжд, а това, което най-много ме безпокоеше, беше все по-бурният вятър, който се спускаше от голото било на върха.

— Да, и щеше да нахълтваш бесен в кабинетите, ако разследването не протича както ти очакваш. Вече сме ти сърбали попарата, Кракен. — Тя се засмя почти щастливо и с блясък на надежда в очите. — Хайде, върни се най-после у дома.

"Ужасен съм — написах. — Тази сутрин се събудих нервен, защото трябваше да се изправя пред тълпа от хора и пред официални лица, за да ми връчат някаква грамота. Най-голямото ми притеснение беше белегът от куршума да не се забелязва много." — Спрях да пиша и почти машинално прикрих белега с кичур коса.

"И по-добре да не ти разказвам за срещата си с Алба" — помислих си, стискайки зъби, за да не позволя гневът ми да се излее навън.

Тя се усмихна, аз се усмихнах. Беше едно мълчаливо "да" и двамата знаехме това.

Само че не ѝ казах цялата истина.

Голата истина беше, че по време на огледа бях успял да забравя една реалност, с която нямах представа как да се справя — майчинството на Алба и моето възможно бащинство. Имах нужда да се потопя изцяло в това разследване, което се очертаваше сложно и объркано, защото сладката от черница и печените кестени нямаше да ми попречат да мисля до побъркване за тази бременност.

— Знаеш ли — каза Ести, — брат ми Енеко ми разказваше истории за това място винаги когато се качвахме тук с тайфата. Има стотици такива. Оттук са минавали поклонници по Пътя към Сантяго, рицари, карети, благороднички и търговци в продължение на хилядолетия. Но има една история, която ми харесва много. Тя е за един отшелник, който живеел близо до поклонническата лечебница, построена през Средновековието малко по-надолу. Сега е параклис "Свети дух". Разказват, че този отшелник помагал на децата, които проговаряли късно.

И докато ми разказваше историята, забелязах несъзнателния жест, с който търсеше сребърното егускилоре[4], което носеше окачено на кожена връв. Споменът за брат ѝ Енеко, Ел Егускилоре, беше там. И Ести като мен още не се бе възстановила напълно.

В този момент се появи Куеста и ни прекъсна. Съдебният секретар мина край нас, търсейки подслон от дъжда в тунела. Другите двама криминалисти, съдебната лекарка и инспектор Мугуруса побързаха да поставят тялото на Анабел в чувала. Куеста ни подаде един портфейл, поставен в найлонов плик. Водата се стичаше по бялото му защитно облекло.

— Мисля, че трябва да видите това — каза той.

— Какво е точно? — попита Естибалис, повече загрижена за това, което оставаше да се прибере от мястото на престъплението.

В същия момент заваля град и ледени парчета, големи колкото топчета за игра, ни заудряха бясно.

— Котела! И якето! — извика инспектор Мугуруса. — Елате да ни помогнете!

Тримата се затичахме, без да имаме време да продължим разговора.

— Ще се справите ли с тялото? — попита Естибалис съдебната лекарка.,

— Да, да се скрием в тунела, макар да не знам дали ще бъдем там в безопасност. Ако след градушката завали пороен дъжд, ще се превърне в истински капан и ще ни завлече всичките. Вие донесете котела и якето.

Още бяхме с ръкавици, така че вдигнах якето от земята, което още не беше напълно подгизнало, а Куеста и Естибалис се втурнаха да вземат котела.

Видях обаче, че съдебната лекарка и Магуруса няма да се справят сами с тялото, така че стиснах якето под мишница и се приближих до тях, за да им помогна да го свалим.

Партньорката ми и Андони също си дадоха сметка, че на тримата ще ни е трудно, затова зарязаха котела на земята и петимата слязохме по каменистия склон, който вече бе побелял от все по-силната градушка.

— Не можем да стигнем до колите, нито до подслона — каза инспектор Мугуруса уморено — и ако завали дъжд, ще ни помете всичките. Трябва да се подслоним в параклиса.

— Затворен е — заяви съдебният секретар, сякаш това не беше очевидно.

— Тогава ще го отворим, не виждам друга възможност — каза съдебната лекарка.

Всички се спогледахме, съзнавайки, че нямаме много време. Поради липса на подходящ инструмент Естибалис, Куеста и аз се редувахме да ритаме вратата, за да я отворим. Стори ми се малко еретично да оскверняваме по този начин място, закриляно от релефното изображение на мидената черупка на св. Яков[5], но изпитах облекчение, когато установих, че постепенно започна да поддава. Веднага щом я отворихме, тримата криминалисти, съдебната лекарка, съдебният секретар, инспектор Мугуруса, Ести и аз изкачихме двете стъпала на входа и внесохме тялото на Анабел.

Връчих на инспектора якето на убитата, за да не се замърси от пода на параклиса, който представляваше малка стаичка с олтар и статуя на светеца, предпазени с черни метални пръчки, и със зарешетено прозорче.

Отвън долиташе грохотът на градушката, която ту се засилваше, ту отслабваше. Навън бяха останали чантите на криминалистите и котелът от Кабарсено. За щастие, бяха спасили снимачната техника.

След малко Куеста се възползва от кратко затишие на бурята, за да излезе от параклиса.

— Къде смятате, че отивате? — скара му се Мугуруса.

— Отивам да донеса котела, шефе! Не може да го оставим там горе! — извика Куеста.

Естибалис го последва, преди някой да успее да я спре.

— Отивам с него! — каза и се шмугна край мен като невестулка, за да се присъедини към самоубийствената експедиция на Андони.

Поисках да ѝ извикам да остане в параклиса, с мен, с нас, но не бях в състояние да произнеса дори една сричка, а когато изтичах след нея, инспекторът и съдебната лекарка ме спряха при вратата и ми попречиха да изляза в онзи леден ад.

— Двама са достатъчни, Аяла — каза Мугуруса твърдо. — Не може всички да се излагаме на риск.

— Ако знаете молитви, молете се. Имате на разположение олтар — прошепна ми доктор Гевара.

Обзет от чувство за безпомощност, останах да чакам Естибалис на прага на вратата. Грохотът на гръмотевиците се прибави към шума на ледените зърна, разбиващи се в неравните стени на тунела.

Тогава връхлетя първата лавина.

Уплаших се истински.

За пръв път.

Не беше първата ми буря в планината, но тунелът бе престанал да е убежище, отворът, през който толкова поклонници бяха преминали, се бе превърнал в смъртоносен капан, през който започна да тече бяла река от градушка.

И тогава се случи нещо невъобразимо.

Пред уплашените ми очи премина, търкаляйки се безконтролно по склона, котела от Карбасено. Изграчих и останалите също се скупчиха на входа на параклиса. Котелът се удари в стените на тунела, после потъна в островърхия отвор на северния вход и го изгубихме от очи.

Ужасени, ние се приготвихме за най-лошото и най-лошото се случи — видяхме тялото на Андони Куеста, почти сляло се с бялото си защитно облекло със слоя от зърната на градушката, който, подобно на конвейерна лента, го носеше по склона.

Беше като зловещо видение, случи се за секунди и също го изгубихме от поглед.

Беше обаче невъзможно да напуснем убежището си — вятърът, дъждът и градушката щяха да ни убият.

И въпреки всичко рискувах.

Оставаше Естибалис.

Трябваше да я открия. Не минаха и десет минути, когато тялото ѝ се появи пред мен.

И тази гледка, ръцете ѝ, торсът и краката ѝ, оставени на милостта на бурята, бяха достатъчни, за да пробият преградата, която мозъкът ми бе издигнал месеци по-рано.

— Ти не! — извиках и за пръв път от август произнесох две думи, които всички разбраха.

" Ти не"

И категоричността на собствения ми вик, и това, което той означаваше за мен, ме изумиха.

Втурнах се като камикадзе, съзнавайки, че аз също ще полетя по склона към ада, но в последния момент една здрава ръка сграбчи моята.

Човешка верига.

Този път наистина я имаше. И си спомних онова, което се случи в миналото, преди двайсет и четири години.

Ръцете, които не се протегнаха, които избраха да не изложат на риск живота, които не… и осъзнах, че не съм им простил. На нито един от четиримата, нито, разбира се, на Анабел Ли.

И си спомних безжизненото тяло на момичето, което държах в ръцете: си в продължение на минути, които ми се сториха като часове, на един скалист бряг в Кантабрия.

5

Кантабрийстото селище

29 юни 1992 г., понеделник

Групата от четири момчета и едно тъмнокосо момиче, което не познаваха, слязоха пъргаво от влака с раниците си, пълни с очаквания, и се пръснаха из скромната гара на Кабесон де ла Сал, старинно градче в Кантабрия, прочуто някога със солните си мини.

Там ги чакаше директорът на проекта, Саул Товар, млад преподавател, облечен с карирана риза, който ги посрещна с добре дошли, заобиколен от няколко студенти, негови помощници, които бяха идвали и преди в селището.

В действителност не бяха много — няколко момичета от втори и трети курс по история, които кръжаха около Саул, и един по-голям ученик, който разсеяно разговаряше с висока, едра студентка, която ги беше довела от Сантандер със своя форд фиеста втора ръка. Мариан Мартинес знаеше, че това е единствената причина да я извикат — да служи за таксиметров шофьор и да посети Саул, вездесъщия Саул. Мариан не споделяше благоговението на целия Кантабрийски университет към преподавателя по културна антропология. Беше чувала разни истории…

Едно тъмнокосо момиче стоеше настрани от шумните младежи и ги наблюдаваше обнадеждена, седнала на една пейка, където баща ѝ бе наредил да чака. Бяха първите чужди хора, които виждаше след уединението си, в което бе общувала само с леля си и баща си. Той се държеше мило, сякаш се разкайваше за това, което ѝ бе причинил.

Момичето знаеше, че мозъкът ѝ още не функционира пълноценно, трябваше да изчисти всичките лекарства, с които бяха натъпкали тялото ѝ, и си бе внушила, че водата ще отнесе остатъците от медикаментите.

Така че постоянно отпиваше вода от малката си пластмасова бутилка. Постоянно ходеше до тоалетната, за да се изпишка.

Каква досада.

Казваше си обаче, че е наложително. Не искаше да е все така замаяна. Може би този лагер беше единственият ѝ шанс, защото когато се върнеше през септември в училище… уф, невъзможно. Там всички познаваха баща ѝ и там той беше бог. Нямаше да ѝ прости това, достатъчно бе, че повтаря класа. Колко я беше срам, че повтаря осми клас.

Не възнамеряваше да пропилее този шанс. Само трябваше да наблюдава и да избере кой от тях може да ѝ помогне.

Присъедини се към групата, когато баща ѝ я поведе по улиците на градчето към двореца "Конде де Сан Диего" — внушителна сграда с островърхи черни покриви, която собствениците бяха дарили на общината. Нуждаеше се от реставрация, но за непретенциозния вкус на младежите беше повече от достатъчно.

Два часа по-късно, след като обиколката приключи и настъпи време за обяд, момичето още не се бе решило. Онова високото мургаво момче с ръце като на орангутан? Изглеждаше най-голямото от четиримата ученици от Витория. Може би. Не се осмели.

Предпочете да съсредоточи вниманието си върху момчето, което изглеждаше най-сериозно и отговорно, онова с извития като кука нос, Асиер. Не се правеше на палячо като другите, не се смееше на мръсните вицове и най-важното, не го бе видяла да говори с баща ѝ.

Това беше основното.

Ритуалите по посрещането се повториха за трети път, за трето лято. Тя беше присъствала още от момента, в който започна осъществяването на проекта за пресъздаване на келтско селище. Не хранеше никакви съмнения — щеше да стане археолог. Знаеше всичко за келтите. Като баща си, който я научи на всичко.

През тези три седмици Саул Товар имаше грижата да посрещне и да ръководи малката група доброволци, които се бяха записали, за да довършат построяването на четирите колиби от Желязната епоха.

Всички бяха ученици в гимназията, отговорни и мотивирани младежи. Глина, която да моделира, както и да се опита да им внуши страстта си към историята и да ги насърчи да учат в Кантабрийския университет, където Саул Товар беше хоноруван професор. Трябваше да натрупа точки пред декана, да стане негов доверен човек, да си извоюва щатно място. Да осигури стабилност на Ребека, единственото му семейство. Заради дъщеря си, всичко заради нея.

Беше взел под наем микробус, за да няма грижи за транспорта през този юли. От опита, който бе натрупал през предишните две години, знаеше, че през първите дни младежите щяха да работят като бесни, в края на седмицата щяха да се опитат да отидат да купонясват в Торелавега или на празненствата в Сан Висенте де ла Баркера, а ентусиазмът им ще намалява с всеки изминал ден. Знаеше, че ще започнат все по-малко да се интересуват от келтиберийската история и култура и накрая момичетата ще мислят за момчетата и момчетата — за момичетата. Затова трябваше да ги разхожда, да ги извежда понякога извън града, отново да ги мотивира с историите си.

Следобед, след като натовариха работния материал в микробуса, Саул качи виторианците в него и потегли към връх Ла Tope, на чийто склон ги очакваха дървените скелети на колибите от Желязната епоха.

Разстоянието между двореца "Конде де Сан Диего" и кантабрийското селище не беше голямо, но предположи, че са уморени от пътуването и не искаше да вижда намръщени физиономии първия ден.

Намали звука на радиото, разстройваше се много, когато слушаше Ерик Клептън да изплаква своите "Сълзи в рая" (Tears in Heaven) — историята на бащата, изгубил четиригодишния си син, паднал от 53-тия етаж на небостъргач.

Микробусът заобиколи двама ревностни шейсетгодишни колоездачи, които, също като хиляди запалянковци, това лято се бяха впуснали по пътищата, въодушевени от победата на Индурайн в Обиколката на Италия и от предвидимата му втора победа в Обиколката на Франция.

Саул шофираше внимателно, Ребека седеше до него. Двамата се преструваха, че не мислят за нищо, но и двамата слушаха с интерес разговора на четирите момчета.

— Надявам се наблизо да има телефонна кабина, трябва да се обаждам в болницата всяка вечер — каза загрижено хубавото русо момче, което беше най-дребно от всички.

Вече беше привлякло вниманието на Ребека. Носеше нови маркови маратонки и дънки "Левис 501" с червен етикет. Пари. Момчето, Хота, освен че беше много хубаво, имаше пари.

"Защо в болницата?" — запитаха се едновременно Саул и Ребека. Но никой от двамата не поиска обяснение на глас.

"Търпение" — помислиха едновременно, като баща и дъщеря.

"Накрая ще разбера" — решиха и двамата.

— Със сигурност има, Хота — каза високото мургаво момче на име Унай. — Не се тревожи, не може да няма телефонна кабина.

— Разбира се, братле. Знаеш, че ако се влоши, ще се обадя на баща ми и за два часа ще бъдем в Чагоричу — каза шишкавото момче с мазна коса и с черната тениска с "Пърл Джем", когото наричаха Лучо. Говореше много бързо, много уверено, много агресивно, като селска одумница.

Ребека изпита отвращение от него още от първия момент.

Забелязваше се обаче, че всички обгрижват хубавото момченце, малкия Хосе Хавиер, наричан още Хота.

— Ребека, как си? — прошепна внезапно баща ѝ, без да отделя поглед от асфалтирания път. Никога не караше бързо, това Ребека не можеше да отрече.

— Добре, татко.

— Искам да знаеш, че… ми беше много трудно тези три месеца без теб. Липсваше ми.

Толкова се изкушаваше да му повярва.

— Да, и ти на мен, татко.

— Главата боля ли те отново?

— Не, татко, добре съм. — "Престани. Не искам да говоря за това, татко."

— Намери ли време да прочетеш книгите, които ти изпратих, Атласа по археология на Кънлиф и другите?

"Когато не бях замаяна, да, четях ги. Само това ме поддържаше… нормална?"

— Да, татко. Благодаря за книгите,

— Мислех си, че утре, когато обясним на новите какво представлява Ателието по строителство, ти би могла да им покажеш как се правят непечени тухли и после покривът от калуна. Тази практика ще ти бъде от полза, когато станеш преподавател в университета. Знаеш, че ще ти пазя мястото, докато се пенсионирам

— Каза той и ѝ се усмихна с великолепните си зъби и с квадратната челюст, които, в интерес на истината, го превръщаха в най-хубавия баща на света, защото никак не приличаше на бащите на съученичките ѝ — плешиви, с шкембе. С други думи, чичковци.

Баща ѝ беше много привлекателен и тя винаги го бе знаела. Погледите на приятелките ѝ, когато той я взимаше от училище, ѝ го напомняха ежедневно.

За това допринасяше черната коса със синкави отблясъци, която Ребека бе наследила. И старанието на Саул да изглежда по-млад, отколкото беше, с дънките си на либерален преподавател, с бялата си фланелка и карираната риза. Момичето нямаше зелените му очи — очи на вещер и на ангел едновременно.

Ребека се усмихна, когато чу предложението. И усети как мускулите на лицето ѝ се опъват. От месеци не се бе усмихвала.

"Може би наистина ме обича, може би е вярно, че е загрижен за мен" — помисли си, но не си позволи да повярва напълно. Тези размишления я отклоняваха от плана ѝ, а едва ли щеше да ѝ се предостави втори шанс.

6

Улица "Ла Соледад"

17 ноември 2016 г., четвъртък

Човешката верига, в която всички участвахме, спаси в последния момент Естибалис да не падне по склона. Успяхме да я издърпаме, зашеметена и на ръба на хипотермията, и затръшнахме вратата на параклиса, за да оставим навън евтината имитация на Големия взрив, който ни беше връхлетял.

— Проверете мобилните си телефони, мисля, че няма обхват — каза инспектор Мугуруса, като повиши глас.

Градушката все така трополеше по външните стени на параклиса "Сан Адриан" и отекваше вътре като в резонантна кутия.

Всички го погледнахме със съжаление, след като установихме на апаратите си, че сме изолирани и не можем да извикаме помощ.

— Трябва да запазим спокойствие. Колегите от Планинската спасителна служба знаят, че сме останали тук да работим по огледа. Сигурно ще предположат, че градушката ни е изненадала в тунела и че не можем да слезем. Спасителният отряд ще изчака метеорологичните условия да се подобрят, за да дойдат да ни изведат. Просто трябва да имаме търпение.

Всички кимнахме утвърдително. Нямахме желание да говорим.

Пъхнах ръка в джоба на пухеното си яке и потърсих контурите на родната ми планина. Дядо ми бе подарил за рождения ден малък сувенир от дърво, който винаги носех на ключодържателя. Беше незабравим спомен от дома ми, от мястото, където винаги исках да се върна.

Когато докоснах миниатюрните очертания на Сан Тирсо, напипах найлоновата торбичка със захаросаните бадеми, с които дядо бе почерпил мен и Херман същата сутрин след закуска, преди да потеглим на път за честването, което се провеждаше на улица "Ла Соледад". В един друг живот.

Бяха останали около една дузина. Ядки и глюкоза. Точно от каквото се нуждаехме. Поделихме си ги и ни се сториха толкова вкусни, колкото последната вечеря на осъден на смърт.

Седмината оцелели — съдебният лекар, доктор Гевара, Мугуруса, двамата криминалисти, Естибалис и аз — седнахме до най-защитената стена на параклиса, притиснати един до друг, за да не губим телесна топлина, и зачакахме смъртоносната буря да се успокои и да се върне в ада, откъдето бе дошла.

Опитах се да не гледам към торбата с тялото на Анабел Ли, което беше поставено в най-студената част на параклиса, до вратата. Кой можеше да предположи, че това ще е последната нощ, която ще прекарам с нея? Но с Анабел всичко беше така — обгръщаше я зловоние на смърт и на разрушение. Никога не си я бях представял като майка, като създателка на живот.

Не знам защо.

Тя казваше, че предпочита да живее в измисления свят на комиксите си, защото в реалния свят рушеше всичко. Да кажем, че творчеството поглъщаше вниманието ѝ и задържаше разрушителната сила в нея. Служеше за преграда. Все пак съзнаваше това. Само че никога не се извини за вредата, която ни нанесе.

Нощта напредваше, а с нея и влагата, която се просмукваше в дрехите и косата ми, залепваше по лицето ми, врата, ръцете. Кожата на всички открити части на тялото търпеше пораженията, които неминуемо нанася прекарването на нощта на 1200 м надморска височина през един доста суров ноември. Зърната на градушката отвън не помагаха, бяхме като в хладилна камера.

Не знам защо се загрижих толкова за ледените крака на Естибалис, разтърках ги, пъхнах ги в пухеното си яке, тя се притисна към мен във фетална поза. Слетите ни тела приличаха на огромна бременност.

"А главата?" — помислих си с тревога.

Знаех, че новородените губят топлина през главата, затова са сините и розовите шапчици по снимките във фейсбук. Покрих доколкото можах уморената глава на партньорката ми, която се сгуши послушно и почти апатично заради топлинния шок в пухеното гнездо, което създадох за нея.

"Ти не. Ти не. Да не си посмяла да умреш, защото ще ми липсваш много и няма да ти го простя."

И я целувах по челото и бузите с надеждата, че устните ми ще стоплят премръзналата кожа, осеяна с лунички.

"Трябва да ме спасяваш отново и отново, ти си тази, която залавя лошите" — исках да ѝ кажа.

И осъзнах, че е вярно, че най-после признавам истината пред себе си. Естибалис беше моят телохранител, въпреки че външният ѝ вид сочеше точно обратното. Беше моята стена, моята ограда, ровът около крепостта. Беше моята закрилница. Когато стоеше близо до мен, имах чувството, че някаква природна сила ме пази. И това откритие онази нощ ме накара да очертая някои приоритети.

"Ако ме помолиш за помощ, ще те подкрепя. Да върви по дяволите афазията на Брока. Да вървят по дяволите обърканите ми отношения с Алба. Извикаш ли ме, ще дойда. И точка. Ще се възстановя, ненапразно съм внук на дядо си."

Само че името на Алба ми напомни за разговора, който бяхме провели на обяд, след честването, когато дойде на улица "Ла Соледад" и ме помоли да я заведа в апартамента си, защото имала да ми каже нещо важно. Евфемизъм, който всъщност означаваше: "Днес животът ти ще се промени, каквото и да решиш."

"А сега ще ми кажеш ли защо си дошла?" — бях ѝ написал на мобилния, когато се качихме на третия етаж и седнахме на дивана в хола ми.

Предполагам, че съм я гледал с блясък на надежда в очите, но също виждах, че лицето ѝ не се поддава на усмивките ми и знаех, че нещо не е наред. Тя свали бялото си пухено яке и го окачи на закачалката в антрето. Носеше широк вълнен пуловер, който я пазеше от студената есен във Витория.

— Върнах се на работа преди месец, още съм ти началник, въпреки че си в болнични.

"Знам, повярвай ми!

— Имах доста притеснителен разговор с невроложката ти.

Стиснах зъби, не ми харесваше посоката, която поемаше тази… среща?

— Простреляха те преди три месеца, а още не си отишъл в кабинета ѝ, нито си я помолил да те изпрати на логопед. Доктор Алдекоа е сериозно загрижена, Унай. Казва, че колкото повече време минава, толкова по-трудно ще бъде да говориш отново нормално. Невронната пластичност има граници и перспективите ти са били относително добри през август, но с всеки изминал месец, през който не работиш над тази зона на мозъка…

"Да, вече го каза" — спрях я аз с ръка.

В началото ходех на прегледите на доктор Диана Алдекоа с религиозна жар. Невроложката ми беше жизнена брюнетка с много раздалечени очи, по-близко до слепоочията, отколкото до носа, и имаше малка глава, обградена от спираловидни къдрици, подобни на телефонни кабели. Беше много добър специалист, енергична, и говореше толкова бързо, че в първите седмици ми беше трудно да следя нишката на мисълта ѝ. Притискаше ме. Притискаше ме много и накрая започнах да пропускам консултациите. Не бях готов.

"Дошла си заради това" — написах на дисплея.

— Донякъде. Но не само. Трябва да ти кажа нещо, въпреки че ще платя цена и не съм сигурна, че след няколко минути отношенията ни, каквито и да са те, отново ще бъдат същите.

"За какво говориш сега, по дяволите?" — написах разтревожено.

Алба се изправи и застана пред мен. Изчака мълчаливо да я огледам и да кажа нещо, но аз бях доста объркан и предпочетох тя да води разговора.

— Не забеляза ли? — попита, сякаш беше очевидно.

Погледнах я учудено, не разбирах нищо. Нищичко.

Вдигна пуловера си и ми показа корема си. Гладка снежнобяла кожа, която аз все още желаех.

— Бременна съм от август, от празника на Бялата дева.

Неволно се усмихнах.

Широко.

Само че усмивката ми продължи само няколко секунди, които ми бяха необходими, за да забележа сериозното ѝ изражение.

"Какво? Какво има? Знам, че не е начин за начало на една връзка, но…"

Прекъсна потока от несвързани думи, които пишех, вероятно за да ми спести смущението, което щях да изпитам.

— В момента ми е невъзможно да знам дали детето, което чакам, е твое, или на Нанчо.

Нанчо. Разбира се. Винаги Нанчо. Вездесъщият Нанчо.

— Няколко дни по-рано спах с него, без желание, без да преставам да мисля за теб, като част от мълчалива рутина, която не успях да отхвърля. С отвращение, защото това не беше ти. Но след случилото се между нас на осми вече не можех да го правя с него. Все едно да ти изневеря. Исках да го знаеш, винаги съм ти била вярна. Само че през онази седмица забременях и бебето вече е на…

"Четиринайсет седмици" — пресметнах, забил поглед в дъските на пода. Главата ме болеше, адски ме болеше. Костта около белега от куршума започна да ме наболява, също когато наближаваше буря във Виляверде.

— Четиринайсет седмици — заключи тя.

"Бебето добре ли е? Каза ми, че първото ти дете е страдало от рядка болест" — успях да напиша. И не знам защо първата ми реакция беше именно тази тревога.

"Трябва да е добре, не можеш да го преживееш отново."

— Остеогенезис имперфекта от втори тип. Още не знам. Могат да я установят с ултразвук след четиринайсетата или може би след шестнайсетата седмица. Под наблюдение съм, защото бременността е рискова. Донякъде заради случая с първото ми дете, както и заради възрастта ми. Стара родилка, както казва лекарят ми. Унай, не можех да го скрия от теб, но не ти го казвам, за да поемеш грижата за детето ми.

"Може и да е моеГ

Тя отново седна до мен на дивана, загледа се в ръката ми, но не посмя да я хване.

— Дано. Дано да е твое. Когато научих, че съм бременна, бях в шок няколко седмици. Опитвах се да възприема факта, че Нанчо е убил двайсет и един души, че се е оженил за мен, за да има достъп до разследването, че съм живяла със завършен психопат, както би казал ти. Реших да започна от нулата, да превъзмогна този период. Майка ми ме взе от болницата, когато бях там под наблюдение заради рохипнола и ужилванията от пчели, и ме отведе отново в Лагуардия. Помолих я да се погрижи за апартамента, в който живях с Нанчо във Витория. Дари всичките му дрехи, моите също. Мебелите и декоративните предмети отидоха на битпазара. Даде жилището под наем. Не исках да облека нищо, което той бе докосвал. Смених си мобилния, изхвърлих всичките снимки от онези години. Сега е своеобразна черна дупка от спомени. Когато се появи някой спомен, го блокирам. Това е начинът ми да му отмъстя за манипулацията — със забрава.

"Но може да носиш неговото дете" — написах и пръстите ми потрепераха от зле сдържан гняв, когато написах последните три думи.

"Проклет да си, Нанчо. Проклет да си, че ми причиняваш това. Най-гадното ти престъпление, последното ти дело. Да съсипеш бъдещето ни с Алба!"

Изправих се, студ пронизваше костите ми. Опрях чело на влажното стъкло на прозореца. На половин сантиметър от мен, отвън, Витория оплакваше нещо. А аз усещах единствено студ.

— Ти спаси живота на детето ми. Редно е да го знаеш — каза Алба зад гърба ми.

"Какво искаш да кажеш?" — попитах я с жест.

— Спомняш ли си, когато ми се обади от Сан Тирсо?

"Спомням си" — кимнах утвърдително.

— Бях у дома, в Лагуардия, и гледах планината, откъдето ти ми се обаждаше. Онази седмица бях си записала час в една клиника в Бургос, нуждаех се от уединение и анонимност и не исках да е във Витория или Логроньо.

Заболя ме само при мисълта, че може да го изгубя. Не знаех дали детето е мое, но някаква парлива течност потече по вените ми и стигна до върховете на пръстите ми, които неволно се свиха около рамката на прозореца.

— Бях ужасена от вероятността детето да е от Нанчо. Реших, че гаденето през първите седмици се дължи на нежеланието на тялото ми да даде живот на дете от този престъпник. По време на първата си бременност нямах гадене. Не знам защо продължавам да си правя илюзии, че тази бременност е различна, защото детето е твое. Остави ме да довърша. Когато ти ми се обади, осъзнах, че не мога да изгубя това дете, щом съществува вероятност ти да си бащата.

"И какво ще направиш, Алба? Ще го дадеш за осиновяване, ако се роди червенокосо?" — написах.

— Би означавало да му причиня същото, което са причинили на Нанчо. Няма да съм по-добра от родителите му. Не. Независимо от кого е, то е и мое дете. Реших, че ще трябва да се науча да го обичам, но истината е, че любовта дойде от само себе си. Обичам го, както обичах първото си дете, не знам как да ти го обясня. Това е пряка нишка между него или нея и мен. Просто обхваща всичко.

"А аз какво обхващам, Алба? Каква е ролята ми в това?"

— Каквато решиш да избереш. Казах ти го, защото заслужаваш да знаеш истината. Но не си длъжен да поемаш никаква отговорност. И не възнамерявам да правя тест за бащинство.

Погледнах я ужасен. "Не ми причинявай това."

"Защо не? Това ще разпръсне съмненията! '

— Защото не го заслужава, Унай. Независимо кой е бащата, убиец или мъжът, когото обичам, това дете не заслужава да съдим за него по нещо, за което няма никаква вина. Във всеки случай аз трябва да поема последствията.

"Каза мъжът, когото обичам — помислих си. Беше фраза, която копнеех да чуя допреди само няколко часа, но която се бе превърнала в нещо второстепенно.

Имаше един нов живот, който настояваше за соломоновски решения.

Отново опрях чело в стъклото. Студът ми се отразяваше добре.

Не обичам да плача пред други, притеснявам се от емоционалната показност, така че сдържах сълзите, които напираха под клепачите ми.

Това в никакъв случай не беше срещата, която си бях представял в продължение на месеци. През този край на лятото и през хладната есен, докато аз се бях барикадирал във Виляверде със сладката ми от черница и отказа ми да се възстановя, Алба е трябвало да превъзмогне смъртта на съпруга си, факта, че е искал да я убие, да приеме, че е живяла с психопат, убил двайсет деца и младежи, да узнае, че е бременна и да реши да роди детето, въпреки че то винаги щеше да ѝ напомня за най-трагичния период в живота ѝ.

На мен също не ми беше лесно. Ако бях научил новината и бях уверен, че детето е мое, това щеше да ми е достатъчно. В онзи момент щях да бъда най-щастливият мъж на света, и нямаше да ми пука да започна наопаки, да вляза в живота на Алба с дете и да се превърнем в семейство, преди да сме станали двойка. Син или дъщеря с Алба.

Все още можеше да се превърне в реалност.

Съществуваше тази възможност.

Само че съмнението… проклетото съмнение.

Не, не беше възможно. Познавах се. Не можех да се справя с това, не можех да го възприема.

Умът ми на профайлър беше способен да мисли единствено за статистическата вероятност детето на един психопат да наследи склонността му към психопатия. Какво човешко същество бях готов да наричам свой син или дъщеря?

Проклех отново Нанчо, баща му лекаря и малтретираната му майка, проклех дори сестрата на баба ми, Фелиса, че е дала Нанчо на тези зверове, които го бяха отгледали и го бяха превърнали в чудовище.

"Алба — написах, — сега не мога да ти дам отговор. Трябва да помисля…"

Тя се приближи и се зачете, докато аз пишех смъртната ни присъда като вероятна двойка или каквото щяхме да бъдем в продължение на една микросекунда от живота ни.

Винаги ще си спомням този ден като най-тежкия в живота ми. Толкова присъщото на Алба изражение на достойнство пред разочарованието, което ѝ причинявах. Тя обаче беше подготвена и това също нарани самолюбието ми. Бе дошла в апартамента ми подготвена за най-лошото и аз ѝ го поднасях.

И точно тогава Естибалис ме извести по уотсап за смъртта на Анабел Ли. Денят се бе оказал ужасно дълъг, а безсънната нощ само събра всичките ми призраци — призрака от миналото с безжизненото тяло на Анабел, поставено в торба, и този от настоящето — на Алба и неясната ѝ бременност.

Осъмнахме на ръба на психическото изтощение. Имаше моменти на безкрайно будуване и други, в които седмината оцелели задремвахме.

Най-после през прозореца на параклиса надникна благодатно, макар и слабо слънце. С утрото пристигнаха колегите от Планинската спасителна служба. Загърнаха ни с термични одеяла, хидратираха ни, увериха се, че сме целицеленички и извън опасност. Денят обещаваше да е ясен и спокоен, но никой не се доверяваше на смълчаната планина след разразилата се през нощта буря.

Гойо Мугуруса погледна сериозно жената, която се погрижи за нас.

— А Андони Куеста? Успяхте ли… да го спасите?

— Намерихме тялото му двеста метра по-надолу. Съжалявам.

У\арът беше твърде силен за седмината. Никой от нас не успя да промълви и дума. Аз бих го нарекъл безутешност.

Реагира единствено Естибалис, която се измъкна от одеялото и се втурна навън. Последвах я, наложи се да я спра, защото зарита стените на тунела.

А аз дори не можах да я успокоя с думи, да ѝ прошепна: "Престани, Естибалис. Престани. Да се прибираме вкъщи. Тук вече няма нищо за нас."

7

Площадът на Бялата Дева, номер 2

18 ноември 2016 г., петък

Три часа по-късно, вече в безопасност във Витория, се завля кох като охлюв до апартамента ми от болница "Сантяго", където ни заведоха, за да ни прегледат за евентуални други поражения освен леката хипотермия и изтощението. Копнеех за сън. За сух матрак и позната и уютна завивка. За полумрака на спалня, която ми вдъхва сигурност и която никоя буря няма да разруши. С други думи, за дом.

Сигурно вече беше обяд, когато чух някой да отваря вратата на апартамента. Скочих от леглото, не бях спал много, нито си бях отпочинал. Чувствах се твърде неспокоен и не успях да мигна. Леко разтревожен, поисках да извикам: "Херман, ти ли си?", но от устата ми излезе само неразбираем гърлен звук. Разочарован, излязох от спалнята и заварих дядо ми в кухнята с две торби от месарницата.

— Брат ти ми каза, че си прекарал нощта в планината, насред бурята.

Кимнах утвърдително, докато се протягах.

— Сигурно си капнал от умора. Седни, донесох ти месо, за да възстановиш силите си.

"Благодаря, дядо" — казах му с усмивка.

Нямаше начин да убедя дядо да престане да се грижи за мен. Не че ме глезеше, по-скоро би си отрязал ръката, отколкото да глези мен и Херман. Просто знаеше точно в кои моменти се нуждаех от помощта му.

Седнах на дивана в хола, загледан с невиждащи очи в белите сгради на източната страна на площада на Бялата дева.

Включих мобилния телефон и видях, че имам съобщение по уотсап.

Преди това обаче влязох в електронната си поща и изпратих дълго отлаган мейл — писах на невроложката ми, Диана Алдекоа, и ѝ поисках данните за контакт с логопеда, за да започна час по-скоро лечението. Отговори мигновено. Записах си час и обещах пред себе си, че няма да го отменя, нито да го отложа.

После отворих съобщението от Тасио. Вероятно бе намерил допълнителна информация за прословутия котел, който бе причинил смъртта на двама души' там горе, в планината. На един колега и на първата ми любов.

"Тасио, вече съм на работа, вчера не можах да ти отговоря, защото ни изненада градушка при тунела!"

"Всичко наред ли е?" — написа.

"За жалост, не за всички."

"Така ли? Съжалявам."

"Знам. Беше ужасно преживяване. Но да не се бавим. Казваш, че си открил нещо. Хайде, стреляй."

"Стреляй? Виж ти, Кракен! Явно си се възстановил. Щом можеш да се шегуваш с това, значи си добре" — отговори той.

"Тасио, не ме дразни — отвърнах без никакво желание да си разменяме шеги. — Представа нямаш какъв ден ме очаква. По същество?

"По същество: снимката, която ми изпрати, наистина е на котела от Кабарсено, намерен в мина в Пеня Кабарга, Кантабрия, преди един век. Датира от 900–650 г пр. Хр. И е от Бронзовата епоха. Винаги са го свързвали с ирландските и британските котли, прилича много на намерените в Дъблин и Батърси. Смята се, че е бил използван в религиозни церемонии."

"Келтски ритуали?"

"Да. Експонат е в Музея по праистория в Сантандер, но преди няколко седмици е бил изложен във временна експозиция в един частен музей, КАМ, или Кантабрийски археологически музей, в Коста Кебрада. Съобщили са за кражбата му, но новината едва ли е надхвърлила няколко реда в "Ел Периодико Кантабро".

Познавах собствениците на КАМ, братята Дел Кастильо, съответно историк и археолог. Бяхме се срещнали няколко години по-рано, когато бях профайлър в управлението в Сантандер и няколко странни убийства ме въвлякоха в сложно разследване. Те оказаха съдействие. Беше добра новина, този контакт щеше да ми е от полза.

"Някаква връзка с тунел "Сан Адриан"?" — попитах. "Потърсих келтска връзка между котела и тунела. Знаеш, че по тези места винаги има истории за подземни проходи, свързващи отдалечени една от друга зони. Винаги се е предполагало, че в тунел "Сан Адриан" има галерия, която води до кладенец. Говори се, че една жена от Сегама отишла да пере на кладенеца и изчезнала. По-късно намерили ръка в извора в Итуруцаран де Арая, едно селце близо до Салдуондо!"

"Дотук е ясно. Какво още?"

"В същия извор в Арая е намерен жертвеник, римски олтар, посветен на нимфите. Само на стотина метра от металургичната фабрика в Арая, в река Сираунса. Бил потопен във водата и буквите почти са се изличили, но са успели да ги разчетат!"

"Нимфи. Римски."

"Да, но нимфите са божества на извори, езера, реки… още преди римляните, които, както знаеш, приспособявали религиозните вярвания на територията, която завоювали, и ги превръщали в свои. Произходът им е панкелтски, индоевропейски. Става дума за трите богини майки. Много популярен култ, който се разпространил преди повече от две хилядолетия в Централна Европа, Галия, Британия…"

"А котелът какво общо има с богините майки?"

"Остави ме да довърша, Кракен. Станал си по-нетърпелив, откакто не говориш. Тази триада закриля плодовитостта както на природата, така и на хората. Предимно женската плодовитост. Богините майки са свързани с Genii Cucullatti, духовете с качулки, те са техни пазители, трио, което се изобразява като три фигури с качулки, покровители на плодовитостта. Изпращам ти няколко снимки!" Получих снимки на релефи с три качулати фигури, някои твърде изразителни. Формата на качулката разкриваше ясно фалическия символизъм на тези пазители.

"Казваш, че закрилят плодовитостта. Бременни жени ли имаш предвид?"

"Малко избързваш. Защо бременни? Това говори ли ти нещо?"

Не бях споделил с Тасио информацията, че до котела е имало жертва и че тази мъртва жена е била бременна. Нито че сме намерили якето ѝ с качулка на няколко метра от нея. А това за триадата също не излизаше от ума ми — двама планинари, баща и син, и Анабел. Те също ли са били с качулки?

"Добре. Откри ли друго?"

"Това е всичко засега. Ако ми дадеш някаква следа в каква насока да търся..! — опипа почвата той.

"Мисля, че вече имам достатъчно, Тасио. От само себе си се разбира, че ти благодаря много за отзивчивостта и дискретността ти."

"Сам го каза, от само себе си се разбира. Кажи ми, ако имаш нужда от още нещо, каквото и да е!

"Разбира се. Взаимно е. А сега те оставям."

"Само те моля, в случай че разследването завърши добре, да кажеш на пресата на Витория, че съм ти помогнал."

"Твърде хубаво, за да е вярно" — помислих си. Почти бях забравил фикс идеята на Тасио Ортис де Сарате да възстанови пострадалия си имидж във Витория.

После отворих съобщението на Херман, на когото се бях обадил веднага щом ни спасиха, но малкият ми брат цяла сутрин ми бе изпращал съобщения, в които ме питаше дали съм се оправил.

"Добре съм, Херман. Дядо е при мен, готви ми картофи с наденица и чичикис[6]. Ще ми съсипе артериите."

"Знам, аз му казах. Може ли да се видим днес следобед, когато изляза от кантората?"

"Имам заседание. В края на седмицата ще се видим във Виляверде, имам нужда да се измъкна за малко."

Херман се съгласи, бе започнал да се държи свръхзакрилнически към мен, откакто ме простреляха в главата, но той също бе пострадал по моя вина. Мартина бе умряла само защото не успях да заловя Нанчо навреме, затова търпях опитите му да ме контролира, макар че мразех да давам обяснения за действията си на когото и да било.

Помогнах на дядо да сложи масата и изслушах оплакванията му от пораженията, които бе нанесла бурята в градината. Виляверде също бе пострадало, макар че нищо не можеше да се сравни със силната градушка при тунела.

После, все така поглеждайки загрижено небето, което предвещаваше дъжд, написах кратък доклад с данните на котела от Кабарсено и връзката му с тунел "Сан Адриан". Запазих първата си оценка на профила на убиеца или убийците за себе си — оставаше ми да изслушам заключенията на криминалистите и на съдебната лекарка, преди да изготвя първия си доклад, но това, което видях при тунела, все още ме държеше в недоумение.

Сбогувах се с дядо, който ми обеща, че ще се върне с автобус във Виляверде, и тръгнах към стария си кабинет в управлението. Не знаех как с Алба ще понесем да се виждаме всеки ден след това, което тя ми разкри, но истината беше, че вече дори не си задавах въпроса дали искам да се върна на работа. Имах нов случай и не възнамерявах да стоя настрана от разследването. И въпреки че бях изтощен физически и психически, изгарях от желание да загърбя етапа с двойното престъпление при долмена и да започна разследването на убийството на Анабел Ли, както и лечението при логопеда, за да започна най-после да говоря нормално.

8

Детската градина на "Пасео де ла Сенда"

29 юни 1992 г., понеделник

Хота, Асиер, Лучо и Унай се готвеха да извадят спалните си чували от раниците и да ги постелят върху тесните дюшеци на железните кревати. Бяха избрали една от празните стаи на първия етаж на старата къща. Кръстиха я "стаята на момчетата" и дори не се запитаха къде ще спят останалите членове на организацията.

Никой от четиримата не повярва на очите си, когато едно от момичетата, онова с жълтите кубинки имитация на "Док Мартенс" и дългата до кръста коса, влезе мълчаливо в тяхната спалня и без да попита нищо и никого, си избра легло и заизважда дрехите от раницата си.

— Какво мислиш, че правиш? — попита Асиер със сух като шкурка глас.

— Асиер иска да каже, че е чудесно, че ще спиш в тази стая — побърза да каже Хота, след като се прокашля, и го изпепели с поглед.

Хота вече бе говорил за нея с Унай, най-добрия си приятел. Странното тъмнокосо момиче му бе харесало още щом го видя десет часа по-рано. Това за Хота си беше цяла вечност, а за Унай — знак "стоп". Още повече предвид положението, в което се намираше Хота, чийто баща беше в болницата с рак на панкреаса и му оставаха само няколко месеца живот. Унай вече бе присъствал на погребения, а Хота и вкусовете му за момичета бяха за него свещени и неприкосновени.

— Не, не казах това, нито съм искал да го кажа. Няма ли стая за момичета? — настоя Асиер.

— Да, но е много по-скапана от тази, а аз съм астматичка — излъга Анабел, която за нищо на света не искаше да спи в една стая с момиче. И се обърна към него със спокойствие, което удиви всички: — А ти, Асиер, да не мислиш, че ще ме стреснеш с лошото си настроение? Колекционирам откази. Грешиш, ако смяташ, че ще сменя стаята. Свикни с тази мисъл. И между другото, Саул каза да слезете, не знам точно за какво.

И продължи да разопакова вещите си преспокойно.,

— Падна ни се лудата от групата, по дяволите — измърмори! Асиер, когато мина край нея. — Хайде, да се махаме оттук.

Всички излязоха, Асиер — раздразнен, Аучо — заинтригуван, Хота — очарован. Унай се забави, зает с раницата си.

— Ей сега слизам — успокои той останалите, докато проверяваше дали не е забравил някоя от тениските си във Виляверде. — Трудно ми е да повярвам, че колекционираш откази — каза той на момичето, след като останаха сами, без да я погледне, докато окачваше дрехите си в гардероба, в който тук-таме висяха паяжини.

— Виж, имам дузини — каза тя и извади от черната си раница сноп пликове и писма, някои отворени, други не. — Ела, помогни ми да отворя последните откази. Колкото по-рано започнем, толкова по-бързо ще свършим.

Унай се приближи предпазливо и седна до нея на застланото с груба покривка легло.

— Откъде знаеш, че са откази?

Тя сви рамене и му подаде няколко плика с различни размери и от различни географски места.

— По тежестта, съдържат само един лист. Казали са ми, че ако са заинтересувани от работата ми, писмото е по-дълго, обикновено два листа. Правят ти четки и такива неща.

— Какво отхвърлят? — попита Унай, докато отваряше с известна боязън първия плик.

— Художничка съм на комикси. Тук не се продават много, но в Европа и в САЩ са цяла култура. А за Азия да не говорим. Изпращам образец на комиксите ми на всички издателства, чийто адрес намеря. Колкото по-голямо е издателството, толкова по-добре, защото е почти сигурно, че ще ме отхвърлят.

— И защо го правиш, от мазохизъм ли?

— Да, отхвърлянето ме прави по-силна. Мотивира ме да продължа да рисувам, толкова ми е трудно да се настроя, че се боя да не изгубя мотивацията. Нужно ми е да ме отхвърлят, нужно ми е да се заинатя, за да продължа да рисувам. Не виждам друг начин, от години изучавам творческия си процес, откакто престанахме да се виждаме, Унай — тя каза последната фраза, втренчила поглед в очите на момчето, което не разбираше нищо.

Два чифта черни очи поведоха борба в продължение на няколко секунди. Накрая той отклони поглед.

"На мен се падна лудата" — помисли си, като се отмести мъничко.

— Не ме помниш, нали? — каза тя усмихната, спокойна, изпреварвайки недоумението му. — В коя детска градина ходеше като малък?

— Детска градина? Във Витория? В тази на "Пасео де ла Сенда", която имаше двор с влакче и… — млъкна, опитвайки се да си спомни.

— Още не можеш да ме разпознаеш, нали? Познаваме се от малки, бяхме неразделни в детската градина. Аз съм Ана Белен Лианьо, макар че подписвам рисунките си с името Анабел Ли, като стихотворението на Едгар Алан По. Нали го знаеш.

Унай не бе чел нищо повече от това, което се изискваше в училище, но всички бяха чували песента на "Радио Футура", която пускаха често по онова време в баровете на Куеста, и знаеше, че става дума за едни деца, които се обичали, и че тя умряла и аристократичните ѝ роднини я погребали в гробница до морето.

— Ана Белен? — успя да промълви, след като се опита да си припомни онези обвити в мъгла години. — Мисля, че да, звучи ми познато. И какво стана?

— Бяхме годеници, влюбени деца. Беше като в стихотворението, любовта ни беше толкова силна, че ангелите ни завидяха.

Унай си спомняше по-скоро за едно момиченце, с което си играеше, с което понякога се държаха за ръце и от което понякога получаваше лепкави целувки по бузите.

— Направих ти рисунка в детската градина. Така че на теб дължа това, което съм сега.

"Значи рисунка. Изобщо не си я спомням" — помисли си Унай.

Анабел се отмести малко, говореше като лунатичка, но привличаше като фар, от който не можеш да откъснеш очи.

— Животът ни събра отново — заключи Анабел Ли решително, като му протегна ръка.

Не че Унай не искаше тя да му подаде ръката си, устата, всичко, по дяволите, но го хвана неподготвен и той се отдръпна, сякаш през тялото му мина променлив ток. Този жест никак не ѝ се понрави.

— Какво има? Променило ли се е нещо между нас?

— Ами… Ана Белен…

— Анабел Ли — поправи го. — Аз съм Анабел Ли.

— Анабел Ли, всъщност аз току-що се запознах с теб, не че не ми харесваш, разбира се, че не е това — той се прокашля, не можеше да повярва, че каза това, все едно че мозъкът му беше прозрачен.

— Значи съм се заблуждавала през тези единайсет години — каза тя, сякаш вече бе стогодишна, а единайсет години — седемдесет процента от живота им дотогава — са били за нея само миг.

Беше странно момиче, с твърде богато въображение за практичния ум на Унай. И въпреки това беше невъзможно да остане безразличен към нея.

— Хота, той те харесва — каза ѝ Унай, докато ставаше от изпълненото с изкушения легло. — Хота е най-добрият ми приятел, а баща му е болен от рак и умира. И не е на себе си от празника на св. Пруденций, тогава се забърка в една свада и за малко да го смелят от бой, добре че с Лучо и Асиер го измъкнахме на ръце. Оттогава така се напива всеки петък, че се тревожим за него. Неговото никак не е нормално. Никак. Баща му е, беше, е — поправи се — много строг, а майка му не забелязва нищо, така че го покрихме и дойдохме тук, за да го държим под око и да не мисли за болници. Хареса те още щом те видя във влака и не мога да му причиня това, разбираш ли?

Унай тутакси съжали за думите си. Каква нетактичност, каква липса на лоялност и дискретност към най-добрия му приятел. Какъв гаф, по дяволите. На Хота му беше предостатъчно това, което го очакваше. Той самият вече го бе преживял, но дядо му го спаси. Хота обаче нямаше дядо като този на Унай. Имаше чичо, който щеше да го държи изкъсо за оценките в училище, и майка, която, както вече казахме, не забелязваше нищо.

— Значи Хота — отвърна тя, след като помисли малко. — Добре, Унай. Разбирам.

— Наистина?

— Да, наистина. Разбирам. Чаках единайсет години, не бързам, имам комиксите си. Слез спокойно, ще ти се разсърдят, ако не отидеш при тях.

И Унай, леко объркан от ситуацията, слезе с три скока по скърцащата дървена стълба и се присъедини към останалите трима, които вече нагъваха омлета с картофи, седнали в единия край на дългата дъска, която служеше за маса.

— Хота, ще ми помогнеш ли да изнесем боклука? — попита Саул, когато измиха съдовете.

Хота го последва с торбите към контейнерите, поставени извън двора на къщата.

Тръгнаха мълчаливо между храстите, нощта беше топла и Саул го поведе към изхода.

— Виж, не искам да си мислиш, че се меся в живота ти, но в автобуса чух, че трябва да се обаждаш по телефона всеки ден. Мога ли да ти помогна с нещо?

Хота прехвърли тежестта на тялото си от единия крак на другия няколко пъти. Беше нервен и неуверен. Винаги му се случваше, всички го смятаха за слаб, всички го закриляха и предлагаха да му помогнат. Не че не им беше благодарен, но… Истината обаче беше, че този път наистина се нуждаеше от подкрепа.

— Баща ми е в онкологичното отделение на болницата "Чагоричу". Рак на панкреаса. Трябва да се обаждам на семейството си всеки ден, в случай че се наложи… В случай че се влоши и трябва да се върна. Не знам дали има телефонна кабина в Кабесон де ла Сал.

— Разбира се, че има. Ще дойда с теб, да вървим.

— Не е необходимо, Саул. Няма нужда да идваш.

— Знам, ти си голям мъж, не си дете. Не е това, приятел — каза Саул, поставяйки ръка върху слабичкото рамо на това дребничко и с все още толкова детински вид момче. Като птиче, което още не е пробило черупката. — Баща ми умря от рак, остави ни сами с по-голямата ми сестра, когато бяхме много малки и…

— Не искам да ставам архитект — прекъсна го Хота, без да успее да се сдържи. — Баща ми умира, а аз непрекъснато мисля, че не искам да ставам архитект. Такъв егоист е, умира, а настоява да му обещая, че ще стана архитект. Не искам пет години от живота си да уча изчисляване на конструкции и перспективно проектиране. А когато умре, чичо ми Хулиан ще ми се прави на втори баща и ще ме принуди да запиша архитектура. Чух ги един ден да го обсъждат, докато бях в коридора. Говорят за мен, сякаш съм поредният проект на бюрото им.

Тази история звучеше доста познато на Саул.

— Виж, Хосе Хавиер…

— Хота, Хосе Хавиер е баща ми, а аз съм Хота, само първата буква. Останалото трябва сам да си го извоювам, разбираш ли?

— Разбирам, Хота. Много похвално — заяви Саул, съчувствайки на това момче, каквото и той бе някога — властен баща, бъдеще, начертано от други ръце, и ужасен комплекс заради незадоволителните постижения в живота. — Сестра ми е шеф на отделението по ендокринология в болница "Валдесиля" в Сантандер и има много контакти както в страната, така и в чужбина. Ходи по международни конгреси и е запозната с най-новото, включително в онкологията. Опитвам се да кажа, че ако семейството ти се нуждае от второ мнение, мога да уредя баща ти бъде прегледан от най-добрите. А за парите…

— Не е заради парите — прекъсна го Хота. Никога не обичаше да говори за пари. Всички знаеха, че семейството му е богато и той смяташе, че това е привилегия, която още не е заслужил. — Ще говоря с мама и чичо. Благодаря ти, Саул, за подкрепата. Ти почти не ме познаваш.

— Трябва да се грижа за вас през тези три седмици. Не се тревожи, Хота. Ако ти е зле, ако някой ден не ти се иска да отидеш да работиш на колибите… не го приемай като работа с договор. Не е. Не е задължително.

— Добре. Ще ми кажеш ли къде има телефонна кабина, защото вече е късно да звъня в "Чагоричу".

— Хрумна ми нещо по-добро, качи се в буса. — Хвърли му ключовете. — Можеш ли да шофираш?

— Да, но книжката…

— По това време никой не минава по това шосе, ще отидем в Сантиляна дел Map, ще се разведриш. Днес ти ще ме возиш — каза му Саул с усмивка, която винаги проработваше със студентите. Не се наложи да намигне, това го пазеше за по-трудни случаи.

Хота обожаваше да шофира. Когато беше зад волана, имаше чувството, че владее една малка част от живота си, от ежедневието си, от каквото и да било. На лицето му се разля усмивка и когато майка му съобщи колко зле е реагирал баща му на предпоследната процедура, новината не го разстрои толкова, колкото предишните месеци. Разстоянието, присъствието на Ана Белен и искрената подкрепа на Саул придаваха нова перспектива на живота му, макар и само в продължение на двайсет и един дена, преди да се върне в своята ежедневна голгота с рака на баща му и напрежението в училище.

В същия този момент Ребека се бе възползвала от отсъствието на баща си, за да се приближи до Асиер и да го отведе в кухнята под дребен претекст.

Разказа му всичко.

Всичко.

Дори това, от което я беше най-много срам. Той обаче я спря с рязък жест.

— Млъкни — прекъсна я с раздразнение, — нито дума повече. Не ми разказвай живота си, момиче, не съм Ганди. И не знам защо си ме помислила за Ганди. Не се доближавай до мен, не ме притеснявай с глупостите си.

"Тъпа хлапачка" — помисли си Асиер, като побърза да излезе от кухнята, сякаш в нея бяха пуснали напалм.

Минути по-късно Ребека също излезе от опръсканото с мазнина помещение. Брадичката ѝ трепереше, но поне бе успяла да не се разплаче.

Бе я обидил.

Отново.

Сега вече беше напълно наясно — щяха да я затворят отново. Това щеше да е последното ѝ лято на свобода.

9

"Лакуа"

Половин час по-късно седях на масата в заседателната зала на управлението на "Портал де Форонда". Естибалис беше до мен заедно с двама колеги, които не познавах, присъстваха също доктор Гевара и Мугуруса, инспекторът от криминалистиката. Носех със себе си таблета, за да бъда по-оперативен, ако трябваше да се изкажа.

Оцелелите от перфектната буря бяхме със сенки под очите, бледи и изнемощели. Бих се заклел, че никой от нас не искаше да е там.

Комисар Медина, началникът ни, около шейсетгодишен мъж с гъсти вежди и брада на влъхва, влезе в залата, ръкува с всеки от нас и изказа съболезнованията си.

Алба Диас де Салватиера го следваше в дискретен втори план. Носеше широко черно палто, бе вързала косата си и лицето ѝ бе по-сериозно от обикновено. Успях да доловя изпълнения ѝ с облекчение поглед, с който ме огледа за секунда, сякаш проверяваше дали съм невредим. Това пооправи нараненото ми себеуважение. Звучи тъжно, но бях благодарен за искрената ѝ загриженост.

— На първо място — започна комисарят със сериозно изражение, — ви поздравявам за професионализма, силния дух и съпричастността, които сте проявили в една ситуация на живот и смърт като вчерашната. Гордеем се, че сте част от това управление. Всички сме опечалени от загубата на нашия колега Андони Куеста. Погребението му ще бъде утре в гробище "Салвадор", но вдовицата предпочита да бъде в семеен кръг, така че ще зачетем желанието ѝ. Знам, че сте уморени и че това е извънредна среща, така че няма да ви задържам повече от необходимото. Сега давам думата на главен инспектор Салватиера.

— Благодаря ви много, че дойдохте, въпреки това, което преживяхте — каза Алба. — Аз също прекарах тежка нощ, докато чаках да ви спасят. Предвид особено неблагоприятните обстоятелства, с които се сблъскахме при това убийство поради пораженията, нанесени от бурята върху работата на криминалистите, всички трябва да дадем най-доброто от себе си, за да проведем успешно това разследване. Също така съдия Олано постанови следствена тайна и цялата информация, с която разполагаме, е поверителна. Имаме на разположение един месец. Ако дотогава разследването не е приключило, което се надявам да не се случи, можем да поискаме от него да удължи срока на заповедта. Не желаем пресата да има определяща роля, каквато играеше в случая с двойните убийства. Абсолютен приоритет за нас е да избегнем колективната психоза, която преживяхме наскоро в града. И, разбира се, ако това е началото на серия, трябва да попречим на извършителя на това убийство да продължи да е на свобода. Предполагам, че сте наясно с натиска, който се упражнява върху нас да намерим виновника, така че да не се повтори тежката ситуация, която преживяхме във Витория. С други думи, времето ни притиска.

Алба направи пауза, за да ни даде възможност думите ѝ да се установят в съзнанието ни. Никой от нас не направи какъвто и да е коментар.

— Колегите ни от "Връзки с обществеността" ще боравят много внимателно с данните, които ще предоставим на медиите. Що се отнася до случилото се вчера, само ще съобщим, че една туристка е открита мъртва в планината Аискори-Арац в зоната откъм Алава и че един колега от управлението е загинал, докато е изпълнявал служебните си задължения. Няма да предоставяме имена, нито инициали, нито информацията, че със случая се занимават криминалистите. Ще го третираме като злополука в планината. Знаем, че е несправедливо спрямо работата, която Андони Куеста вършеше приживе, но вдовицата се съгласи с политиката ни на дискретност. Инспектор Гауна, която присъстваше на огледа, ще ни съобщи с какво разполагаме до момента.

— Благодаря, госпожо главен инспектор — каза Естибалис и издуха нагоре червенокосия си бретон. Никога преди това не я бях виждал с толкова тъмни сенки под очите. — Добър ден ни всички. Ако нямате нищо против, ще мина веднага на въпроса; Имаме самоличността на жертвата — Ана Белен Лианьо, 39-годишна, родом от Витория, неомъжена и бременна приблизително в петия месец. По-точни данни ще получим от аутопсията. Художничка на комикси, относително известна или неизвестна, зависи от гледната точка. Предупредихме семейството, само майка ѝ е жива, няма братя и сестри. Разполагаме със сведение, което може да се окаже от основно значение за разследването тя е човекът от Витория, който е спечелил трите милиона от лотарията.

— Не се шегу…! — извика неволно доктор Гевара, после се прокашля и лицето ѝ придоби каменно изражение.

— Така е — потвърди Естибалис. — Колегата ни Андони Куеста щеше да го съобщи по време на огледа, когато описваше съдържанието на портфейла, намерен на няколко сантиметра от тялото. За щастие, това е един от малкото предмети, които успяхме да спасим. Знаем, че жертвата е депозирала билета в банка. Намерихме разписката в портфейла ѝ.

Всички останахме като гръмнати и се вторачихме с удивление в тази разписка, сякаш беше златният билет за шоколадовата фабрика на Уили Уонка. Анабел с три милиона евро.

Изглеждаха две напълно откъснати една от друга реалности, от онези, които никога не се срещат.

Тя, която толкова презираше материалния свят, какво щеше да прави с три милиона евро?

— Разбира се, това е напълно вероятен мотив за убийство — заяви Алба, изричайки на глас това, което всеки от нас мислеше. — Искам да проучите обкръжението ѝ, дали някой е имал дългове, сериозни финансови затруднения… Всичко, вече знаете в каква посока да разследвате. А какво знаем за котела, инспектор Мугуруса?

— Спасителният отряд го намери доста далече от тунела — отвърна той, докато си поставяше отново тъмните очила. — Намира се в окаяно състояние. Градушката е нанесла върху него поражения, които реставраторите от музея трябва да оценят. Както може да се предположи, дактилоскопските следи, които щяхме да снемем, са изчезнали, така че е невъзможно да знаем дали са само на планинарите, или и на убиеца. Същото се отнася и до отпечатъците от стъпки и от гумите на коли. Бурята е изличила всичко. Мисля, че убиецът е голям късметлия, ако ми позволите да се изразя така.

— Нещо друго? — настоя Алба.

Хареса ми изражението, което се появи на лицето ѝ, когато извадих доклада с археологическата документация, която Тасио ми бе изпратил за котела от Кабарсено, и ѝ го подадох.

В него се четеше изненада, но също уважение и възхищение, които смятах, че съм изгубил пред нея.

Шефката ми го прочете на глас и всички я изслушахме с внимание. Може би преди време споменаването на келтски ритуали щеше да накара не един от нас да повдигне многозначително вежди, но след скорошния случай с егускилорета, с отрова от тис и долмени, а сега с жена, провесена на дърво и потопена в бронзов келтски съд, това не ни се струваше неуместно.

— Исках да ви информирам също, че е възможно инспектор Аяла, на когото всички пожелаваме скорошно възстановяване, да работи с нас в това разследване като експерт по профилиране — обяви шефката ми. — Засега имаме само едно убийство, но инспектор Гауна ще потърси информация за подобни убийства, извършени в миналото в тази провинция и в цялата зона, където келтската и келтиберийската култура са имали влияние.

"Каза "възможно е"? — помислих си разочаровано. — Още не съм в екипа?"

Погледнах Алба, търсейки обяснение, но тя не ми обърна внимание и продължи:

— И като се има предвид приоритетът, който ще дадем на това разследване, с комисаря решихме да подсилим отдел "Криминални разследвания", така че искам да поздравя с добре дошли помощник-инспектор Ману Пеня и разследващ полицай Милан Мартинес. Помощник-инспекторът идва от управлението в Сан Себастиан, бил е в отдел "Криминални разследвания", така че е запознат с методите ни. До днес Милан работеше в централното звено на "Киберпрестъпления". Тя сама пожела да ни сътрудничи и мисля, че ще ни помогне много, защото при всички криминални разследвания прибягваме до интернет. Надявам се, че ще станем по-гъвкави.

Пеня ни поздрави с леко кимване, макар да не правеше впечатление на стеснителен, а по-скоро на свикнал с такива ситуации. Беше много рус, с обръсната почти до кожата глава и с дълги прави бакенбарди, които стигаха до челюстта му. Много светли, почти без мигли очи. Естибалис би казала, че е симпатичен. Около трийсет и няколко годишен. Забелязах, че дясната му ръка леко трепери — може би беше нервен, или пък криеше някакво неприятно за възрастта му заболяване. Носеше черно дънково яке и пуловер на райета. Долових лек дъх на тютюн и мигновено ми допадна. Изглеждаше компетентен човек, подкреплението щеше да ни дойде добре.

Що се отнася до Милан, нямаше начин човек да не обърне внимание на ръста ѝ. Беше една от най-високите жени, които бях виждал, може би около метър и осемдесет, че и повече, яка, с вид на мъжкарана и с недодялани жестове, с кестенява, зле поддържана коса, не знам дали беше права, или къдрава, защото приличаше на безформена маса върху черепа ѝ. Раменете ѝ бяха леко приведени, като нищо щеше да се изгърби след двайсет години, представих си живот, изпълнен с подигравки и присмех, и си дадох сметка, че не се чувства добре в тялото си. За щастие, понякога имаше хора като нея, които вместо да отвърнат на ударите, предпочитаха да застанат от светлата страна на живота и да задържат престъпници през работното си време. Милан ми напомняше на някого, но не успях да установя причината за това смътно усещане.

Милан се прокашля, поздрави с едно "здравейте" и се сви на стола като уплашен охлюв. Усмихнах ѝ се, за да ѝ вдъхна смелост. Първите съвещания в едно ново управление винаги внушаваха страх в новодошлия.

Щеше да бъде екип от трима. Четирима, ако главната инспекторка благоволеше да включи и мен. Началото беше добро — повече хора, повече средства, повече време, освободено от бюрократични задачи, така че с Естибалис да можем да се съсредоточим върху същественото.

— Инспектор Гауна, вие ще оглавите екипа. Продължете.

— Милан, Пеня, радвам се, че сте сред нас. Ще ни бъдете от голяма помощ. Пеня, искам да поговориш с обкръжението на Ана Белен Лианьо, майка, приятели, роднини и колеги. Най-важното сега е да установим кой е бащата на детето, което е носела в утробата си. Дали е имала любовник или постоянен партньор, дали е живеела с някого. С други думи, искаме да установим дали бебето е било желано, дали е било причина за някакъв конфликт. Потърси всичко, което изглежда извън обичайното. Милан, тъй като не намерихме мобилния ѝ телефон, за момента се разрови в социалните мрежи. Имала е профил във фейсбук, инстаграм, туитър и прочее, където е споделяла със своите последователи работите и рисунките си, но също е качвала кадри от личния си живот. Потърси дали е имала редовен трол, някой особено настойчив хейтър или вманиачен почитател. Що се отнася до мобилния телефон, намери номера и се свържи с оператора, за да ни даде извлечение, и състави списък на последните ѝ обаждания, местоположение… Изрови всичко, което можеш.

Ести спря за момент, когато забеляза, че Милан си записва с много ситни букви в едно мъничко самозалепващо се листче в яркорозов цвят.

— Милан, ще събереш ли всичко там?

— Опитвам се — отвърна тя с лице, чийто цвят не беше много по-различен от този на листчето.

— Следващия път си носи бележник, по-практично е, не мислиш ли? — посъветва я тя с тон, който не беше нито много строг, нито много мек.

— Самозалепващите се листчета са ми удобни — прошепна тя. — Мога да ги сложа в джоба и не заемат място. Не се тревожете, инспекторе, няма да ги изгубя.

— Както искаш — заяви Естибалис, немного убедена. — Продължавам. Също ще помолим съдията да ни даде разрешение да изискаме данни за финансовото ѝ състояние от банката, където е депозирала билета за три милиона евро. Според мнението ми на специалист по виктимология имаме три вероятни сценария — първо, че са я убили за това, че е бременна и заради евентуалния конфликт, който това е предизвикало в обкръжението ѝ. Второ — че е било заради пари. Трето, и дано не съм права, че сме изправени пред келтски ритуал, както подсказват начинът на действие и цялата тази театралност с провесването и потапянето в съд на почти три хиляди години. Освен това е убита на много неудобен за тази цел терен — високо в планината, между две провинции, близо до тунел, използван за преминаване още от праисторически времена.

Взех едно от яркорозовите листчета на Милан и надрасках набързо бележка за Естибалис. Тя я прочете и кимна утвърдително.

— Както ме съветва инспектор Аяла, искам също да издирите всичките артистични творби на Ана Белен Лианьо или Анабел Ли, както е подписвала комиксите си. Възможно е в дома ѝ да има екземпляри от онези, които е публикувала. Поискайте ги от майка ѝ, от партньора ѝ, ако има такъв. Ако не успеете, проверете в издателството ѝ и се свържете с издателя ѝ. Когато ги намерите, искам да ги разгледате внимателно и да видите дали няма да откриете някой от елементите, които видяхме на местопрестъплението — келти, котели, обесени, бременни…

— Какво ще кажете за планинарите, които са я намерили? — попита главната инспекторка.

Тъкмо щях да напиша на Естибалис същия въпрос, който зададе Алба. Тревожеше ме много информацията за тримата мъже с качулки, за които ми бе разказал Тасио.

— Взели са им свидетелски показания, това е докладът — отвърна Естибалис, раздавайки листовете на присъстващите. — Ще го обобщя накратко — Хосе Мари Гармендиябаща и Хосе Мари Гармендиясин. Съответно на петдесет и осемнайсет години. Жители на Арая, едно близко село, от което обикновено започва изкачването към тунела "Сан Адриан" откъм страната на Алава. Бащата има малка леярна, наследена от дядовците му, които са работили в металургичната фабрика в Ахурия, понастоящем изоставена. Но, изглежда, бизнесът му не върви, защото вече е уволнил всичките си работници и дори не може да наеме собствения си син. Според доклада момчето е безработно и без право да получава обезщетение за безработица. Бащата казва, че са се качили в четвъртък в планината, защото искал да му повдигне духа, а и в работилницата нямали спешна работа. Твърди, че преди да влязат в тунела, зърнали провесено на дърво тяло, което се движело или люлеело, може би от вятъра в онзи момент, и изтичали към него, когато видели, че главата му е пъхната в котел.

— "Котел" ли е казал? — попита Пеня.

— Да, казал е още в началото "котел" — отвърна Естибалис, свивайки рамене, — не тенджера, не касерола, нито друго наименование. Според мен е нормално, той има леярна, сигурно умее да различава котел от съвременна тенджера.

— Може ли да видим снимките с разположението на котела? — настоя Пеня, протягайки треперещата си ръка към средата на масата.

— Да, поне успяхме да спасим снимачната техника, но аз присъствах там още от началото на огледа, можеш да ме попиташ каквото те интересува — намеси се Мугуруса.

— Котелът е с полусферично дъно, така че някой е трябвало да го крепи да не се катурне, докато са потапяли главата ѝ във водата. Тя сигурно се е движела.

— Наистина се е движела и се е съпротивлявала — каза съдебната лекарка. — Има хематоми, които сочат, че си е удряла главата във всички посоки, докато е била жива. Ще бъда сигурна, след като извърша аутопсията, но смятам, че травмите съответстват на размерите на котела.

— Тук — каза Естибалис и зачете доклада на глас:

"Свидетелят твърди, че котелът е бил обграден от малка купчина камъни, които някой е поставил около споменатия съд, за да го закрепи на земята".

— И къде е тази купчина камъни на снимката? — попита Пеня, предавайки ни панорамните снимки и тези от средно разстояние. — Аз не я виждам. Някой вижда ли я?

— Когато пристигнахме, котелът беше оставен на земята на няколко метра, свидетелите казаха, че са го дръпнали, за да помогнат на момичето, че водата се е разляла и че са го оставили настрана, без повече да го пипат. Предполагам, че камъните са се разпръснали, когато са се опитали да я спасят и да установят дали е жива. Сигурно са стъпили върху купчината камъни, в случай че е имало такива.

— Казано накратко, какво имаме, инспектор Гауна? — попита Алба.

— Имаме баща и син в чудесна физическа форма и с финансови проблеми, които твърдят, че са я открили вече мъртва, и множество следи по котела, които са безвъзвратно изгубени. Трябва да издирим бащата на детето, което е чакала, и имаме бременна художничка на комикси, спечелила три милиона евро.

"Мисля, че вече има откъде да започнем."

— Да не би бащата и синът да са си устроили забавление с Ана Белен Лианьо, но да са прекалили? — попита Пеня.

— Мисля, че това е въпрос към нашия профайлър — отвърна Естибалис.

Останалите присъстващи още не знаеха, че познавам Анабел Ли, а Естибалис все така ми пазеше гърба.

— Инспектор Аяла, според вас възможно ли е? — попита Алба.

"Доколкото мога да преценя, е в рамките на възможното — написах на таблета и го показах на останалите. — В сцената на местопрестъплението обаче няма нищо сексуално. Тя е облечена, при това с туристически дрехи, дори е с туристически обувки, можем да предположим, че не е била отвлечена, поне във Витория, а е била в планината или на някое близко място в полето. И няма нищо общо с други сцени на оргии, където изгубват контрол с найлоновите пликове, докато си играят на задушаване. Потапянето на главата в старинен котел и провесването за краката изобщо не прилича на сексуална аранжировка. Грубо е и много трудно за изпълнение. Не мисля, че случаят е такъв. Вие какво смятате, госпожо главен инспектор?"

— Още не смятам нищо, инспекторе — отвърна шефката ми.

Написах още един въпрос и го връчих на Естибалис.

— Само още едно сведение — обърна се Естибалис към шефа на криминалистите. — Мугуруса, може ли да си спомните дали планинарите са носели суитшърти, или якета с качулка?

Пеня погледна озадачено двама ни.

— Да, и двамата имаха качулки, както и якето, което намерихме на няколко метра от тялото, но още не е потвърдено, че е принадлежало на момичето. Има ли някакво значение това, че тримата са били с качулки?

"Опасявам се, че има, и то голямо, ако се насочим към хипотезата за келтския ритуал — тримата мъже с качулки са отговаряли за провеждането на ритуалите в чест на богините майки" — написах и показах написаното на останалите.

С Естибалис се спогледахме тревожно, после тя отсече:

— Ще отида веднага в Арая и ще се срещна с планинарите. Възможно е да не са ни казали цялата истина за Ана Белен Лианьо и котела от Кабарсено.

10

Градината при крепостната стена

18 ноември 2016 г., петък

Срещата приключи в момента, в който Естибалис тръгна спешно за Арая с намерението да се срещне с Хосе Марибаща и син. Все още беше рано за разпит в "Лакуа", но се налагаше предварително проучване. Нещо не пасваше в разказа им за онзи толкова недоказуем опит да спасят Анабел Ли.

Не я придружих, макар да ми се искаше — афазията щеше да ми пречи да получа каквато и да е информация. След няколко минути залата се опразни и в нея останахме само аз и главен инспектор Салватиера.

Алба затвори вратата веднага щом Пеня и Милан излязоха и ме помоли да не ставам от мястото си.

— Останете, инспектор Аяла.

"Както кажете" — отвърнах ѝ с жест.

— Колегата ви инспектор Гауна иска да ни сътрудничите в текущото разследване като експерт. Излишно е да казвам, че ще ми се наложи да давам куп обяснения на началниците си, ако реша да приема молбата ѝ. Знаете също като мен, че няма да можете да изпълнявате функциите, с които сте свикнали. Ще ви е невъзможно да провеждате разпити, да взимате показания от свидетели, ще привличате вниманието където и да отидете с афазията си, а в едно криминално разследване, както добре знаете, от жизненоважно значение е да минавате незабелязано, особено в сегашното, в което следствената тайна ще бъде от основно значение. С други думи, гласувам ви огромно доверие, като не ви пращам вкъщи с пожелание за скорошно възстановяване.

"Искам да работя по случая. Мога да ви бъда от полза, госпожо главен инспектор" — написах на дисплея.

— Ако толкова искахте да се включите в екипа, трябваше да започнете с терапията по възстановяване на говора преди месеци. И може би сега щяхте да сте достатъчно възстановен, но състоянието ви е същото както в деня, когато излязохте от кома.

Стиснах зъби. Алба ми беше сърдита и я разбирах. Молех я да гарантира за мен пред комисар Медина, а аз още не бях показал никакъв напредък.

За мен обаче случаят на Анабел Ли беше твърде личен, за да стоя настрана и да оставя други да работят по него. Просто тази възможност изобщо не ми минаваше през главата.

Познавах жертвата, знаех начина ѝ на мислене, знаех, че ще съм полезен, за да тикнат зад решетките човека, който я бе провесил с главата надолу и бе пъхнал главата ѝ в котел.

Главната инспекторка се обърна и се загледа през прозореца в колите, които минаваха по "Портал де Форонда". От деня беше останало малко до свечеряване, а от търпението ми още по-малко, за да започна да крещя.

"Сърдита си ми заради вчера и те разбирам. Но този случай няма нищо общо със ситуацията ни, не бих искал тя да засегне работата ни" — доближих се до нея с таблета, за да прочете това, което бях написал.

— Не би искал? — прошепна тя, без да ме погледне. — Скъпи Унай, още не осъзнаваш колко много ще ме засегне "ситуацията ни", нали? След два месеца бременността ще започне да ми личи въпреки широките дрехи, които нося. Началниците ми, колегите ми и подчинените ми ще пресметнат и в най-добрия случай ще помислят, че ще имам дете от сериен убиец. В най-лошия случай е възможно да заключат, че сме били заедно и че съм имала връзка с един от подчинените ми инспектори, докато съм била омъжена за друг. Имаш ли представа какво ще трябва да изтърпя по време на тази бременност? А ти ми казваш, че не искаш да засегне работата ни?

Въздъхна, потисната от нещо, което много приличаше на безсилие.

— Не знам на коя планета живееш, Унай. Това ще ме жигоса в работата и в живота завинаги, но се примирих, взех решение и се върнах на работа въпреки това, което ме очаква. И както ти казах вчера, сметнах, че е честно да ти кажа истината, но не мисли, че очаквам отговор от теб, защото не е така. Що се отнася до разследването, ще ти помогна, но в замяна ще започнеш веднага терапия с логопед. В доклада си невроложката ти предписа едночасов сеанс, пет пъти в седмицата. Искам да изпълниш предписанието, без никакво увъртане. Мисля, че е жалко да изгубим профайлър като теб. Ето това искам в замяна.

Преглътнах — въпреки сложната ситуация, в която се намираше, Алба бе загрижена за мен. Пред себе си имах истинска дама и се почувствах много по-малък и незрял от нея, потопен в личните си драми. Възхитих се за пореден път на стоицизма, с който очакваше бурята, заплашваща да я връхлети следващите месеци. За хората това щеше да е просто пикантна новина. За нея обаче означаваше да понася многозначителни погледи и да отгледа едно дете, без да знае със сигурност дали е дете на психопат… или мое.

"Уведомявам ви, госпожо главен инспектор, че в понеделник имам час при логопед. И те уведомявам, Алба, че е заради бебето, независимо дали е мое, или на Нанчо. Заради бебето е" — написах.

Благодарих ѝ с поглед и си тръгнах, засрамен, че не се оказах на висотата на обстоятелствата през последните месеци.

Час по-късно ми се обади Естибалис. Бях се излегнал на дивана вкъщи, опитвайки се да се съвзема от безсънната нощ и тревожните мисли, обсебили ума ми.

— Кракен, още съм в Арая, току-що разговарях с Хосе Марибаща и син. Остават ми две проверки, но тук няма още много за чоплене — каза тя.

Не ми убягна лекото разочарование в гласа ѝ.

Насилих се и издадох нещо като ръмжене, за да я подканя да продължи.

— Имат алиби, и то солидно. В работилницата са инсталирали камера в затворена верига, явно дребните кражби на материали са често явление в сектора им. Бащата е дошъл на работа в седем сутринта, а синът му е донесъл закуската малко по-късно, в седем и половина. В същия час, който аутопсията трябва да потвърди, убиецът на Ана Белен Лианьо е бил при тунела "Сан Адриан" и я провесвал и давел. Не е възможно да са били те. Проверих записите на бърза камера от цялата сутрин. Не са излизали от работилницата до момента, в който са тръгнали за планината.

Аз мълчах от другата страна на телефона. Тя изпревари въпросите ми.

— Трябва да проверя някои подробности, но записът не оставя място за съмнение. Виждат се тъмната улица и светлините на уличните лампи рано сутринта. Не е възможно да са били те, Унай. Не можем да поискаме от съдията заповед за задържане, не разполагаме с нищо, освен ако аутопсията не ни разкрие нови данни.

Издадох едно "аха" вместо "дочуване" и Естибалис затвори.

Засега трябваше да ги отхвърлим. Освен ако не притежаваха дарбата да са на две места едновременно. Не… първата стена, с която се сблъсквах в разследването — трябваше да отстъпя и да търся в друга посока.

Имаше обаче и друг въпрос, по-съкровен и личен, както и по-болезнен, който напираше и който не можех да отлагам повече.

Трябваше да им се обадя.

Знаех, че трябва да им съобщя новината въпреки следствената тайна. Така че изпратих съобщение по уотсап на тримата.

С приятелите имахме среща в десет вечерта в "Алдапа", на "Куеста де Сан Висенте", за първата чаша кафе с ром, но не възнамерявах да отида, защото бях капнал и предчувствах, че краят на седмицата ще е тежък.

Трябваше обаче да ги уведомя, осъзнах това още щом Естибалис ми съобщи новината в петък на обяд. Може би някой от тях вече знаеше, може би продължаваха да поддържат връзка след толкова години.

Аз никога не задавах въпроси, тя беше едно от онези табута, които се налагат в приятелските компании, и понеже никога не изричахме името ѝ, бях привикнал към мисълта, че не е вървяла по улиците на Витория през последните двайсет и четири години.

Видях я няколко пъти, но винаги я отминавах. Бях ѝ дал това обещание и го бях спазил.

Вече минаваше седем, когато се събрахме в една градинка я старата част на града, зад вратата с желязната решетка, през която се отиваше към средновековната крепостна стена. Мястото беше рядко посещавано, дърветата предоставяха известно уединение, така че ги изчаках на една пейка да пристигнат.

Над Витория вече се бе спуснал мрак и единствено няколко котки преследваха сенки по витата стълба, която водеше до осветения старинен силоз за лед от XIX век.

Асиер се появи пръв с начумерено изражение на лицето. Вероятно бе напуснал аптеката преди затварянето ѝ. Напоследък имаше притеснения, свързани с бизнеса. Беше собственик на една от най-старите аптеки във Витория, на "Пасео де Сан Франсиско", след като последният ѝ притежател се пенсионира и му я прехвърли, и бе отворил втора аптека в новия квартал "Салбуруа", но всички знаехме, че не върви особено добре. Помощник-фармацевтите не се задържаха дълго и беше обществено достояние — макар да не се говореше за това, — че напоследък не се разбира добре с Арасели, съпругата си. Съжалявах за това, защото беше фантастична жена, която веднага се приобщи към тайфата.

Хота дойде както винаги с малко закъснение и малко подпийнал. Неговите петъци винаги започваха по-рано от нашите и в този час във вените му вече циркулираше солидно количество алкохол.

— Ехо! — каза той.

Навярно се засрами от окаяния си вид, защото се опита да пъхне в панталона края на ризата, който се подаваше изпод неудачно избрания пуловер, и приглади няколкото руси косъма, останали на темето му — вероятно си спомни за пореден път, че трябва да се подстриже.

Лучо пристигна последен, беше вдигнал качулката, за да предпази плешивината си от нощния хлад. Стори ми се по-изпит и кльощав, не знам дали защото прокарваше повече маршрути за катерене от обикновено, или защото напрежението в службата изпиваше силите му. Новият му пост на заместник-директор на в-к "Ел Диарио Алавес" го държеше в непрекъснат стрес. Лучо бе спечелил повишението си след своя принос в случая с двойното престъпление при долмена, но оттогава приятелят ми бе научил какво означава да си в ръководството на вестник и ние рядко виждахме малкото косми, останали на брадичката му.

— Какво има, Кракен? Каква е тази тайнственост? — откри огъня Лучо, след като всмукна за последно от цигарата си.

Потупах с ръка пейката, подканяйки го да седне, разговорът нямаше да е лесен и не бях наясно откъде да започна.

— Слушаме те, Унай — каза Хота, като също седна до мен.

Направих знак на Асиер да се приближи, за да вижда това, което пиша на мобилния.

Новият начин на общуване, който бях принуден да възприема, след като бях прострелян от Нанчо, ме принуждаваше да бъда кратък и ясен. Хората нямаха търпение да четат дълги текстове, а и аз нямах търпение да ги пиша, така че минах направо на въпроса.

"Някой от вас да е виждал напоследък Ана Белен Лианьо?" — написах.

Всички прочетоха и всеки от тях се смръщи, сякаш бе изял нещо горчиво.

— По дяволите, Кракен! — избухна Лучо. — Още ли предъвкваш тази тема? Трябва да я превъзмогнеш най-после, не мислиш ли?

"Не е каквото мислиш — написах. — Повтарям, някой свързал ли се е с Анабел Ли в последно време? Знаете ли нещо за нея?

— Ами! — каза Хота, почесвайки тридневната си брада. — От мен се отърва бързо и в началото едва ме поздравяваше във Витория, след… След онова. Отдавна ѝ изгубих следите. Какво е направила този път?

Разочарован, отминах без внимание въпроса му.

"Асиер? — написах. — Нещо да кажеш по въпроса?"

— Знаеш, че не бяхме в нейния кръг, Унай. За мен тази жена е мъртва отдавна. И този разговор ми е безинтересен — отвърна той студено, но Асиер винаги беше студен и прагматичен.

Беше трудно да изтръгнеш съпричастен жест от този ъгловат и суров човек. Клюнестият му нос, тънката му кестенява коса и начинът му на обличане — винаги с униформения син костюм с вратовръзка — му придаваха още по-безчувствен вид.

Любопитното е, че бе избрал да продава лекарства, за да облекчи страданието на хората, защото човек добиваше впечатление, че чуждото страдание не влиза в емоционалния радар ни приятеля ми Асиер.

"Лучо, не отговори на въпроса ми" — отбелязах аз.

— Да, видях я преди два дни. В началото на седмицата. Какво става, Кракен? — попита той, като повиши доста глас.

"Каза ли ти нещо ново? Дали си има гадже? Нещо, което да ти е направило впечатление?"

— Каза, че ще предава последния си комикс. Беше доволна, което за нея е доста странно… — той се прокашля. — Искам да кажа, че доколкото си я спомням, винаги е била необщителна и неразговорлива.

"Не ти ли каза или не забеляза ли, че е бременна?" — написах.

— Не — сви той рамене. — Носеше пухено яке, не забелязах тази подробност.

— По дяволите, целият този шум за това ли е? — отсече Асиер раздразнено. — Съгласен съм с Лучо. Унай, трябва да загърбиш миналото, човече, отдавна вече си…

"Следствена тайна е — прекъснах го аз, — така че всичко, което сега ще ви кажа, си остава между нас. Лучо, това, което пиша, е пред свидетели и ще остане в мобилния ми телефон, нали разбираш, че не може да изтече информация във вестника ти?"

— По дяволите, Унай, плашиш ме. Какво се е случило? — попита нервно Хота.

"Намерили са Анабел Ли убита, била е бременна. Не мога да ви дам повече сведения. Знам, че за всички нас беше първият ни път и ако искате да отидете на погребението, ще бъде в неделя. Реших, че имате право да знаете, нямаше да се чувствам добре, ако го бях скрил от вас. Не съм се върнал официално на работа, но ще бъда експерт в разследването. Не казвайте нищо на останалите от компанията" — написах на един дъх и изчаках търпеливо да го прочетат до края.

Приятелите ми се вкамениха.

Успях обаче да видя нещо и се кълна, че не исках да го видя — изражението на всеки един от тях се бе променило и тримата се опитваха да го прикрият както могат.

И бях свидетел, макар да ме заболя колкото тях, че в очите им има много повече мъка, отколкото четиримата си позволихме да покажем.

11

Гробище "Санта Исабел"

20 ноември 2016 г., неделя

Неделният ден се очертаваше гаден още от сутринта. Въздухът беше застинал, сякаш сдържаше дъха си. Температурата се бе понижила с почти петнайсет градуса през нощта и сутрешният хлад ме изненада в леглото ми във Виляверде с едно одеяло по-малко.

Облякох костюма за погребения, който винаги пазех във Виляверде най-вече от практични съображения — моите мъртъвци винаги бяха погребвани в малкото гробище на едва двеста метра от мястото, където спях. Животът в малко селище си имаше своите предимства — членовете на семейство Лопес де Аяла оставахме близо един до друг дори след посещението на онази с косата.

Не събудих дядо, който в този час още спеше, и се качих на тавана, като се опитвах да стъпвам тихо по скърцащата стълба.

Въздъхнах, когато видях гледката горе. Не бях се връщал след случая с двойното престъпление при долмена и дядо се бе погрижил да махне старите снимки и изрезки от вестници, които бях разстлал върху една разнебитена маса за пинг-понг. Дядо я беше сгънал, докато съм бил в кома, и сега бяха останали само кутиите с етикети, в които пазех остатъците от миналото си.

Приближих се неохотно към ъгъла, където бяха кутиите, като заобикалях лисичите кожи, които дядо бе окачил на черни куки, забити в гредите на тавана. Въздъхнах и потърсих една определена кутия — "Кабесон де ла Сал, Кантабрия, 1992-ра". Когато я отворих, смъртта на Анабел Ли сякаш стана по-реална. Вътре бях събрал спомените от едно лято, което би трябвало да е незабравимо по очевидни причини, но накрая стана такова по съвсем други, по-болезнени и мрачни.

И като говорим за мрак и неговата кралица, под снимките, на които Лучо имаше коса на главата, Хота все още беше трезво богаташко синче, а в маниерите на Асиер вече се забелязваха наченки на сериозност и суровост, намерих един лист, подписан от покойната Анабел Ли. Рисунка на двама влюбени, застанали върху един гроб срещу стръмния скалист бряг на плажа Ла Арния в Кантабрия. Едно нарисувано с туш момиче, което бе тя самата, прегърнато от притежателя на мускулеста ръка, на която бе татуиран кракен[7].

Подари ми рисунката, предварително убедена, че ще си го татуирам. Аз още не бях приел прякора, дразнех се, че Лучо, неговият идеолог, взима на подбив прекомерно дългите ми ръце и използва това точно пред нея. Анабел обаче прие прозвището с въодушевление — всичко, което имаше митични корени, я изтръгваше от обичайното ѝ безразличие към външния свят — и настоя сама да ми татуира гигантския калмар на бицепса.

Отказах.

Това не ѝ се понрави.

— Дядо ще ме убие, ако се върна с татуирана сепия на ръката.

— Още ли слушаш дядо си? — попита със смесица от презрение и недоверчивост, които предпочетох да отмина без внимание.

— Ти също щеше да го слушаш, ако го познаваше — отсякох аз с раздразнение и сложих край на разговора.

Не знам защо запазих рисунката. Беше време да ѝ я върна.

Пристигнах във Витория няколко минути преди единайсет с аутландъра си. Естибалис ме бе уведомила, че ще я погребат в гробище "Санта Исабел". Изненадах се — там погребваха само богаташки семейства, закупили гробници в миналото, и не знаех, че Ана Белен Лианьо принадлежи към такова семейство. Спомних си стихотворението, което тя обожаваше, онова на Едгap Алан По, в което се говореше за благородното потекло на момичето. Може би имаше повече причини, отколкото предполагах, за да се идентифицира с героинята.

Облякох елегантното си палто с качулка, в случай че време? То ни изненада, и заварих новия екип на отдел "Криминални разследвания" на входа на старото гробище. Естибалис, Пеня и Милан, облечени малко по-официално от обикновено, премръзнали от студ като мен и втренчили очи в небето, което предвещаваше първия и преждевременен сняг за годината.

Милан, която очевидно се чувстваше неудобно без дънките си, заговори първа, като извади едно оранжево листче от страничния джоб на огромното си пухено яке.

— Открих в социалните ѝ профили, че е споделила за бременността си преди два месеца с рисунка, предполагам, че е автопортрет. Жена с дълга коса, седнала върху гроб, разположен срещу стръмен скалист бряг, и с издут корем. Получила е много "харесвания" и поздравления от феновете си. Не открих нито един хейтър, на когото това съобщение да не му е харесало — каза тя вместо поздрав, когато се приближих до тях.

Благодарих ѝ с поглед за информацията и написах на Ести:

"Нещо ново?"

Тя отговори лаконично:

— После ще ти кажа.

— През целия уикенд разглеждах рисунките на Анабел Ли. В първите ѝ публикувани комикси има елементи за келти и обесени, но са еднократни щрихи. Не намерих някакъв сюжет, който да има каквато и да е връзка с това, което са ѝ сторили. Също няма бременни, нито ритуали за плодовитост. Издателят ѝ… — каза Пеня, сочейки един пълен, около шейсетгодишен мъж — е много разстроен. Очевидно е бил силно привързан към нея, на пенсионна възраст е, но продължава да работи по призвание. Издателството е малко, казва се "Малатрама", едва ли ще оцелее без основния си източник на приходи. Но ако ме попитате дали трябва да го включим в списъка на заподозрени, отговорът ми е не. Изглежда добър човек и има алиби за четвъртък сутринта. Жена му потвърди версията му и ми показаха самолетните билети. Били са на среща на издатели на комикси в Барселона.

Когато отидох да го разпитам, изглеждаше зашеметен от смъртта на Анабел Ли.

"Благодаря, Пеня. Много полезна информация" — написах и му се усмихнах.

По торбичките под очите и засиления тик на ръката заключих, че е прекарал две безсънни нощи, взирайки се с уморените! Си очи в комиксите на Анабел Ли.

Последвахме на известно разстояние семейното шествие между кипариси и ягодови дървета, но, изглежда, единственият роднина бе жената, която предположих, че е майка ѝ и която беше нейно копие, само че с двайсет години по-възрастна — дълга тъмна коса, прав бретон над очите, черен кожен панталон и кожено яке с емблемата на МК "Драйедс". "Дриадите" — преведох наум. От което заключих, че е президент на женски рокерски клуб.

Беше странно — Анабел твърдеше, че е пълна противоположност на майка си, а това, което виждах, беше неин клонинг. Този начин на самозалъгване беше най-голямата сила на Анабел — не харесваше някоя реалност, изопачаваше я и я изкривяваше, докато повярваше в нея, и я предлагаше на света със зашеметяващата си способност да убеждава.

Направи ми впечатление, че няма други жени на погребението. Видях няколко мъже на моята възраст, които стояха на дискретен втори план. Дали бяха приятели, бивши гаджета?…

Не можех да зная. Разбира се, в медиите не бе изтекла информация за самоличността ѝ, а в социалните мрежи никой не бе дал знак, че знае нещо. След колко време последователите ѝ щяха да усетят отсъствието ѝ?

Аз застанах в още по-дискретен трети план и гледах как земята поглъща ковчега на Анабел Ли пред втренчените погледи на статуите на крилати лъвове.

Тогава се случи своеобразно поетично чудо — заваля сняг и Витория се превърна за пореден път в Белия град.

Много леко, като перушинки, първите снежинки на зимата, която дори не бе започнала, кацнаха върху тъмното дърво на ковчега. Паднаха също върху раменете ми и върху главите на всички присъстващи. Не беше обилен снеговалеж, а просто еднократно климатично явление, което обаче ни потопи в странно душевно състояние, сякаш в последното си пътуване Анабел Ли ни накара да споделим нейния готически начин, по който възприемаше живота и смъртта.

Не бях забелязал, че са ме обградили — Хота отляво, а Лучо отдясно. Хота изглеждаше така, сякаш идваше направо от нощно купонясване. Бе прескочил до дома си, за да се преоблече с официален костюм след тежкия запой, но бе забравил да се изкъпе, защото така вонеше на калимочо[8], че можеше да съживи мъртвец.

Облеклото на Лучо не беше по-различно от това, с което би отишъл в четвъртък на пинчопоте[9] и се запитах дали е дошъл в качеството си на журналист, или на бивше гадже на Анабел.

Стояхме там, и тримата с качулки, пред трупа ѝ.

"В крайна сметка гробът ти не е до бурното море" — напомних ѝ.

Преди двайсет и четири години ѝ бях дал едно обещание; "С теб няма да си проговорим отново, докато сме живи!"

Бях го изпълнил, макар че сега в гърлото ми се надигаше горчилка.

"Давате ли си сметка? — искаше ми се да кажа на приятелите ми. — Никога няма да се върне онази тръпка, която изпитахме, когато бяхме на шестнайсет. Тогава вярвахме, че всяка нова любов, която ще преживеем, ще е също толкова бурна, епична, безсънна, с набъбнала цепка на панталона и изтръпнал език. Не стана така. За никого от нас. Не както беше с нея, когато отне девствеността на четиримата!"

Четвъртият конник от апокалипсиса, Асиер, не се появи.

За моя изненада обаче се появи Алба, както винаги елегантна с дългото си бяло пухено яке, може би купено предвидливо, за да скрива възможно най-дълго бременността ѝ. Естибалис ми прошушна, че е дошла като официален представител, че комисар Медина не искал да присъства на погребението на жертвата, за да не буди подозрения, че се води разследване за смъртта ѝ. Алба поднесе дискретно съболезнованията си на майката на Анабел и се отправи към екипа, за да го поздрави.

Оставих приятелите си и се приближих до нея. Не знаех какво да ѝ кажа, чувствах се нервен и се запитах дали ангелът от гробницата на семейство Унсуета има нещо общо с безпокойството ми.

— Ходил ли си на гроба на Нанчо през тези месеци? — прошепна ми тя.

Отрекох с глава, дори не се бях запитал какво е станало с тялото му. Пропуснах този момент през десетте дни, в които бях в кома, а после не поисках да питам за него.

— Брат му Игнасио дойде да ме види в болницата след смъртта му — въздъхна. — Тасио беше много зле през първите дни, така че брат му се погрижи за всичко. Попита ме дали желая аз да уредя формалностите с погребалното бюро и когато отказах, ми поиска разрешение да го погребе в гробницата на семейството на майка им, Диас де Антоняна. Каза, че ще изнесат тялото на майка им от гробницата на Унсуета и ще го преместят в тази на семейството. Знаем, че е погребан с името Венансио Урбина, но не отидох да го видя. Също не съм се връщала на "Мануел Ирадиер".

Смръщих чело, без да разбирам.

— С мъжа ми живеехме на улица "Мануел Ирадиер", но не събрах сили да мина дори пред входа на жилището. Казах ти, че майка ми дойде от Лагуардия, когато научи за случилото се, и я помолих тя да се заеме с това. Имам нови дрехи, нови книги, апартамент на улица "Прадо", ново… ново бъдеще. Но продължавам да избягвам "Мануел Ирадиер". Нямам представа откъде събрах сили тази сутрин, за да дойда тук. Предполагам, че постът ни вменява някои неприятни задължения.

Щях да отговоря нещо, но Естибалис се приближи бързо като катеричка и застана между двама ни.

— Добро утро, госпожо главен инспектор. Мисля, че тук няма кой знае какво още да научим — прекъсна ни тя. — Малко приятели, всичките мъже. Когато ги заразпитвах, избягаха подплашени като тийнейджъри, хванати в бар… е, разбирате ме. Едва ли искат да бъдат видени тук. Майката не изглежда особено опечалена. Казва, че от десетилетия не поддържали връзка.

— Десетилетия — повтори Алба. — Наистина е била самостоятелна. Нещо ново, Естибалис?

— Тъкмо щях да ви кажа. Отнася се за стар случай, но е толкова сходен, че привлече вниманието ми. И добре че си тук, Унай, защото искам мнението ти. Потърсих подобни жертви, млади жени, бременни, неомъжени… Но също се съсредоточих върху начина на действие на убиеца — жени, провесени с главата надолу, с вързани на гърба ръце, без рани от огнестрелно или хладно оръжие… и чиито тела са се появили на места, които са историческа забележителност.

"И?" — попитах я с поглед.

— Случаят е странен, необичаен и никога не е бил решен. Работено е по него с изключителна дискретност заради пресата, открих го, когато пуснах нашия случай за сравнение в общата база данни. През април 1993 г. е изчезнало четиринайсетгодишно момиче в Кантабрия, бащата твърдял, че избягала от къщи и че имала психични проблеми, всички очаквали да се появи или да бъде намерена скоро. Анонимен подател изпратил тези снимки на местния вестник "Ел Периодико Кантабро", който не ги публикувал и ги предал на полицията. Заключили, че мястото е…

"Фонтибре" — помислих си, когато го разпознах.

Неволно изкряках с остър и писклив глас нещо подобно на "фоитбрре" и направо потънах в земята от срам, когато Алба и Естибалис вдигнаха глава, като ме чуха да говоря.

— Унай, отново говориш! — каза Естибалис с щастливо изражение, сякаш бе спечелила от лотарията.

Алба не каза нищо, но за частица от секундата на лицето ѝ се появи такова облекчение, че я изгледах смаяно. Не знаех, че ще се зарадва толкова.

"Това не е говорене, Ести. Само това мога да правя, но следващата седмица започвам терапията" — написах бързо на мобилния и ѝ го подадох да види.

После се прокашлях нервно и отново посочих снимките, които Ести ни показа на мобилния си — на тях тялото на едно момиче, завързано за краката с въже, висеше от дебелия клон на един ясен.

Горната част на главата беше частично потопена във водата на реката, ръцете му бяха вързани на гърба. Този, който го бе снимал, бе направил това от различни ъгли и на една от снимките се виждаха характерните цветни ленти, които вярващите оставяха на мястото, погрешно смятано за извор на Ебро във Фонтибре[10].

— Да се върнем на темата. Успях да говоря с инспектора, който е водил тогава разследването, Пабло Ланеро.

"Пауланер[11]" — помислих си.

"Познавам го" — написах на мобилния си.

По време на стажуването ми като профайлър в управлението на Сантандер с инспектор Пабло Ланеро се бяхме сприятелили. Пауланер беше не само добродушен и спокоен, но и умен. Закръгленият му корем на пристрастен към бирата монах заблуждаваше мнозина, които го смятаха за палячо, но той понасяше търпеливо и философски прякора и си вършеше работата. Спечели цялото ми уважение, беше на път да се пенсионира и се зарадвах много, че чух отново името му.

— Знам, поздравява те и ми предостави доклада. Полицията отишла във Фонтибре и намерила въжето още завързано за дървото, но не и тялото. Някой го бил вдигнал. Така и не намерили момичето, но има една подробност, която много ме разтревожи, когато видях снимките и която не се споменава в доклада — блузата открива корема ѝ и според мен тя несъмнено е бременна. На малко месеца, но четиринайсетгодишно момиче, слабо като нея, не може да има такъв корем. Какво смятате?

С Алба разбирахме повече от кореми от Естибалис, така че и двамата бяхме единодушни, че трупът, който гледаме, е отново на бременна жена, провесена за краката и с потопена във водата глава. Въпреки разликата във времето — двайсет и три години

— И въпреки че ставаше дума за друга провинция. Беше много специфичен начин на убийство и когато видях трупа на Анабел: първото ми опасение бе, че това не е първото убийство на извършителя.

Не знаех дали е оставил отпечатъци от обувки и гуми, които градушката е изличила. Не знаех дали е имал юридически познания, или е действал небрежно и бихме могли да го заловим след няколко часа, но целият ритуал беше много сложен и доста решителен, за да е първото убийство на този човек.

— Имаш ли друга информация, име на жертвата и на родителите? Може ли да ги посетите, живи ли са? — попита Алба.

— Момичето се казва Ребека Товар Переда, майка ѝ е починала две години преди това, баща ѝ е…

"Саул — казах си, преглъщайки мъчително, — Саул Товар", ръководителят ни в кантабрийското селище Кабесон де ла Сал през лятото на 1992-ра, почти година преди дъщеря му да умре.

12

Остров Ман

2 юли 1992 г., четвъртък

Унай трябваше да признае, че Анабел Ли приема сериозно работата си на художник на комикси. Момичето намери една разнебитена миньорска лампа, която някой стажант по археология бе оставил, и си я присвои.

Всеки ден към шест сутринта Ана Белен Лианьо, повече от всякога Анабел Ли, се излягаше върху спалния си чувал на черепи и започваше да сътворява сюжети и образи в една тетрадка със спирала.

Всеки ден.

Не пропускаше нито един, дори предния ден вечерята и последващият купон да се бяха проточили до късно.

Унай, който беше доста ранобуден и се събуждаше винаги преди зазоряване, наблюдаваше с полузатворени очи как се бори с черните и сиви маркери излегната върху нара си, леко отдалечена от твърдото ядро на компанията от алфа-мъжкари.

— Не разбирам какво прави човек като теб в това кантабрийско селище — прошушна ѝ Унай, след като се измъкна тихо от спалния си чувал и се приближи до нара на Анабел.

— Ловя крокодили.

— Много е рано да схвана метафората, обясни ми я, моля те.

— Метафората не е моя, чух я веднъж от Анхел Сапата, преподавателя ми по творческо писане. Говореше за потребността да включиш крокодили в историите, за да поддържаш будно вниманието на читателите.

— Крокодили?

— Крокодили. Представи си, че рисувам история, в която някой влиза в хотелска стая. Рисувам старателно пердета, шкаф, триметров крокодил, спящ върху леглото, килим, огледало… Какво си мислиш? Какво се питаш в момента?

— Какво, по дяволите, прави един крокодил в леглото на хотелска стая.

— Това е целта — ловя крокодили за комиксите си. Не за пръв път участвам в археологичен проект. Миналото лято бях на раз копки на остров Ман, ходя там всяка година с майка си. Имаха програма за стипендианти от целия свят, островът е малък, но се намира в Ирландско море, принадлежи на Британските острови и на него има келтски и викингски останки. Там си дадох сметка, че в древната история мога да намеря много крокодили за комиксите ми.

— И какво правиш всяка година на остров Ман? — Унай се престори, че чува за пръв път за този остров. Вече си даваше сметка, че Анабел има много по-голям житейски опит от него, макар да беше на неговата възраст.

Тя леко сбърчи челото си и престана да нанася сянка върху очите на ангела, който рисуваше.

— Майка ми ръководи клуб на рокери, мотоклуб.

— Рокери.

— "Харли Дейвидсън", тези бракми говорят ли ти нещо?

— Не знаех, че има жени рокери.

— Има малко жени президенти, но тези, които ги има, са невероятно енергични, като майка ми. Тя непрекъснато пътува. Родена съм във Витория, майка ми има апартамент там, и посещавах детската градина, където беше и ти, но после пътувах из цяла Европа и част от Азия с нея и клуба ѝ. От близо век на остров Ман се провеждат едни от най-опасните състезания в света и всяка година там се събират страхотно много клубове. Практически окупираме остров, широк 22 км и дълъг 52 км, опасността да паднеш по някой стръмен бряг е повече от вероятна. Буквално не се побираме на него — обясни тя невъзмутимо, сякаш разказваше стар изтъркан виц.

— Страхотен живот си водила.

— Мразя го. Писна ми да скитам, искам да се установя във Витория, да не се местя отново. Мразя моторите, бензина, миризмата на кожа втора употреба, бирата…

— Мразиш всичко, което олицетворява майка ти — обобщи Унай, както винаги практичен.

— Така е. Казват, че има два вида взаимоотношения между майки и дъщери. Онези, които си приличат, които са един и същ тип жена — традиционен с традиционен, или бунтарски с бунтарски. И противоположностите — традиционна майка с дъщеря бунтарка или обратното. С майка ми сме като вода и масло.

— А баща ти? — осмели се да попита Унай, без да е много сигурен дали доверието ѝ стига чак дотам.

— Баща ми… не искам да обсъждам баща ми с теб. Достатъчно е да знаеш, че винаги е отсъствал — отсече тя сухо. — Затова се записах в този лагер. Поне плащат. Искам да спестя пари и когато навърша пълнолетие, няма да завися от майка си и ще остана в апартамента във Витория. Искам да се прехранвам от комиксите си, а и не са нужни толкова пари, за да живееш нормално.

На възраст, на която Унай още не беше наясно дали да учи агротехника или лесоинженерство, Анабел вече беше изминала този път и сега искаше да се установи окончателно. Унай се върна в спалния си чувал веднага щом забеляза, че тримата му приятели са престанали да похъркват и заподозря, че всички са надавали ухо и са слушали разговора им.

Анабел отново се съсредоточи невъзмутимо в гранитния ангел на стръмния бряг.

При разпределението на задачите в кантабрийското селище Саул беше възложил на Хота и Анабел да сложат покрив на кръглата колиба от Желязната епоха, така че първите дни прекараха на два метра от земята, покачени много близо един до друг, за да не паднат от тясната стълба. Тя му подаваше сноповете слама, той ги поставяше с мравешко търпение, сякаш бяха рибени люспи.

— Защо утре не донесеш онзи страхотен фотоапарат, който имаш, и не снимаш това, което правим? — предложи Анабел Ли на четвъртия час от първата сутрин.

На Анабел ѝ доскучаваха бързо повтарящите се ръчни дейности. Ако не се налагаше да влага в тях въображение, търпението ѝ се изчерпваше твърде скоро.

— Вече направих снимки на групата, за да ги имам за спомен — оправда се Хота от най-горното стъпало на стълбата, без да разбира много добре.

— Нямам предвид снимки за албум. Тук е пълно с най-различни текстури — слама, старинни материали, дърво, изцапани с кал ръце… Имам предвид художествени снимки.

— Не умея да правя художествени снимки. Не съм творец като теб.

— Всички сме творци, не говори като някой старец. Ще науча да снимаш на ръчен режим, да контролираш обектива и скоростта. Ще отидем някой път в Сантиляна дел Map, там сигурно има магазини за сувенири, където продават филми с различна светлочувствителност и ще купиш няколко едрозърнести ленти в черно-бяло. После ще снимаш отделни кадри, близки обекти, жестове, които ти харесат… Трябва да култивираш погледа си, Хота. Всеки може да го направи.

— Добре, щом ти ще ме научиш… — побърза да се съгласи Хота.

Всичко вървеше много добре. Това с келтското селище, с Анабел Ли. Тя му бе разказала за името си и то му се стори прекрасно.

И така, Хота започна да снима всичко одушевено и неодушевено под внимателния взор на своята менторка. Нито следа от лошо настроение, от депресия, от тревоги.

Небето, което Хота виждаше през онези първи дни, най-после беше яркосиньо, без черните облаци на реалния живот, който неумолимо го очакваше при завръщането му във Витория.

Душевното му състояние беше толкова идилично, че Хота дори забеляза съществуването на Ребека, малката дъщеря на Саул. Случи се така, че първата вечер се оказаха заедно на масата и оттогава свикнаха да сядат близо един до Друг.

Добродушният Хота изпитваше жал към момичето, изолирано и изгубено в този свят на тийнейджъри, който все още не ѝ беше по мярка. Направи го и защото беше дъщеря на Саул, когото започваше да боготвори — симпатичен преподавател, млад и всеотдаен баща, привлекателен мъж, който се преструваше, че не забелязва погледите на Анабел Ли и на студентките по история от Кантабрийския университет, които идваха почти всеки ден в лагера.

— Ребека, утре ще дойдеш ли да помогнеш на мен и Анабел за покрива на колибата, нещо се оплетохме и имаме нужда от експерт като теб? — казваше Хота великодушно и в добро настроение.

Ребека — изненадана, развълнувана, преглъщаше изненадана, докато довършваше последното собао[12] от подноса. Нямаше търпение да дойде неделя, когато баща ѝ им носеше палукос де Кабесон[13] — в тях имаше кокос, който момичето обожаваше.

— Разбира се, че ще ви помогна, направих много покриви миналата година — отвръщаше тя очарована, благодарна. Широко усмихната и с поруменели бузи.

"Може би сгреших, като се доверих на Асиер — помисли си Ребека вечерта, вдигнала ципа на спалния чувал до горе, една напълно излишна мярка. — Може би трябва да го разкажа на Хота и той ще ми помогне. Сигурно семейството му има връзки и могат да ми помогнат!"

А Хота си казваше с умиление: "Колко е сладка дъщерята на Саул. Какъв страхотен тип, де да ми беше баща, а тя моя сестра!"

Дойде краят на седмицата и Саул Товар предвидливо ги откъсна от кирпича и покривите. Натовари ги в микробуса и в събота ги заведе в Оняти в Гипускоа, близо до границата с Алава. Всички бяха благодарни за екскурзията и за почивката, която това означаваше за ръцете им, на които вече започнаха да се появяват мазоли. Качиха се в колата изпълнени с нетърпение, без да задават много въпроси.

Още не бе казал на Ребека, че ще посетят пещерата Сандайли, за да не би да откаже и да устрои неприятна сцена. Саул не понасяше пукнатини в публичния си образ. Толкова усилия му бе коствало да го изгради…

Затова я сложи да седне на мястото на пътника с добре закопчан колан и разговаря с нея, за да я разсее, през двата часа, които продължи пътуването.

Пейзажът не се промени особено — зеленото бе заменено от зелено, евкалиптите и боровете — от дъбове и букове, дърветата докосваха стъклата на прозорците, когато пътят се стесни, великолепен летен ден, който обещаваше да се превърне в незабравим спомен.

— Радвам се, че те взех със себе си — призна ѝ Саул, като почеса брадата си, която си пускаше всяка година по време на ваканцията.

Така си отпочиваше от толкова бръснене, беше толкова гъста и буйна, че скриваше чертите му. Той вдигна ръката си от скоростния лост и я протегна към нея.

Дъщеря му погледна ръката му, познаваше я до болка. Гледаше я втренчено — беше жилеста и дълга, на изтънчен великан. От известно време ръцете се бяха превърнали в нейна фикс идея. Вътрешно се срамуваше, че определя хората според ръцете им.

Ако приличат, този човек не ми харесва.

Ако са различни, ще му дам шанс.

През тези дни обаче баща ѝ беше толкова чаровен, толкова общителен, винаги грижлив и внимателен, а тя, единствено дете, понякога капризна в желанията си — купи ми тази книга, купи ми и другата, заведи ме там и там. И той с готовност угаждаше във всичко на своята принцеса.

— Благодаря за тези дни, татко — и тя хвана ръката му и топло я стисна. — Наистина. Благодаря, че ме доведе тук и ми позволи да съм щастлива, а това ме прави още по-щастлива.

— Скъпа, не можех да постъпя другояче. Сега сме само двамата. И леля ти. Не го прави отново, не ме предавай отново. Имам само теб и леля ти — повтори. — Не ме оставяйте сам. Обичам те, обичам те много, детето ми.

"Не съм дете" — за малко да каже. Но инстинктивно замълча и отдръпна ръката си.

Измина известно време, през което и двамата мълчаха. Познатите завои на пътя вдъхваха безпокойство у Ребека.

— Къде отиваме, татко?

— В пещерата Сандайли.

Ребека преглътна и се изчерви до ушите.

"Не в пещерата Сандайли, Синя брада" — помисли си тя, обзета от паника.

Не в Сандайли, в онзи кладенец под плачещите сталактити, където започна всичко.

13

Чагоричу

20 ноември 2016 г., неделя

Две жени — червенокоса и кестенява, излязоха с престорено спокойствие от боядисаната в синьо стая, където един превърнат в развалина мъж, една обезформена сянка на някогашния як баща крещеше: "Кракен, Кракен, Кракен!..", "Идеята беше адски глупава" — мислеше Естибалис, вървейки по коридора на старческия дом в Чагоричу.

Дръпна за ръката Алба, която бе запазила хладнокръвие пред болния от Алцхаймер, и двете приятелки влязоха в асансьора, сякаш напускаха ада, за да вдишат малко въздух.

Алба бе предложила да придружи Естибалис при седмичното ѝ посещение на баща ѝ в старческия дом в Чагоричу. Не че я беше страх, но баща ѝ не беше толкова избухлив пред непознати и тя си спестяваше обичайното повикване на дежурния болногледач, за да му инжектира успокоително.

Точно когато слизаха по стълбите на входа, една около шейсетгодишна жена с огромен шал на ярки шарки се спря, загледа се в тях и започна да ги ругае с енергични жестове:

— Не мога да повярвам как ни излъга всичките! — извика и насочи заплашително пръст право към Алба.

— Моля? На мен ли говорите? — попита тя учудено.

— Да, на теб говоря. Нали ти си комисарката Салватиера?

— Главен инспектор — поясни тя.

— Ти дойде на погребението на сина ми Матео Руис де Суасо, ти ме утеши.

Алба и Естибалис едновременно си спомниха трийсетгодишната жертва, която се появи под нишата на Бялата дева в разгара на празненствата.

— Ти ми обеща, че ще заловите виновника… а си спяла всяка нощ с него — продължи жената разгневено. — Защо не си в затвора?

— Защото не съм виновна за нищо, госпожо — отвърна Алба бавно. Трябваше да запази на всяка цена спокойствие.

— И съдията ти повярва?

— Не съм била заподозряна, нито обвинена в каквото и да е. Не знаех за престъпната дейност на мъжа, който ми беше съпруг. Разбирам болката ви, но…

— Това го разправяй на друг! Докато не изгубиш дете, не можеш да разбереш нищо.

Алба се опита да брои до десет и мислено се пренесе в къщата в Лагуардия, където се скриваше от света, съзерцавайки планината на Унай. Несъзнателно постави ръка на корема си.

— Съжалявам, че мислите така, но изпълних обещанието, което ви дадох, разкрихме самоличността на убиеца на сина ви, при това на една твърде висока лична цена.

— Глупости, все нещо трябва да си знаела! Жените на убийците винаги се правите на ни чули, ни видели. Никой не убива двайсет души ей така, все някой си е затварял очите.

"Няма да я убедя — каза си Алба. — Това не е лично. Просто съм човекът, който е бил най-близо до убиеца на сина ѝ. Не е лично."

— Съжалявам, че мислите така. Желая ви приятен ден, госпожо — сбогува се тя с любезен, но твърд тон. И с това сложи край на разговора.

Отминаха жената с огромния шал и излязоха в градината с борове, по чиито клони се бяха задържали малки купчинки сняг от сутринта. Без да разменят и дума, двете се приближиха до една поолющена зелена пейка, която беше скрита от погледите на възрастните обитатели на дома.

— За пръв път ли ти се случва? — попита я Естибалис.

— Не се тревожи сега за това, нека седнем на пейката. Имам нужда да си почина от толкова напрежение. Този месец се оказа по-уморителен, отколкото очаквах.

Естибалис се съгласи и седна до нея. Помълчаха известно време, после Алба реши да се възползва от ситуацията и откри огъня.

Работата ѝ я принуждаваше да бъде директна и да подхваща деликатни теми ежедневно. Знаеше, че Естибалис ще понесе разпита.

— Ести, баща ти те е биел, нали?

Естибалис се размърда на пейката, протегна ръка и откъсна малка шишарка от близкия бор. Започна да си играе с нея. Оттам, изпускаше нервите си. От върховете на пръстите си. Винаги ѝ се случваше — някоя химикалка, ластика за коса… проклети издайници.

— Толкова ли ми личи? — призна най-сетне.

— Не го докосна, беше скована, още те е страх от него. Видяла съм го у много жертви.

— Не съм жертва — отвърна. Колко пъти бе повтаряла това пред огледалото? — Баща ми е болен от Алцхаймер, мога да ги надвия за три секунди. Не ме е страх от него.

Алба не се впечатли от перченето на приятелката си.

— Затова ли специализира виктимология?

Естибалис най-после се предаде, свали гарда, открехна вратичката, която водеше към подземията на нейната крепост.

— Исках да разбера какво ме превърна в жертва, за да не допусна никога повече някой мъж да се отнася така с мен.

Алба само постави ръка върху бедрото ѝ, за да ѝ вдъхне мъничко смелост, мъничко топлина, за да ѝ каже "тук съм и можеш да разчиташ на мен". Спокоен и топъл допир, който имаше целителна сила.

— Виж — продължи Естибалис, след като помисли малко, — колкото и силна и издръжлива личност да си се родил, колкото и да се противопоставяш на боя, малтретирането, тормоза… в детството реалността те притиска и ако си момче или момиче с двайсеткилограмово тяло, не можеш да попречиш на някой възрастен да те превърне в жертва на силата си. И мисля, че това се случва ежедневно. Имам предвид насилието в семейството, неразкритите, неразобличените издевателства, които майките понякога се правят, че не виждат. Как тези по-слаби физически момчета и момичета могат да се противопоставят, за да не ги превърнат в жертви? Невъзможно е, не могат. Това оставя следи в характера им който при други обстоятелства не би имал патологични черти.

Алба кимна с разбиране. Знаеше предостатъчно за психопатични черти.

— Бившето ти гадже, Икер… беше добър човек, нали?

— Неспособен да убие и муха.

— Затова си го избрала, чувствала си се в безопасност, защото си знаела, че никога няма да ти посегне. Търсела си закрилник.

— Да не си психолог?

— В нашата работа всички сме такива в известна степен.

— Тогава сама си си дала отговор — заяви Ести.

— Но си скъсала с него преди няколко месеца. Вече се чувстваш силна.

Естибалис кимна утвърдително и докосна с ръка сребърната верижка с егускилорето.

— Случи се след смъртта на Енеко, по-големия ми брат. Той ме защити от баща ми, макар че ме въведе в свят на вещества, които ми вредяха и ме направиха зависима. Но в действителност се бях вкопчила в него, в закрилата на брат ми, а не в наркотиците, които ми даваше. Затова повече не ги докоснах след смъртта му и съм сигурна, че няма отново да го направя, въпреки че Унай продължава да се съмнява. Още не е разбрал, че се дрогирах заради Енеко и че без Енеко няма наркотици. Чиста съм, чиста съм от Енеко. Смъртта му ме откопчи от него, както и от потребността ми от закрила, затова скъсах с Икер няколко седмици след това. Осъзнах, че вече съм пораснала, че работата ми и случилото се неусетно са ме превърнали в зряла личност. Погледни ме, висока съм едва един и шейсет, никога няма да съм силна като един мъж и всеки арестуван може да ме повали, но вече не живея в свят, в който някой, който тежи с петдесет килограма повече от мен, ме рита всяка сутрин, ако не изям скапаните бисквити.

— Но продължаваш да избираш добри мъже като Унай, от него не си се откопчила, нали? Още го обичаш.

Шишарката се изплъзна от ръцете на Естибалис, какъв смисъл имаше да лъже Алба.

— Как си го разбрала? — прошепна.

— Когато баща ти те е биел… ти си викала Кракен, викала си го, за да те спаси, затова баща ти помни прякора му. Всъщност това, което той помни, е, че викаш името му.

— Вярно е. Това беше своеобразен отдушник и начин всичко да стане по-бързо. Никога не съм очаквала да дойде. Отношенията ни с него никога не са били в тази насока.

В държането ѝ нямаше нито следа от озлобление, от враждебност или съперничество, в Алба тя виждаше единствено приятелка, на която да разкаже.

Какво да разкаже? Всъщност всичко — най-после щеше да изрече истината пред човек, който не я съдеше.

— Унай е любовта ми, единствената ми любов, единствения мъж, когото истински съм обичала и в когото винаги съм била влюбена още от тринайсетгодишна, когато Енеко и Лучо започнаха да ходят заедно в планината и понякога срещахме Унай, Беше по времето на двойното убийство при долмена.

"Когато твоят мъж започна да убива деца" — премълча Естибалис, защото смяташе Алба за най-голямата жертва на Нанчо.

— Унай беше двайсетгодишен — продължи с нова шишарка между пръстите си. — Много пъти се опитах да престана да ги обичам, особено когато започна да излиза с Паула, една от най-добрите ми приятелки. Чувствах се неудобно с тях, исках да се отдръпна. Когато тя умря, искаше ми се и аз да умра. Виждаз мъката на Унай, бях свидетел как онази ужасна злополука го съкруши, как прие факта, че децата, която тя носеше в утробата си няма да живеят… Идеше ми да умра, когато го видях да страда така. Исках единствено да престане да страда повече. Спасихме го всички заедно — дядо му, Херман, приятелите, спокойният живот във Виляверде… Опря се на нас и позволи да му помогнем. Затова знам, че афазията на Брока няма да го победи. Вече е претърпял доста удари, станал е по-силен, добил е закалка, като дядо си. Унай ще бъде столетник, който ще се оттегли в селото си, когато се пенсионира, без никой да е могъл да го прекърши.

Алба се усмихна, прегърна Ести през рамото и я привлече към себе си. Ести опря глава на рамото на приятелката си.

— Винаги съм знаела това — каза Алба. — А Унай знае ли го?

— Той е мъж, дори не му минава през ума — усмихна се Естибалис, свивайки рамене.

— Вярно е, толкова е… добродушен. И затова си е спечелил това място в живота и на двете, нали? Защото никога няма да ни нарани нарочно — каза Алба.

— Да, мисля, че е заради това. Но това няма да сложи край на приятелството ни. Обещай ми. Не понасям клишето за женското съперничество.

— Нито пък аз. Ти се грижиш за него, той се грижи за теб. Ти си най-добрата приятелка, за която може да мечтае. Искам да си в живота му, искам да продължиш да го обичаш. И аз нямам какво да кажа, той те е избрал, мисля, че за него си член на семейството, сестра, много повече от приятелка.

— Да, отдавна съм приела ролята си на мълчалива обожателка — Естибалис въздъхна, когато чу звънкия смях на Алба. — Не се шегувам. Когато се запозна с Паула, мен дори не ме забеляза, бях невидима на радара му. Споделяше с мен за развитието на връзката им, Паула правеше същото. Бяха луди един за друг, а аз бях помежду им, душеприказчица и на двамата, шаферка с лилава рокля, да, лилава, на сватбата им. Но знаеш ли, постъпих в полицейската академия заради него, за да бъда до него всеки ден от живота си, докато се пенсионирам. Всеки божи ден. Виждах го по-често от Паула, доверяваше ми тайни, които не можеше да сподели с нея. Това беше моят избор, толкова го обичам, че дори не искам да спя с него и така да рискувам да го загубя. Толкова го обичам, че искам всичко от него и всичко имам от него — виждам го всеки ден, мога да му се обадя по всяко време, мога да седна на леглото му в болницата, мога да обядвам всеки ден с него, мога да закусвам с него. Човекът, когото обичам, е до мен и така ще бъде през целия ни живот. Повярвай ми, това не е утешителна награда.

— Заслужила си всичко, което имаш. Вие сте двама добри хора, които се грижат един за друг. Ако някой ден мен ме няма, знам, че ще бъдеш до него, ще се грижиш за него.

— Какво искаш да кажеш с това, че някой ден няма да те има… Какво става, Алба? — Естибалис се отдръпна от нея разтревожена.

— Нищо не става, просто изрекох едно желание на глас — успокои я тя, трябваше да го направи. — И стига сме говорили за мъже, казахме, че няма да говорим за тях. Хайде да сменим темата.

— Като сме започнали да се изповядваме, нека те попитам нещо… като моя шефка. И няма да се сърдиш, нали?

— Кажи, Естибалис. Какво те гризе?

— Никога не ме попита за зависимостите ми, някои фигурират в досието ми.

— Наблюдавам те. Ако забележа, че не идваш на работа в добро състояние, ще си поговорим и ще бъда безпощадна, но тъй като знам за зависимостите ти, предпочитам да те затрупам с работа и да ти възлагам задачи, така че да нямаш време да мислиш за други неща.

— Затова ли ми възложи случая?

— Случаят ще бъде сложен, затова ти го възложих. Имаш и подкрепление, използвай го. Не поемай всичко сама като Унай, разпределяй задачите.

— Слушай — отвърна Естибалис.

Всеки съвет беше добре дошъл, ролята на инспектор, поел сам битката, ѝ идваше в повече.

— Смятам обаче, че ти липсва цел, към която да насочиш цялата тази енергия, която ти е в излишък. Мисля си за виктимологията. За проект, който е насочен към предотвратяване на случаи с момичета, станали жертва на насилие. От известно време обмислям една идея, която двете с теб бихме могли да осъществим.

— За какво се отнася?

— За създаването на екип за превенция, който да обикаля училищата. Ще започнем от Алава, вече разполагам с подходящия пост и контакти. Целта е да се предотврати малтретирането на деца в домовете им или по време на извънучилищните дейности. Учителите трябва да осъзнаят колко е важно да наблюдават децата и да са в състояние да откриват признаци за насилие или сигнали за тревога. Да възпитават момчетата така, че да не се превръщат в ревниви, властни и мачисти, да възпитават момичетата на самоуважение, така че да не допускат никакво насилие над тях. Да се изнасят беседи, курсове за самозащита в гимназиите… Какво ще кажеш?

Естибалис се усмихна — беше далече оттам. Бе се пренесла в къщата им в полите на Горбея. Момичето, което бе някога, също ѝ се усмихна, сгушено на кълбо. Може би никога повече нямаше да изпитва нужда да вика с пълно гърло Кракен.

14

Плажът Портио

21 ноември 2016 г., понеделник

С Естибалис бяхме тръгнали за Кантабрия рано сутринта. Трябваше да направим две посещения в същия ден.

Ести беше на волана, въпреки че аз вече се чувствах доста уверен в шофирането, бях започнал да карам още от първата седмица, когато отидох да се възстановявам във Виляверде — не можех да общувам словесно, но не желаех да съм бреме за дядо ми и за брат ми Херман, така че се упражнявах дни наред по полските пътища между Виляверде и Виляфрия, вдигайки прахоляк с аутландъра, макар че ми беше сложно да сменям скоростите заради слабостта, която чувствах в лявата си страна. Но като всички автоматизирани процеси, и този се подобри с практиката му.

Въпреки това не се бях осмелил да предприема пътуване извън Алава и предпочетох Ести да кара служебната кола.

Въведох в джипиеса данните на КАМ, Кантабрийския археологически музей, чиито собственици познавах. Исках да говоря с Ектор дел Кастильо, историка, който ръководеше този частен музей.

Тасио не бе практикувал професията си твърде дълго време, така че не можеше да ми предостави информацията, която ми беше нужна. Знаех, че Ектор ще ми помогне.

Винаги го бе правил.

Имах му доверие.

Имахме среща и с инспектор Пабло Ланеро, с прякор Пауланер. Трябваше да обменим информация и да уточним по какъв начин ще си сътрудничим в разследването.

Поехме към Билбао, после отминахме Кастро Урдиалес и Ларедо, заобиколихме залива на Сантандер през Ел Астилеро и когато стигнахме до Санта Крус де Бесана, се отклонихме към Лиенкрес.

Оттам се насочихме към плажа Портио на Коста Кебрада — място, което познавах твърде добре. Почти на ръба на стръмния бряг се издигаше внушителната червена сграда, която принадлежала на забогатял в Америка испанец през XIX в., маркиз Де Моуро. Инициалите му бяха устояли на времето и бяха гравирани на входната дървена врата.

Естибалис се прехласна веднага щом паркира колата зад обширната морава на музея, и бързо изскочи навън. Там винаги беше много ветровито, но страховитият вид на изсечените като с брадва стръмни брегове и гледката на скалите, които изникваха от морето на няколко метра от сушата, бяха толкова внушителни, че човек не можеше ги отмине с безразличие.

— Еха… — каза партньорката ми, застанала на края на стръмния бряг.

— Да — съгласих се с нея. "Да" се произнасяше лесно. Една съгласна и една гласна, които не звучаха кресливо като кукуригането на див петел.

Ести ме погледна съучастнически, щастлива, че е станала пряк свидетел на словесните ми опити.

С наслада вдишвах соления въздух въпреки неприятния, твърде топъл за ноември вятър и усещането, че всеки момент ще завали.

Почувствах се леко потиснат от спомените, които ме връхлетяха при завръщането ми на този бряг, който се бе оказал толкова важен за мен преди години. Имах неуредени сметки с бога на това море, от две десетилетия избягвах да влизам в тези води, Кантабрийското море за мен беше заплашително и коварно. Опитах се да скрия от Естибалис състоянието ри.

Тя не знаеше.

Нищо.

Никога не ѝ казах.

И се ядосах, ядосах се много при мисълта, че Лучо е споделил онези подробности с Енеко, Ел Егускилоре.

В този момент една кола паркира до нашата и Пауланер слезе от нея — не без известно затруднение. Беше се закръглил още повече от последния път и ми се стори по-тромав. Бе си пуснал една от онези странни бради без мустаци, които обграждат цялата челюст, и приликата му с монаха от бирата се бе засилила.

— Скъпи ми Унай — поздрави ме той сърдечно и ме прегърна. — Колко се радвам да те видя отново!

Аз направих жест, за да отвърна: "Аз също" и старият инспектор ме погледна учудено.

— А, да… не можеше да говориш. Казаха ми. Наистина съжалявам, момче. Съжалявам много.

Свих рамене и му се усмихнах, прикривайки неудобството си. Не ми беше приятно да виждам как травмата ми притеснява хората, които ме обичаха. Укорих се, че съм страхливец, защото не бях направил никакви усилия в продължение на месеци, за да си възвърна говора.

— Аз съм инспектор Гауна — приближи се Естибалис и протегна ръка.

— Приятно ми е, инспекторе. Грижете се добре за колегата си, защото по тези места го ценим много — каза ѝ той и я потупа по гърба, като за малко да я събори на земята.

— Това правим, инспекторе. Това правим — отвърна тя усмихната.

— Тогава да отидем да поговорим с Ектор дел Кастильо. Благодаря ви много, че сте решили случая с кражбата на котела от Кабарсено. Пресата писа доста дискретно за него, но ако този толкова ценен предмет не се бе появил, шефовете скоро щяха да ни хвърлят на кучетата.

— Всъщност би ни се искало да го бяхме намерили при други обстоятелства — отбеляза Естибалис. — Ще видим къде ще ни отведе всичко това. А, и благодарете на колегата си, който ни даде доклада за момичето от Фонтибре.

— Това ни е работата — отвърна той, почесвайки брадата си с блажена усмивка. — Спомена ми за някакъв отдавнашен случай, но по онова време не съм работил по него.

— Все пак да видим дали Ектор дел Кастильо може да ни помогне с нещо — каза Естибалис.

Прекосихме прага на реставрираната сграда и се качихме на четвъртия етаж, където беше кабинетът на Ектор. Бях му изпратил имейл предния ден, още щом с Естибалис решихме, че се налага да отидем в Кантабрия, и Ектор ми отговори мигновено.

Заварихме го да стои с гръб към вратата, съзерцавайки великолепната гледка, разкриваща се през прозореца на кабинета му. Погледна ме с любезно и сърдечно изражение и се приближи към нас.

Ектор беше с няколко години по-възрастен от мен, а неизменният му директорски костюм му придаваше още по-голяма сериозност. Беше среден на ръст, имаше светла коса и светлокафяви очи, четвъртита челюст и спокойни жестове. Винаги обмисляше отговорите си и внушаваше чувството, че нищо не може да го смути. Беше изключителен експерт по археологически въпроси ѝ исках да споделя с него съмненията си след онова, което бях видял при тунела "Сан Адриан".

— Инспектор Ланеро… — поздрави той Пауланер с усмивка, — инспектор Аяла, толкова се радвам да ви видя отново! Добре дошли отново в нашия край, да не би да ви е домъчняло за нас?

Стиснахме си ръцете сърдечно и аз кимнах с глава.

В началото не забеляза афазията ми, но колежката ми се притече на помощ, преди ситуацията да стане неудобна.

— Аз съм инспектор Естибалис Руис де Гауна, може да ме наричате инспектор Гауна. Водя разследване, в което се натъкнахме на предмет, откраднат от този музей, котела от Кабарсено. Инспектор Аяла сега е един от експертите ни, тъй като се възстановява от афазията, причинена от мозъчна травма от предишен случай. Затова не може да разговаря с вас.

— Можеш да ми говориш на ти, не съм толкова стар — отвърна спокойно и ни покани да седнем на столовете около огромната маса от орехово дърво в кабинета си, докато той се настани в едно кожено кресло. — В течение съм за състоянието на инспектор Аяла, въпреки че не повдигнах тази тема, когато вчера той се свърза с мен. През последните месеци бе невъзможно човек да се откъсне от медийния шум около престъпленията, извършени във Витория. Е, инспектор Аяла, как ви е най-удобно да общуваме?

"Пиша на мобилния си телефон, показвам ти го и ти ми отговаряш" — написах бързо и Ектор се усмихна.

— С патерици — прошепна, — както искаш, инспекторе. Така да бъде.

— В петък управлението се свърза с теб и с директора на Музея по праистория, за да ви уведоми, че откраднатият експонат е намерен. Отделът по криминалистика и нашето звено за защита на историческото наследство се координират със специалистите, за да върнат котела и той да бъде реставриран веднага щом управлението във Витория получи всички данни, необходими за текущото разследване — започна Пауланер.

— Правилно — потвърди Ектор.

— Инспектор Ланеро ни предостави доклада с твоите показания и тези на служителите, затова няма да се спираме на тях — продължи Естибалис. — Доколкото знам, предметът е бил изложен във витрина в рамките на временна изложба, посветена на келтиберийската култура в кантабрийския корниз. В залата, в която е била изложбата, няма охранителни камери. В записите от камерите на входа на сградата не е забелязано нищо необичайно извън посетителите и служителите. Взети са също дактилоскопски следи от рамките на прозорците, през които крадецът или крадците са могли да излязат, но не са намерени никакви съвпадения с нарушители, които имат досиета със сходни престъпления.

— Така е. Този музей е дело на семейството ми и се финансира от наследството, оставено от покойния ми брат Хайро дел Кастильо, който приживе беше известен меценат. Но не разполагаме с икономическите възможности, които имат други обществени музеи, поради което охраната се свежда до тези камери на входа и до пазачите, които дежурят денем. Нямаме персонал за през нощта, никога досега не сме имали нужда. Кражбата на този експонат беше неприятен инцидент, защото освен сантименталната привързаност, която изпитвам към него като всеки кантабрийски историк, той ни бе предоставен временно от Музея по праистория, което ни постави в много неудобно положение. Не можете да си представите облекчението, коте изпитах, когато научих, че сте го намерили, въпреки че щом двама инспектори от отдел "Криминални разследвания" са дошли от Витория, очевидно обстоятелствата, при които се е появил, са тревожни. Предполагам, че искате да говорите с мен по този въпрос.

Кимнах утвърдително — нищо не се изплъзваше от вниманието на Ектор. Имаше доста всеобхватен поглед върху събитията.

— Това, за което ще разговаряме тук, е поверително, информацията, която ще обсъдим и споделим, е следствена тайна — намеси се Естибалис.

— Напълно го разбирам, може да разчитате на дискретността ми. За какво са използвали котела? — попита той със сериозен вид и въздъхна, сякаш можеше да предвиди отговора. — Ритуали на водата?

— Моля? — попита неразбиращо Естибалис.

— Попитах дали котелът е бил използван в някой ритуал, в който има и вода.

"Не знаем дали е било ритуал, но до котела намерихме тяло" — написах и му го показах.

— Провесено за краката, може би от клон на дърво?

— Да, може би. Може би — намеси се Естибалис, смаяна като мен.

Пауланер се размърда неспокойно на стола си.

Ектор ни погледна загрижено и стана от креслото. Затърси между дебелите томове по история, наредени на рафтовете, и постави пред нас един атлас по археология, разтворен на страница, където имаше цветна снимка на котел, подобен на този от Кабарсено, но с повече украшения.

— Това е котелът от Гундеструп, намерен през 1891 г. в Дания. Вгледайте се добре в този релеф, гравиран в среброто — това е бог Таранис, богът отец, който потопява воин в котела.

С Естибалис видяхме внушителна фигура, държаща един мъж за краката и готвеща се да потопи главата му в съда.

Ектор прелисти страницата и ни показа друг подобен съд, също с изображение на фигура, която държеше два котела.

— Ако искате по-близък до нас пример, това е Диадемата от Монес, намерена в Астуриас през XIX в., тя също е от келтската култура, в случая от кастрокултурата в североизточната част на полуострова от III до I в пр. Хр. Били са ритуали за измолване на благоразположението на боговете, свързани с плодовитостта. Водата като символ на спермата, която зачева живота.

— Има ли нещо общо с култа към богини майки?

— Трите богини майки? Разбира се, този култ е бил широко разпространен из целия ареал с келтско влияние, както и тук, в кантабрийския корниз. Римляните го приели и култът е продължил да съществува под формата на жертвоприношения.

— Има ли някакво значение фактът, че този ритуал е бил проведен при тунела "Сан Адриан"?

Ектор се замисли за момент.

— Първоначалният параклис, не сегашният, е бил издигнат в чест на Светата Троица и баските го нарекли Сандрати или Сантатрия, после преминало в Сант Адрия заради транскрипцията на един писар от онова време и накрая — в Сан Адриан. Триадата… както и трите богини майки, да, има смисъл. Изборът на мястото е удачен. Отново е налице тройният елемент, това е константа в келтската култура. Освен това в началото на Алава има една праисторическа могила, наречена Хълма на бесилото, където бесели разбойниците, които вилнеели по тези планини, затова нарекли мястото Границата на злосторниците. От друга страна, винаги се е говорело, че в тунела има водни проходи, които водят до други култови места, в Сегама, където наистина са намерени олтари, посветени на богините майки.

— Да — осмелих се да изрека на глас. Не знам защо, но пред Ектор не ме беше толкова срам, колкото пред останалото човечество. — "Знаехме тази информация" — побързах да напиша, след като установих, че бях произнесъл едно твърде пискливо "да".

Ектор се престори, че не забелязва говорните ми затруднения.

— Какво мислиш за Фонтибре? — попита Естибалис. — Смяташ ли, че е подходящо място за подобен ритуал?

— Фонтибре, Фонтес Иберис, фалшивият извор на Ебро, както го е нарекъл Плиний Стари? Пак вода, пак нимфи, пак келтски богини… Култът към тези води е оцелял до наши дни. В този случай преклонението пред Дева Мария го поддържа жив с цветните ленти, които вярващите завързват при извора на реката. Не се различава много от древните ритуали. Келтите също завързвали цветни ленти на свещените дървета около олтара.

Аз обаче не можех да избия от главата си споменаването на "ритуалите за измолване на благоразположението на боговете".

"Ектор — написах, — има информация, която не знаеш. Двете жени — при тунела "Сан Адриан" и във Фонтибре — са били бременни. Не пасва на ритуал за плодовитост."

Лицето му се промени, в лешниковите му очи се появи страх.

— Бременни? За Бога… тогава същността на ритуала е друга. Казахте, че са били провесени и заключавам, въпреки усилията ви да спестите данни от разследването, че главата им е била в котела с вода, или, в случая във Фонтибре, потопена в реката. Ще ви задам само един въпрос — имат ли изгаряния?

— Изгаряния? — уплаши се Естибалис. — Не, доколкото знаем. Още не разполагаме със заключението от аутопсията на едната и не сме получили това на другата. Защо, Ектор? Защо говориш за изгаряния?

Ектор отново стана и безпокойството му ме разтревожи. Разтревожи ме много.

— Защото тогава става дума за Тройната келтска смърт, първоначално наречена threefold death[14] — удавяне, обесване и изгаряне на жертвата, вариантите са различни. Искам да прочетете това — каза той и ни подаде малка книга с кожени корици, които бяха толкова захабени и протрити, че се запитах за датата на издаването ѝ.

Естибалис се приближи с любопитство.

— На латински е, Ектор. Не бих могла да разбера какво пише — обясни му тя.

— Моля те да ме извиниш, не бях си дал сметка — извини се леко смутен. — Това е "Фарсалия" от Лукан, I в. Чета: "Тези, които умилостивяват с ужасно жертвоприношение свирепия Тевтат и страховития Езус, онзи с варварските жертвеници, и Таранис, чийто олтар не е по-малко жесток от този на Диана Скитска." При жертвоприношенията в чест на Тевтат удавяли мъж, като потапяли главата му в делва или котел. В чест на Езус го обесвали на дърво. А за да почетат Таранис, го изгаряли жив, затворен в човекоподобна, изплетена от пръчки куха фигура. Не знам дали сте чували за "Плетеният човек", филм с Кристофър Лий от 1973 г" който имаше римейк с Никълъс Кейдж през 2006 г.

Филмът разказва за култ, практикуван и в наши дни, в който принасят в жертва хора в огромна плетена кукла, в келтски стил.

— Мислиш, че това може да е дело на езически култ или на секта, вдъхновена от келтите? — попита Естибалис.

— Категорично не. Въпреки че от XVIII в. се забелязва възраждане на келтския национализъм из цяла Европа и съществуват асоциации за исторически и културни възстановки, нямам информация за подобни секти през последните години, не и на Иберийския полуостров. Освен това не е нужно да има институция или организирана група, достатъчно е някой да смята наказанието за необходимо, всеки, който е чел някои класици, знае за Тройната смърт, а местата… местата са свободно интерпретирани. Сан Адриан и Фонтибре имат могъщо значение за местното население. От памтивека това е нещо атавистично. Имало е ритуали, молитви, молебени… Твърде много са наслагванията от култури и религии, за да ви изброя всичките, но някои от култовите места, най-известните, все още съществуват. Тройната смърт има много древен митичен произход, датира отпреди Бронзовата епоха. Просъществувала е в келтската митология по атлантическото крайбрежие на Хиспания и в народните литературни предания от келтски произход в Галисия, Астуриас и Кантабрия… и не само тук. Появява се в средновековни писания от келтоирландската митология, споменава се в текстове от цикъла за крал Артур и също в "Книга за добрата любов" от Арсипресте де Ита. С една дума — имало е приемственост, поне устна и свидетелска, която е била събирана и записвана през вековете.

Обърна се към нас, които го слушахме, без да изпускаме и най-малката подробност, и добави:

— Чували ли сте за блатните тела, мумиите от торфените находища?

— Не — завъртях отрицателно глава, след като се осмелих да произнеса думата на глас.

— В ендогамния свят на археологията от XIX в. само за това се говорело. Разкопките станали професионални и систематизирани. Реки като Темза, блатата и тресавищата били дренирани. Започнали да се появяват мумии, които били отлично съхранени благодарение на киселата среда в торфените блата във влажните райони на Европа — Ирландия, Холандия, Дания, Великобритания… Може би сте чували за Човека от Толунд или за Човека от Линдоу. Изследвани са с техника за съдебна медицина и успяхме да заключим, че са били принесени в жертва в сложни ритуали — изгорени, обесени и потопени във вода. За Човека от Линдоу например, намерен през 1984 г. близо до Манчестър, палеопатологичното изследване показва, че е убит при тройно ритуално жертвоприношение в средата на I в. Вероятно е принадлежал към местния елит, имал добре поддържани нокти и мустаци. В стомаха му са открити следи от зърнени растения и плодове от имел — свещеното растение за келтите според думите на Плиний.

— Сред тези блатни тела… имало ли е жени?

— Да, всъщност много. Като намереното през 1835-а тяло на жена в блатото Гунел, близо до средновековната датска столица, която погрешно се свързва с легендарната норвежка кралица Гунхилд, или Гунилда, вдовица на крал Ерик Кървавата брадва, роден през 946 година, и която била изнасилена и удавена в блатото по заповед на Харалд Блотанд, или прочутия Харалд Блутут, Синия зъб, чиито руни имате в мобилните си телефони и които датската компания "Блутут" е приела като лого.

— Ти спомена за наказание — прекъсна го Естибалис, връщайки го към темата, която ни интересуваше.

— Така е. Тройната смърт се смята за изкупление или наказание за обида, нанесена на божества. Щом жертвите са бременни, значи са оскърбили трите богини майки и посланието на извършителя е ясно — не би трябвало да стават майки, или бащи, ако жертвата е мъж, който чака потомство. Не би трябвало да раждат тези деца, затова ги дават на богините майки, за да се грижат за тях по-добре от собствените им родители. Извършителят е човек, загрижен за децата, които ще се родят, и иска да ги спаси по този начин от родителите им.

"Защо са ги наказвали, Ектор? — написах с пресъхнало гърло. — В миналото, точно тези жертви конкретно. Какво е било прегрешението им?"

— Наказвали са ги за това, че са нарушавали табута, или за сериозни престъпления, като например убийство на роднини, което е смятано за смъртен грях в старинните ирландски предания.

"Трудно ми е да си представя, че някой може да убива бременни жени в наше време с намерението да предпази тези неродени деца" — написах.

— Има непрекъсната верига от насилие, която води началото си още от палеолита — изрече Ектор, сякаш произнасяше мантра, загледан през прозореца. — Между другото, ще завали, от три дни духа югозападен вятър. Мога да ви заема един чадър.

"Моля?"

— Задуха ли югозападният вятър, на третия ден вали, така казват местните хора. Вие баските го наричате "его аизеа", южния вятър, или вятъра на лудите. Днес ще вали.

"Нямах предвид вятъра — написах. — Спомена за някаква верига от насилие."

— Това е стара теория на нашия приятел историк — поясни Пауланер. Очевидно инспекторът вече бе чувал за нея и преди от Ектор.

— Сега ви говоря като човек, който от години изследва човешки останки в разкопки из целия свят — започна Ектор. — Вижте, откакто съществува хомо сапиенс, ние упражняваме насилие над себеподобните ни. Имам предвид насилието в семейството, между родове, съседни села, народи. Държави, кралства… В праисторията не е съществувало понятието за моносемейство, но не е трудно да се предположи, че онези, които са били глави на семейство, понякога са упражнявали насилие върху следващото поколение, докато то е било още слабо, или, което е същото, родители, които бият или насилват децата си, малтретирани деца, които на свой ред се превръщат в насилници или мъчители. Психолозите казват, че един нормален човек не измъчва, измъчва само онзи, който е претърпял мъчение преди това.

Кимнах утвърдително, като профайлър бях учил това и беше един от онези модели, които се приемат за неопровержими.

— През последните години броят на археологическите находки на следи от войни и насилие между индивидите в много начални етапи от праисторията нараства бързо — продължи Ектор дел Кастильо. — Датите се изместват все по-назад във времето — 27 души в Кения преди 10 000 години, деца и жена в напреднала бременност, пребити и пронизани със стрели. Буквално избити. В Средновековието една трета от населението е умирало от насилствена смърт. Давате ли си сметка какво означава тази статистика?

— Че всички сме потомци на жертва или убиец — изпревари ни Естибалис.

— Така е. Ако една трета е умирала от насилствена смърт, това означава, че друга трета е убивала. Всички сме потомци на онези, които са оцелели в детството и са се възпроизвели, преди да умрат, без значение на каква възраст. Най-реалистично е да приемем, че в нашата ДНК носим гените както на хората, умрели от насилствена смърт, така и на онези, които са им я причинили.

Думите на Ектор заседнаха в главата ми.

Загнездиха се там, точно до най-животинския ми страх, породил се в деня, в който Алба ми бе казала за бременността си — да отгледам детето на завършен психопат като Нанчо.

Тасио също имаше черти на нарцистичен психопат — изострен егоцентризъм, отсъствие на емпатия, манипулатор, очарователен, когато ставаше дума за собствената му облага и цел, която в неговия случай беше натрапчивата му жажда за обществено признание.

Изпитвах ужас при мисълта да отгледам син или дъщеря, изпитвайки страх, че ще открия психопатични модели още в детството им. Исках единствено нормално семейство, жена като Алба, желани деца, да се разхождам в неделя в планината, да прекарвам края на седмицата във Виляверде или в Лагуардия.

Според мен не исках кой знае колко.

Просто малко нормалност.

От друга страна, Игнасио беше жив пример за тризнак, различен от братята си, които притежаваха черти на психопатия или напълно изразена психопатия. Бе израснал в същото обкръжение като Тасио, може би бе наследил същите тези гени, но не бе развил психопатичен характер. Бе избрал да бъде състрадателен, честен, праволинеен. Цялостен. Бе избрал да има морал и да е добър полицай.

По време на обучението ми като криминален профайлър бях изучавал оспорваните мнения относно генетичния компонент на психопатията. Няма нито един изолиран ген, който от само себе си да обуславя появата на психопатия, но се приема като даденост, че съществуват много гени, които допринасят за нея, макар резултатите от изследванията на близнаци да сочат, че социализацията и факторите от обкръжението си взаимодействат с генетиката.

Тази фраза на Ектор обаче — че всички имаме сред предците си някой убиец, смекчаваше донякъде тревогата, която ме измъчваше, откакто Алба бе дошла в дома ми. Щях ли да съм в състояние да живея, без да знам какъв човек щях да приема за свое дете?

Забравих напълно къде съм, знам, че Естибалис продължи да задава въпросите си като картечница и че Ектор търпеливо ѝ обясняваше, но аз бях далече от този музей на стръмния бряг.

Намирах се във входа на дома ми, беше призори, по време на празниците в чест на Бялата дева, и може би зачевах нов живот.

15

Факултетът по история

21 ноември 2016 г., понеделник

Ектор ни изпрати до служебния паркинг на музея и се сбогува любезно усмихнат. От известно време валеше кротък дъжд и нямаше изгледи да спре. Даде ни един червен чадър с логото на музея и заяви, че е на наше разположение за всички въпроси, които биха могли да възникнат.

— Сега ви оставям. Дръжте ме в течение за хода на разследването и ще продължим да кооридинираме усилията си — каза ни Пауланер, преди да се сбогува и да потегли с колата си към управлението в Сантандер.

Прегърна ме сдържано, погледна ме, сякаш вече ме бе отписал, с голяма тъга, която ме нарани, и си тръгна.

"Как ти се стори Ектор?" — написах на Естибалис, когато се качихме в колата.

— Вече съм влюбена в него — отвърна ми с въздишка, проследявайки Ектор с очи.

Изгледах я с престорено възмущение и леко я сръчках с лакът.

"Инспектор Гауна, не са ли ви достатъчни летните любовни похождения?" — написах не без известно любопитство.

Естибалис ме държеше в течение на етапа, който преживяваше, след като скъса, с дългогодишното си гадже Икер. През цялото лято и част от есента се бе отдала на здравословен промискуитет, чиито подробности споделяше с мен най-невъзмутимо.

Понякога ме обхващаше опасение, че е сменила една зависимост с друга, следвайки модела си на полинаркоманка. Изглеждаше чиста от наркотици, поне през последните месеци.

Наблюдавах я и не виждах знаци да приема забранени вещества. Изглеждаше по-здрава, практикуваше усилено туризъм, излизаше постоянно и имаше приятели, които не познавах.

Беше добре за нея.

— Ектор няма профил на мъж за лятна авантюра — заяви тя и стана сериозна. — И експерт по профилиране като теб вече го знае. Но някои неща са ни забранени и нека престанем с фантазиите, колкото и привлекателни да ми се струват. Сега говоря с профайлъра — какво ти е мнението за това, което научихме в този кабинет, Кракен?

Замислих се. Ектор ни беше дал твърде много информация, които трябваше да се обработи.

"Тройната смърт е интересна линия за разследване, само че двете жертви не са били изгорени. Мисля, че ако първото убийство е било извършено от същия човек преди двайсет години, тогавашният му ритуал е бил по-непохватен и не толкова обмислен, не толкова изпипан. Фактът, че е махнал тялото, означава, че го е било страх от това, което биха могли да намерят по него. Още не съм сигурен, че са дело на един и същ човек" — написах и ѝ показах написаното.

— Сега говори специалистът по виктимология — две жени, неомъжени, бременни, убити на исторически култови места, свързани с келтските ритуали на водата, съседни провинции и… И най-важното — жертвите са се познавали, защото преди двайсет и четири години са прекарали три седмици заедно, участвайки в един археологически проект за келтско селище. Както и да го погледнеш, двете престъпления и двете жертви са свързани. Не казах на главен инспектор Салватиера, че си познавал двете жени, защото не искам да свързвам официално двете престъпления, докато не намерим нещо солидно, но няма да проиграя доверието ѝ в мен, като продължавам да те прикривам. Искам ти, със свои думи, да обясниш на Алба, че си бил в същия лагер, в който са били и двете убити жени.

"Ще го направя. Не искам да ти навредя. Нека аз избера момента, но обещавам, че след като се върнем от това пътуване, ще говоря с Алба" — написах.

Тя прочете и кимна с глава.

— Сега остава да посетим ръководителя на това незабравимо кантабрийско селище. Готов ли си? — каза тя тържествено.

Въздъхнах и Естибалис запали мотора.

Една от причините да отидем в Кантабрия беше и тази — да посетим без предупреждение Саул Товар, който сега беше щатен професор и преподаваше социална и културна антропология във Факултета по история на Кантабрийския университет, където в момента се отправяхме с Естибалис.

Към Саул изпитвах противоречиви чувства — винаги ги бях изпитвал.

За нас, четиримата приятели, които отидохме в лагера, можеше да бъде сърдечната бащина фигура, за която всички копнеехме.

За някои беше.

Само че заради глупавото ни съперничество аз не се сближих с него, може би по моя вина. Сега, след като научих за смъртта на дъщеря му, се чувствах ужасно.

Ребека беше мъртва от двайсет години. Горкото момиче.

Беше трудно да паркираме, както във всички университетски пространства, особено в дъждовен ден като този. Накрая се наложи да изчакаме един не дотолкова мотивиран студент да се измъкне от лекции и оставихме колата пред червената тухлена сграда с внушителни синкави колони.

Малка подробност привлече вниманието ми — едно по-голямо момче, може би последна година студент, ни изгледа подозрително, когато попитахме в групата му за Саул, и сякаш се раздразни. Имаше щръкнал на темето перчем, който го правеше с десет сантиметра по-висок, и различни на цвят очи — един кафяв и един светлозелен ирис.

— Питат за Прошарената брада — прошепна на друго момче, но аз бях наблизо и го чух.

— Нали казваше, че Синята брада е този, който убивал съпругите си? — отвърна по-високото момче.

— Синята брада сега е Прошарената брада, не знаеш ли? Да вървим, ела — каза и двамата ни обърнаха гръб и си тръгнаха, докато Естибалис слушаше внимателно указанията, които ни даваха две много любезни момичета.

Потърсихме кабинета му и почукахме на вратата. Никой не отговори, така че влязохме. Саул седеше в единия край на масата, около която бяха насядали няколко студентки. Направи ни жест "почакайте малко", като едва ни погледна, и продължи лекцията си.

Любопитно е какво забелязва човек, когато не е виждал някого цели двайсет и четири години. Беше повяхнал, предполагам, че като мен. Прецених, че е на около петдесет и няколко години. Белите косми в някога черната му брада, по-дълбоките бръчици около очите… и държането. Особено държането.

Спомнях си Саул като типичния харизматичен преподавател, винаги обкръжен от млади хора. Сега също беше обкръжен от студенти, носеше дънки и свободно падаща риза над тях, но в държането му се забелязваха дистанцираност и умора, които ми заприличаха почти на горчиво поражение, сякаш вече беше уморен от позата на млад преподавател.

Запознах се с него благодарение на Лучо — той ни убеди да се запишем като доброволци в една стипендиантска програма на Кантабрийския университет, който търсеше да привлече младежи от всичките автономни области като бъдещи студенти в тогавашната специалност "История".

Приятелят ми винаги бе мечтал да стане археолог, а онова лято всички искахме да припечелим пари, поради което обмисляхме също възможността да бъдем доброволци в Световното изложение в Севиля или в Олимпийското градче в Барселона.

Това обаче, което убеди Лучо, Асиер и мен, бе чувството ни за солидарност с Хота, когото искахме да подкрепим в най-тежкия момент в живота му и да го откъснем за няколко седмици от Витория — баща му се бореше със скоротечна форма на рак на панкреаса и Хосе Хавиер Уето, дотогава уравновесен и добър ученик, в края на седмицата се натряскваше до козирката.

Пиеше все по-големи количества калимочо и се забъркваше във все повече свади. Искахме да го спасим и да го подкрепим. Знаехме, че няма да се съгласи да отиде в Севиля или в Барселона, така че близката Кантабрия беше най-реалистичният избор.

За това допринесе и фактът, че програмата за младежи между петнайсет и седемнайсет години предвиждаше помощ от 50000 песети, а пътните разходи и издръжката бяха за сметка на университета, така че на нашите шестнайсет години и с цялото лято пред нас планът ни устройваше.

Студентките слушаха внимателно това, което Саул разказваше за теонимите, фосилизирани думи, обозначаващи места и криещи в себе си имена на келтски богове като Деба, Тевтат, Тулоний, Ayr… Две от момичетата си водеха записки и му се усмихваха, когато вдигаха очи към него с подобно на обожание изражение. Той се преструваше, че не забелязва нищо.

Почакахме известно време, но Саул беше толкова погълнат от беседата си за келтите, че скоро забрави за нас, а прословутото търпение на Естибалис се изчерпа след няколко минути.

— Професор Товар — заяви тя, след като се прокашля и показа значката си, — ние сме от полицейското управление във Витория. Бихме искали да поговорим. Не бързайте; когато можете.

Очите на Саул потъмняха. Не започвахме добре.

— Патрисия, Майте, Сандра, бихте ли ни оставили насаме? В четвъртък може да дойдете отново на консултация, ако нещо не ви е станало ясно — нареди им той с любезен тон, който обаче не търпеше възражение.

Момичетата си тръгнаха, след като си размениха съучастнически погледи и огледаха от горе до долу Ести и мен.

— За какво точно сте дошли? — обърна се той към нас веднага щом момичетата затвориха вратата.

— Помните ли инспектор Унай Лопес де Аяла? — попита колежката ми с желание да ме улесни.

— Разбира се. Възмъжал си, Кракен, но имаш характерна фигура, която не се е променила. А и признавам, че следях с интерес случилото ти се във Витория преди няколко месеца. Живея на същата планета. В Сантандер само за това се говореше.

— Но не сте живели във Витория… — подхвърли Естибалис. После се прокашля и застана мирно, сякаш си спомни, че сме на работа и трябва да разпитаме свидетел по стар случай.

— Най-добре да си говорим на ти — предложи ѝ Саул.

— Чудесно — съгласи се тя. — Ние сме инспектори от отдел "Криминални разследвания". Тук сме, за да изясним някои съмнения, които възникнаха във връзка със случая с изчезването на дъщеря ти Ребека Товар.

— Заради Ребека… значи е това — прошепна, изражението му помръкна от болка и той отклони поглед от нас. — Има ли нещо ново? Намерихте ли най-после тялото? — попита, когато се съвзе.

— За съжаление, не, но вашият случай изглежда свързан със сегашен случай и искаме да отхвърлим тази връзка и да престанем да ровим в раната ти — каза Естибалис с фамилиарност, която не бях свикнал да използва спрямо свидетелите. — Какво мислиш, че се случило с дъщеря ти, Саул?

— Нещо мътно. Измама. Това мисля — отвърна ѝ Саул и вече отново беше предишният Саул с неговия топъл глас. Впери очи в Естибалис и се наведе напред, приближавайки се до нас. — Мисля, че са били няколко, че един от извършителите е направил снимки, за да изнудва другия или другите, или пък после се е разкаял и ги е изпратил на медиите. Мисля, че са скрили трупа, защото са се страхували, че ще открият по него следи или улики, които да насочат полицията към тях. Имам предвид биологични доказателства, семенна течност, каквото и да е…

— Саул… а бременността? — попита предпазливо Естебалис.

— Не беше бременна.

— Била е тийнейджърка, статистиката е пълна с родители, които не знаят за бременността на дъщерите си.

— Не бях от бащите, които не биха разбрали, че дъщеря им е бременна. Не е възможно Ребека да е била бременна, защото… — въздъхна и се обърна към мен: — Унай, помниш ли дъщеря ми?

"Да, бяхме се сприятелили. Пазя хубави спомени за нея" — написах на мобилния.

Дотогава не бях се включил в разговора, а Естибалис пропусна да спомене за афазията на Брока. Саул се досети, предполагам, че навърза информацията, която бе прочел във вестниците, и осъзна, че няма да говоря по време на разговора.

— Имам предвид физически — настоя той. — Според теб дъщеря ми имаше ли женствени форми?

Въпросът ме притесни. Стори ми се доста смущаващо да отговоря на баща, чиято дъщеря е умряла, дали помня извивките на тялото ѝ.

"Не си спомням" — излъгах.

— Разбира се, ти виждаше единствено Анабел Ли. Ребека още не беше много развита, нито физически, нито психически. Беше твърде малка, още не ходеше с момчета. Сестра ми беше неин ендокринолог и наблюдаваше развитието ѝ. Полицията ми зададе същия въпрос преди двайсет и три години и сестра ми представи изследванията, които доказваха, че не е било възможно да е била бременна в месеците преди изчезването ѝ. Аз имам две теории по въпроса. Първата е, че ъгълът, от който са направени снимките, създава такова впечатление. Това обяснение обаче не ме удовлетворяваше и се консултирах с един съдебен лекар в Сантандер. Мнението му беше, че изпъкналостта в абдоминалната област може да се дължи на процесите на разлагане на тялото, в случай че е била мъртва от няколко дни, макар че от това разстояние не могат да се установят други следи. Въпреки че лицето ѝ… гледал съм хиляди пъти тези снимки и без съмнение това беше дъщеря ми. Един баща винаги разпознава лицето на дъщеря си, независимо от какъв ъгъл го гледа.

"Ти постоянно говореше за култови места — написах, сменяйки темата, — какво мислиш за факта, че е било във Фонтибре?"

— Съдбата има много лош вкус и ужасно чувство за хумор.

"Не си ли помисли, че може да е някой от обкръжението ти в работата, някой колега, свързан с културната антропология, някоя група от собствените ти студенти или човек, за когото Фонтибре има особено значение? Начинът, по който е убита дъщеря ти, е твърде необичаен, особено за нашата култура, Саул."

— Това като експерт ли ми го казваш? Мислиш ли, че не го знам?

Настоящият Саул контролираше малко по-неубедително емоциите си, отколкото онзи Саул, когото бях виждал — сдържан и силен мъж, който умееше да посредничи в конфликтите ни.

"Мислиш ли, че някой ти е отмъстил, че някой е искал да ти навреди?" — притиснах го.

— Някой го е направил, разбира се. Но повече е навредил на нея. Повече е навредил на нея. Всъщност вие какво искате? Идвате от Витория, не ми задавате нови въпроси, не ми съобщавате за някакъв напредък в разследването, нито за евентуалното място, където може да е заровено тялото на Ребека. Повече от очевидно е, че са започнали отново да убиват, че се е случило в Авала и че има някакво сходство с начина, по който са убили Бека. В противен случай ти нямаше да дойдеш, Кракен, като се имат предвид ограничените ти комуникативни възможности. Знам, че сега си криминален профайлър. Отново ли са го направили? За сериен убиец ли става дума?

Посрещнах удара доста невъзмутимо, по-скоро ми направи впечатление враждебността на Саул. Не му бях любимец, беше по-близък с Хота, в началото, когато го подкрепи заради болестта на баща му, после с Асиер, а след това с Лучо.

Аз обаче също му дължах някой и друг добър съвет, като например да приема с гордост прякора, който ми бяха дали, и да го възприема като тотем, както правели древните хора с духа на животните, на които се възхищавали и чиято сила желаели да притежават.

Така че престанах да се ядосвам, когато Лучо ме тормозеше с този прякор, и се научих да го търпя, първо с примирение, после с нарастваща симпатия до ден днешен. Чувствах се напълно идентифициран с него.

Беше добър съвет и му бях благодарен за това. Също за усилията му да ни осигури едно незабравимо лято и да се съобразява с екзалтираното ни его на тийнейджъри.

Не проумявах сегашната му враждебност, но в действителност бяхме нахлули отново в живота му с много деликатни въпроси и бяхме възкресили спомена за мъртвата му дъщеря. На мен това също нямаше да ми хареса.

— Още не знаем, Саул — намеси се Естибалис, когато видя, че не възнамерявам да пиша нищо. — Дойдохме в Сантандер, за да съпоставим с теб информацията, която имаме до момента, и да установим дали има достатъчно общи точки, за да мислим за един и същи извършител.

— Извършители — поправи я Саул и гласът му изсвистя като камшик. — Извършители.

"Виждам, че си напълно убеден — написах. — Явно имаш собствена теория за това кои са били извършителите."

— Странно е, че ти ме питаш за това, Унай. Странно е, че ти ме питаш за това.

16

Сградата "Пандо Аргуелес"

21 ноември 2016 г., понеделник

В Сантандер продължаваше да вали и трябваше почти тичешком да се доберем до колата. Дъждът беше разколебал почти всички студенти и паркингът се бе опразнил. Облицованата с тухли сграда изглеждаше по-величествена без глъчката на младежите, бъбрещи сред колоните ѝ. Някога и аз бях като тях, вечно неспокоен дали ще изкарам поредния изпит. Сега в живота ми имаше други приоритети — да заловя убиеца, да си възвърна говора, да реша как да приема новината, която ми бе съобщила Алба…

— Какво искаше да каже с това, че е странно ти да питаш за заподозрените, Унай? — попита ме Естибалис, след като Саул ни изпрати до вратата на кабинета си с очевидното намерение да ни подкани да си тръгнем час по-скоро.

"И аз съм учуден. Не знаех за смъртта на Ребека, а и никой от компанията не е споменавал нищо, но в продължение на години не сме говорили за онова лято поради… — спрях се, за да намеря думите и да ги напиша — очевидни причини. Как не съм разбрал, Ести? Не си спомням да са съобщавали за изчезването на Ребека Товар по новините, нито в "Ел Корео Виториано" или в "Ел Диарио Алавес"."

— Нито аз, но по онова време съм била на десет. Всяка година изчезват четиринайсет хиляди души и по-голямата част от тях се връщат. Обикновено става дума за тийнейджъри, които бягат както от къщи, така и от социалните домове. Понякога нечие изчезване се появява в заглавията на вестниците поради особените обстоятелства, при които е протекло — каза Ести, докато караше колата на път за Витория, където предположих, че също вали. — Смятам, че ръководството на кантабрийския вестник е постъпило благоразумно, свързало се е с полицията и не е превърнало случая в цирк. Милан потърси информация за изчезването на Ребека Товар в отдел "Периодичен печат" на библиотеката, но намери единствено кратка новина за изчезнало четиринайсетгодишно момиче и инициалите му. Вестникът не споменава нищо за изпратените снимки. Нямало е обществен отзвук, новината не се е разпространила.

"Между другото, инспектор Гауна, как е Милан?" — написах, когато пристигнахме във Витория, и я погледнах скришом. Тази полицайка пораждаше в мен известно любопитство.

— Заради неумението ѝ да общува създава впечатление, че е доста непохватна, но всъщност е истинска фурия, що се отнася до документация и компютри. Предава ми всичко, което искам от нея, за двойно по-малко време. Не е особено общителна и не обича да говори много. Понякога е грубичка, но има добродушен вид, който не може да скрие. Харесва ми екипът, който ми определиха. Пеня е много нервен и изкарва Милан извън кожата по време на събранията. Но мисля, че ще се стиковат добре. Пеня е доста странен извън управлението. Не яде нищо преди седем вечерта, през целия ден. Твърди, че така му е добре. И е… музикант. Често изнася концерти на фолкфестивалите, свири на цигулка. Но в управлението се преобразява, много е аналитичен, въпреки че функционира с хиляда оборота в секунда. Искам да кажа, че не ми се струва много емоционален. Това е добре, тъкмо ще се уравновесявате, когато се върнеш на работа. Ти имаш плам в излишък.

— Виж кой го казва — изрекох на глас и ѝ разроших червената коса.

Прозвуча като "иш ой о каа" и бузите ми почервеняха от срам.

— Трябва да отидеш на логопед, Унай — каза тя, вече сериозно. — Алба ти го постави като условие, за да се върнеш, и аз трябва да докладвам за напредъка ти. Ще гарантираме за теб, така че не ни излагай. Това е предупреждение. И говоря съвсем сериозно.

"Откога сте такива приятелки с Алба? Наистина се радвам много" — написах, променяйки най-нагло темата.

— Докато те посещавах всеки ден в болницата по време на комата ти. През първите дни тя също беше в болницата и минавах да я видя. Струваше ми се ужасно, че е изгубила мъжа си и че отгоре на всичко той е убиецът. В Лакуа положението беше много напрегнато, комисар Медина не знаеше дали да я подкрепи, или да започне вътрешно разследване. Някои колеги я подозираха, не вярваха, че не е забелязала нищо в държането на мъжа си, смятаха, че е мълчалив съучастник. Но аз… аз убих Нанчо. Аз го убих, аз застрелях мъжа ѝ. Трябваше да говоря с нея, винаги съм ѝ се възхищавала и исках да ѝ го кажа.

"Това ти прави чест. И какво се случи?"

— Оттогава се срещаме през седмицата във Витория, а през уикендите в Лагуардия или отиваме на екскурзия в планината. Тя е спокоен човек, обмисля всичко, пълна моя противоположност. Вдъхва ми спокойствие, добър слушател е и не съди другите.

Кимнах утвърдително, когато ме погледна, но изражението ми не ѝ се изплъзна.

— Какво? Ревнуваш ли?

"Разбира се, че ревнувам — написах. — Де да имах и аз такова приятелство с нея."

— Но никога не говорим за теб — каза, сякаш държеше да го изясни. — Искам да кажа — извън службата. Разговаряли сме за възстановяването ти, но винаги през работно време. Когато сме навън, не говорим за мъже, само за наши неща и за живота ни. Между другото, тя има много интересно минало. Ще ти разкаже за него, стига да реши да го направи.

Сега наистина завистта ме загриза. Почти нищо не знаех за Алба. Освен че искам да съм с нея. Присвиването в стомаха и в слабините всеки път, когато се появеше в "Лакуа", беше все така непокътнато. Химията не беше изчезнала, нито желанието да съм с нея, да спя с нея или да правя каквото и да е с нея.

— И като говорим за възстановяването ти, ако не започнеш тази седмица, ще те докладвам.

"Започвам днес следобед, Ести — възпрях я аз. — Сега, заради случая с Ана Белен Лианьо и с Ребека Товар, искам да съм сто процента оперативен."

Тя се усмихна доволно.

— Ето това исках да чуя. Ще ти се обадя. Хайде, целуни ме — каза ми тя, оставяйки ме близо до дома ми.

Залепих звучна целувка на бузата ѝ и отидох да обядвам в "Толоньо" — нямах желание да готвя, нито да остана сам с мислите си.

Следобед се подготвих психически за това, което ми предстоеше да направя и което очаквах с надежда и тревога, и се отправих към квартал "Енсанче", построен през XIX век. Кабинетът на логопедката ми се намираше в края на улица "Сан Антонио", където почти се виждаха релсите на влака. Аристократични улици, прокарани за висшата класа. В района имаше много офиси, но този на логопедката ми, доня Беатрис Корес, беше много удачно избран.

Сградата "Пандо-Аргуелес" беше внушително здание, което се намираше на ъгъла с "Мануел Ирадиер", една от най-хубавите улици в града. Дядо ми разказваше, че синият ѝ купол с оранжеви звезди е бил превърнат в гнездо на противовъздушни картечници по време на Гражданската война. После станала седалище на Испанската синдикална организация, училище "Ниевес Кано" и какво ли още не. Последното, което знаех, е, че някаква предприемаческа фирма го купила, за да построи луксозни жилища, но опитът ѝ пропаднал. Очевидно сега даваха под наем офиси.

Приближих се с любопитство към номер 41, където внушителна врата от ковано желязо ми напомни за желязната ограда на плажа Конча де Доности. Натиснах звънеца и един спокоен глас ми каза да се кача на втория етаж.

Веднага щом прекрачих прага на портала, в носа ме блъсна миризма на боя и на току-що приключил ремонт. Изглежда, логопедката ми беше една от първите наематели на тези луксозни апартаменти.

— Значи най-после се реши, Унай — каза ми тя вместо поздрав, когато отвори вратата с широка усмивка.

Външният ѝ вид леко ме изненада. Беатрис Корес беше като бивша дива от 40-те години, от онези жени с гладък и съвършен грим, с очна линия, стрелната нагоре, с очарователна трапчинка на брадичката. Остри токчета, тясна пола. Коса с цвят на канела, оформена от лака и ролките. Със заоблени форми, с които се гордееше.

Беатрис ми допадна още от първия момент, външността ѝ беше толкова дяволски перфектна, че изглеждаше като излязла от модна реклама, която не е по джоба на всекиго. Предположих, че сигурно ѝ е нужен половин работен ден, за да се нагласи, преди да излезе от къщи. Тя сякаш не забеляза смайването ми, беше жена, уверена в женствеността си, как да не ѝ се възхитя?

"Знам, че трябваше да дойда по-рано" — написах вместо извинение и ѝ показах дисплея на мобилния си телефон.

— Заповядай, ти си последният ми пациент за следобеда — каза тя и ме покани да вляза в малък кабинет почти без мебели и декорации. — Наскоро наех помещението, така че ме извини за липсата на декоративни елементи.

Усмихнах се и кимнах разбиращо. На масата беше картонът ми от невроложката и стъклено бурканче с шоколадови и ванилови близалки, любимите ми.

— Седни, ако обичаш. Доктор Диана Алдекоа ми е говорила много за теб и се радвам, че ми възложиха твоя случай, истинско предизвикателство е, но имаме много работа и кратки срокове. Унай, възстановяването ти ще зависи от часовете, които ще отделиш за терапията. Ако отделяш по два часа на ден, чудесно. Ако са три, още по-добре.

"Нека да са четири, пет, десет" — помислих. Не казах обаче нищо, защото нямаше да ми повярва, а и нямаше значение. Да говоря отново и да си върна живота се бе превърнало в моя първостепенна цел, а логопедката ми не ме познаваше в режим "камикадзе".

"Откъде ще започнем?" — написах.

— Тази седмица трябва да идваш по-често, необходимо е да ти направя поредица от тестове, преди да започна рехабилитацията. От доклада на екипа, който те е оперирал, и от това, което Диана, извинявай, доктор Алдекоа, ми разказа, предписали са ти лекарства. Взимаш ли ги?

Кимнах утвърдително с глава. Може да се бях държал като идиот през последните месеци, като отказвах да отида на логопед, но не бях самоубиец, нито безотговорен тип и още от началото осъзнах, че лекарствата, които са ми предписали, са жизненоважни за по-бързото възстановяване на мозъка ми. Не исках да завися от други и да се превърна в тежест за брат ми Херман и още по-малко за почти стогодишния ми дядо, макар да беше най-жилавият човек, когото познавах, и знаех, че ще се справи не само с това бреме, но и с много други.

— Това е чудесно, Унай. Следваш същото лечение, което се предписва в някои случаи на Алцхаймер и Паркинсон с отлични резултати при черепно-мозъчни травми като твоята. Причината за нараняването, куршумът, е бил изваден още в първите часове, така че като се имат предвид възрастта ти и отличната ти физическа и психическа форма, прогнозата е била доста благоприятна. Прогноза, която сам си се нагърбил да изпълниш — каза ми тя, втренчила в мен очите си, очертани с идеална линия. Не очаквах да ми чете конско още на първото посещение, но всъщност всичко, което казваше, беше вярно. — Виж, разбирам посттравматичния ти стрес, но е трябвало да позволиш да ти се помогне и да отидеш на психолог. Нещо, което също не си сторил. Така че, дон Самодостатъчен, ако обичаш, покажи ми, че си бил прав и че сам ще се справиш.

"Дадено — написах. — А след логопедичните тестове?"

— Ще започнем с упражняване на устната реч — изброяване на дните на седмицата, месеците, числа… Ще правим упражнения по време на консултациите, а вкъщи ще пееш познати мелодии и ще повтаряш словосъчетания. Религиозен ли си?

Поклатих отрицателно глава.

— Жалко, молитвите от типа на "Отче наш" обикновено са от голяма полза.

"Сигурно има и друг начин" — написах.

— Музиката — отвърна Беатрис.

"Това ми върши работа."

— Пей, когато си сам. Под душа, вкъщи, в колата…

"Упражняване на речта — повторих си. — Добре. Мога да го правя. Прекарвам дълго време сам. Няма да млъкна дори под водата."

— Ще работим по произношението на думите. Ще произнасяме думи в хор както шепнешком, така и на висок глас. И ще възстановим активния ти речник — ще ти описвам предмет, а ти ще търсиш съответната картинка и ще я назоваваш. И понеже виждам, че си привързан към мобилния си телефон, ще свалиш две приложения, в които трябва да разпознаваш предмети и да казваш името им на глас. По време на консултациите ще говорим още от първия ден, първо по две произволни срички наведнъж, после по три, по четири… След това ще повтаряш думи със сложна конструкция. Трябва да освободиш речевия механизъм. В случаи на афазия като твоята пациентите много добре съзнават грешките си и телеграфния си стил. Трябва да превъзмогнеш чувството на неудобство. А това ще го постигнеш единствено ако се упражняваш много насаме, а после с близки хора или роднини. Разполагаш ли с някой доброволец?

— С двама — осмелих се да кажа на глас.

Отново от устата ми излезе нещо като кукуригане, но си помислих, че сигурно е свикнала с какви ли не увредени гласове, а това доста ме отпускаше, точно както ми бе казала.

Извади една кутия с картончета с рисунки, които нарече "пиктограми", и ми ги показа.

— Това са карти "Нардил". С тях ще образуваш изречения от две, три, четири думи… Надявам се, че за няколко седмици ще започнеш да се изразяваш на глас. Може би не така гладко както преди, но целта ми е в говора ти да останат възможно най-малко дефекти. От друга страна, трябва също да засилиш дясната страна на тялото си. Спортуваш ли?

"Тичах" — написах.

"Тичах сутрин, но вече нямам желание" — добавих мислено.

— Започни да тичаш отново, но трябва да правиш също упражнения за заякване. Сега лявата зона на мозъка ти трябва да възстанови връзките между невроните. Всичко, което стимулира дясната ти страна, е препоръчително — топки с шипове за дланта на ръката и ходилото на крака, всякакъв предмет, който стимулира чувствителността на крайниците. Превърни терапията в своя фикс идея, с теб ще се виждаме всеки ден и ще те притискам здраво, за да видя резултати. Сигурно ще ме намразиш, но ако престанеш да идваш, аз ще продължа да говоря и да приемам пациенти, а ти ще продължиш с новопридобитата си афазия на Брока.

"Нямам никакви възражения."

— Днес трябва да тествам преглъщането, състоянието на мускулите на лицето и устата, както и гласа ти. Ще ти покажа какви упражнения да правиш и искам още тази вечер да започнеш рехабилитацията. Прави ги поне веднъж на ден.

Кимнах с глава. Логопедката ми се усмихна.

След безброй изследвания, чиято цел така и не разбрах и които ми се сториха почти едни и същи, тя приключи оценката си и извади огледало от чекмеджето на бюрото си. Започна търпеливо да ме учи да движа езика си от север на юг, от изток на запад и във всички възможни посоки в пространството.

Вече беше осем вечерта, когато излязохме на улицата, след като Беатрис заключи кабинета си и ми подари една близалка, за да продължа да движа езика си.

Вече не валеше и беше доста захладняло, но за моя изненада под светлината на един уличен стълб на отсрещния тротоар ни чакаше брат ми Херман, наконтен с един от безупречните си костюми, шити по поръчка, и с трите връхчета на кърпичката, подаваща се от горния му джоб, точно до сърцето.

"Ден в съда?" — написах на мобилния си и му го показах.

— Ден в съда — потвърди, но не гледаше мен, очите му се бяха заковали в новата ми терапевтка и аз побързах да ги представя един на друг.

"Беатрис Корес, логопедката ми — написах на мобилния и го показах на двамата. — Това е Херман Лопес де Аяла, брат ми. Адвокатската му кантора е на площад "Америка" и явно не е могъл да се сдържи и е дошъл да ме вземе!

Беатрис протегна ръка, Херман се възползва, за да я целуне галантно — жест, който обикновено очароваше жените. Изгледах го леко учуден, отдавна не го бях виждал да прави това. Беатрис обаче не изглеждаше учудена от ниския ръст на брат ми.

— И как се държа той, докторе? — попита я той, докато вървяхме към улица "Мануел Ирадиер".

— Днес започнах предварителните тестове. Но ще се възползвам от присъствието ви, за да настоя пред пациента ми да се ангажира с терапията и извън сеансите ни. Ако можете да му помагате с упражненията, които ще му давам за вкъщи, напредъкът му ще бъде по-бърз и…

— Смятайте го за сторено — прекъсна я Херман. — Всички горим от желание да чуем отново гласа на досадния ми брат. С Унай отиваме да хапнем пинчо в "Сабурди", ако желаете, заповядайте с нас.

Беатрис го погледна така, сякаш предложението страшно ѝ е харесало, и мисля, че за момент бе изкушена да го приеме.

— Благодаря ти много, но сеансът приключи — каза тя, минавайки отново на "ти". — Унай, ще се видим утре в седем. С написано домашно. Искам бързи резултати. Херман, беше ми приятно да се запознаем.

И Беатрис и червените ѝ обувки с остри токчета затропаха към улица "Дато", докато брат ми я гледаше, сякаш пред него се бе явила богинята Мари.

"Какво беше това, Херман?" — тикнах аз мобилния пред очите му, за да прочете написаното, защото нямаше друг начин да престане да я гледа.

— Кое? — попита, все още погълнат от полюшването на бедрата ѝ.

"Това" — посочих логопедката ми.

— Нищо, просто си помислих, че си в добри ръце, и това ме радва много, Унай. Искам да се възстановиш напълно, искам да затворим страницата, годината да свърши и да забравим за нея.

Блестящ. Брат ми беше блестящ в усукването. И много елегантен, това беше стихията му.

Какво щеше да му струва да каже: "Твоята логопедка е много интересна жена"? Предполагам, че беше от неудобство заради спомена за Мартина. Разбирах го, преживях същото след случилото се с Паула.

Чувство за вина, че се връщаш отново към живота, онова усещане, че изневеряваш на някой, който е мъртъв, че вършиш предателство — усещане, което бях намразил, но което не отслабваше с времето.

Прибрах се рано вкъщи, но си легнах много късно — повторих двайсет и четирите упражнения три пъти. Онази вечер разбрах какво е да имаш мускулна треска в дъвкателните мускули. Мозъкът ми също прегря, след като свалих приложенията, които ми бе препоръчала логопедката, и се опитах да изричам несвързани срички. Изпих най-прилежно хапчетата, които ми бе предписала невроложката, и заспах щастлив и доволен.

Четири часа. Беше първият ден от новия ми живот и вече бях посветил четири часа на рехабилитацията ми.

Станах към осем и закусих спокойно. Откакто бях в болнични и престанах да тичам сутрин, бях свикнал да се излежавам, когато спях във Витория.

Във Виляверде винаги имаше много работа за вършене и дядо ми ставаше още преди да изкукурига петелът на Пруден, съседа ни, затова сега си позволих да помързелувам. Включих мобилния телефон и видях, че има пропуснато обаждане на Естибалис. Тъкмо се канех да ѝ напиша съобщение по уотсап, когато на дисплея се появи един от телефоните на управлението. Разнесе се "Lau teilatu"[15], която звучеше по мобилния ми телефон от лятото и която ми напомняше твърде много за Алба и за преживяното от нас на Четирите покрива, но не се решавах да я махна, въпреки че ме изпълваше с болка всеки път, когато я чуех.

Отговорих с "да" — това беше любимата ми дума, защото ми се удаваше чудесно. Посланието на логопедката ми за "освобождаването" на речевия механизъм беше стигнало дълбоко до съзнанието ми. Така или иначе, надявах се, че ме търси Естибалис.

— Инспектор Лопес де Аяла?

— Да. Да? — повторих с известно колебание, защото не разпознах сериозния глас, който ме търсеше от "Лакуа".

— Аз съм полицай Милан, инспектор Руис де Гауна излезе и ме помоли да ви се обадя, за да ви съобщя новините.

— И? — попитах. Тласната "и" също беше лесна за произнасяне и много полезна.

— Вижте, инспекторката ме помоли да проверя банковите сметки на Ана Белен Лианьо. Не беше много лесно, но разбира се, сметката, която ни интересува, е онази, която е открила в Кучабанк, когато е спечелила трите милиона евро. Установихме нещо интересно — едно лице, някой си Асиер Руис де Асуа, е също титуляр на сметката.

За момент млъкна. Аз не бях в състояние да отговоря, дори да си бях възвърнал говора.

— Направих малка справка в нашата база данни — продължи тя с плътния си глас. — Любопитното е, че въпросният Асиер е четирийсетгодишен, женен и е фармацевт. Фигурира като собственик на две аптеки, едната на улица "Сан Франсиско" и друга в квартал "Салбуруа". Доколкото успях да съпоставя данни, не го свързва никаква роднинска, нито служебна връзка с жертвата. Възможно е да е бащата на детето, което е чакала, не мислите ли?

Не мислех нищо, защото направо блокирах, когато чух, че Асиер, същият, който няколко дни по-рано отрече да я е виждал от двайсет години, е открил сметка с Анабел Ли и че тя му е поверила половината от трите си милиона евро.

17

Улица "Сан Франсиско"

22 ноември 2016 г., вторник

Точно тогава получих друго обаждане, този път от Естибалис:

— Трябва да дойдеш в аптеката на приятеля ти Асиер на "Сан Франсиско", Унай — пришпори ме тя и гласът ѝ не предвещаваше нищо хубаво. — Открих тялото му проснато на земята.

Изхвърчах надолу по стълбите с все още замаяна от тежкия сън глава, опитвайки се да не правя предварителни предположения.

Не исках да допусна, че нещо лошо се е случило на Асиер. Беше корав тип, истинска скала, непоклатим и решителен. През почти четирийсетте години, откакто го познавах, нито веднъж не го бях виждал да се огъне, да се предаде.

Не, не беше възможно да му се е случило нещо.

Пристигнах в аптеката на приятеля си след пет минути. Естибалис, застанала на прага, ме подканяше с глава да побързам.

Аптеката, която Асиер бе наследил, беше като капсула на времето, от онези с шахматно наредени плочки, порцеланови буркани от лиможки порцелан с активни съставки и медни везни.

Когато видях Асиер с бялата му престилка, опръскана с кръв, да лежи на пода от деветнайсети век, сърцето ми спря и аз се хвърлих към него, за да му потърся пулса.

Естибалис ме гледаше загрижено.

— Успокой се, Унай. Не е мъртъв, в безсъзнание е. Не знам защо линейката още я няма, обадих се преди доста време. Асиер има сериозна контузия на веждата, затова кърви толкова. Предполагам, че са го ударили по главата и е изгубил съзнание.

Беше малко след осем и половина сутринта и Витория лениво се събуждаше. В старата част на града магазините отваряха в десет и тук-там се мяркаха сънени минувачи, които отиваха на работа на автопилот. Никой не забеляза, че на пода в аптеката е проснато окървавеното тяло на кварталния им аптекар.

Аз обаче го виждах и сърцето ми се свиваше от страх. За момент мисълта, че приятел, когото познавах от първи клас, може да е мъртъв, ме вцепени и отново се усъмних доколко е благоразумно решението ми да се върна към активната работа на следовател. Поне в отдел "Криминални разследвания", чиято рутинна работа включваше честа гледка на мъртъвци. Бях ли готов да се върна? Исках ли да го направя?

За щастие, главата на Асиер бе по-яка от моята, поне тилната кост, където една цицина, която растеше със секунди, сочеше, че някой го бе ударил в тила. По-страшна обаче изглеждаше кръвта, бликаща от дясната му вежда.

Тогава забелязах, че държи нещо в ръка, и това не ми хареса. Взех една кърпа от банята за персонала, за да попия кръвта, като покрих свитата му в юмрук длан, за да не може Естибалис да я види.

"Нека аз пръв говоря с него" — помолих Естибалис с поглед, докато го пренасяхме в задната стаичка, където имаше малък кабинет.

Поставихме го да легне на дивана, където скоро дойде на себе си, отваряйки очи с гримаса на силна болка.

"Как си?" — попитах приятеля си с жест. Почувствах се ужасно, че не мога да говоря. Как да му кажа колко се тревожа за него, колко съм се уплашил, когато за няколко частици от секундата мислех, че е умрял?

— Приличам на Исус Христос — отвърна той недоволно, гледайки окървавената си престилка. — Помогни ми да я сваля, след половин час ще дойдат помощник-фармацевтите и не искам да знаят нищо за случилото се. Разбираш ли? Нищо.

"Какво се случи?" — написах на мобилния.

— Не успях да го видя, но един тип ме удари силно по главата и съм изгубил съзнание. Сигурно е някой ранобуден наркоман, писна ми от тази напаст. Трябва да видя дали не е откраднал нещо — каза той и понечи да стане от дивана.

Не му позволих.

"Не го ли видя?" — написах на мобилния.

"Защо ме лъжеш, приятелю?" — помислих си.

— Казах ти, исках да включа осветлението, постъпих глупаво, че не затворих вратата отвътре, когато отидох до електрическото табло, и тогава някой ме удари отзад.

"Сам си си го изпросил" — отбелязах наум.

"Асиер, преди да те ударят отзад, са те ударили във веждата и ти си се защитавал, защото кокалчетата на пръстите ти са ожулени до кръв. Видял си го, приятел. Знаеш кой е, но криеш от мен. Какво, по дяволите, става тук?" — написах, изгубил търпение.

— Казах ти, сигурно е бил някой наркоман. Не съм видял нищо — заинати се той.

"В този квартал няма наркомани през седмицата. Дойдохме, защото открихме нещо по време на разследването на убийството на Ана Белен Лианьо. Наистина ли ще продължаваш да отричаш?" — написах, раздразнен от цялата тази апология на отрицанието.

— Какво да отричам?

"Че си открил сметка с нея, когато спечели от лотарията."

— Не съм длъжен да ти давам обяснения, Унай. Това е личен въпрос.

"Престава да е личен, когато си разследван за убийство."

— Имаш ли заповед за задържане от съдията?

"Голям глупак си, приятелю" — си рекох.

"Още не, но ако откажеш да сътрудничиш и да дадеш обяснения, инспектор Гауна може да те арестува за възпрепятстване на правосъдието. Напълно е възможно. — Показах му мобилния, леко отвратен, че ме принуждава да напиша всичко това. — Искам да те попитам и нещо друго. След като онзи ден ти съобщих, че Ана Белен е мъртва, ти каза ли нещо на жена си?"

Арасели, жената на Асиер, беше добър човек, но вече бяха имали проблеми в миналото заради патологичната ѝ ревност към някои бивши гаджета на Асиер, а и той не се бе превърнал в светец, след като се ожени. Беше ми любопитно да узная дали приятелят ми е споделил с нея за смъртта на Анабел Ли. Наистина ми беше много любопитно.

— Не замесвай Арасели в това, Кракен — изръмжа той и лицето му се изопна от гняв на няколко сантиметра от моето. — В противен случай с теб ще свършим зле. Дори не споменавай Арасели. И през ум да не ти минава да говориш с нея.

"Не искаш да я видя, може би защото си упражнил домашно насилие и си белязал лицето ѝ с кокалчетата на пръстите?" — помислих си.

В този момент Естибалис, която не беше царица на търпението, се приближи до нас с изражение от типа на "вече ви оставих да си поговорите достатъчно".

— Здравей, Асиер. Виждам, че не искаш да ни улесниш. Ще подадеш ли жалба срещу невидимия наркоман?

— Има ли смисъл? Ще проведете разследване и ще ми го поднесете закопчан и на тепсия, така ли? — отвърна ѝ той, връщайки се към обичайния си хладен и равен тон.

— Не ми се прави на интересен, нищо няма да спечелиш — отвърна тя. — Кажи ми, и ще те попитам направо — защо си изтеглил двеста хиляди евро от общата ви сметка с Ана Белен Лианьо два дни преди смъртта ѝ?

Тази информация не ми беше известна, Милан не ми я беше съобщила и когато я чух, останах смаян. Двеста хиляди евро? За какво точно му трябваха на Асиер двеста хиляди евро?

— Както казах на приятеля си Кракен, не съм длъжен да ви обяснявам, освен ако нямате съдебна заповед — отвърна той.

И когато погледнах непроницаемото лице на Асиер, разбрах, че няма да измъкнем нищо от него.

Нищичко.

— Как прие Ана Белен факта, че си присвоил част от наградата ѝ? Ядосала се е, скарали сте се, нарекла те е крадец, използвач? — притисна го Естибалис, влязла в ролята си. — Затова ли я уби, за да можеш да измъкнеш половината от печалбата ѝ, преди да те зареже, парите, които законно са твои поради факта, че сте открили обща сметка с нея?

— Действате слепешката. Желая ви успех — каза той лаконично.

В този момент пристигна линейката. Едно момче с униформа и с месест нос започна да почиства раната на веждата, която още кървеше.

— Големи гадняри сте, целият квартал ще научи. Много ти благодаря, Кракен, за прословутата ти дискретност. Много ти благодаря — каза той, когато парамедикът се върна при линейката, за да донесе още материал, и ми хвърли толкова враждебен поглед, че ми вгорчи целия ден.

В него имаше разочарование и много старо съперничество, което аз смятах за отдавна забравено.

С Естибалис напуснахме старинната аптека в лошо настроение — от онези, които причиняват язва.

— Каня те на закуска на пазар "Абастос". Гадният ти приятел беше толкова гаден, че ми се прииска да му открадна някое стимулиращо хапче, но се въздържах. Хайде да го отпразнуваме, днес е голям ден — предложи Ести с мрачен тон.

Влязохме в "Чики" и след като поръчахме омлет, Естибалис отиде до барплота и се върна с два вестника, "Ел Корео Виториано" и "Ел Диарио Алавес".

— Забелязваш ли нещо, Унай? — подпита ме тя, прелиствайки "Ел Диарио Алавес".

— Н… не — осмелих се да кажа на глас.

— Приятелчето ни Лучо мълчи като сфинкс. Във вестника му няма нищо за Ана Белен Лианьо. Нито в "Ел Корео Виториано". Но беше на погребението, значи е знаел. Предполагам, че ти си му казал.

"В качеството си на частно лице. На него, на Асиер и на Хота. Беше приятелка от юношеството ни. Имаха право да знаят" — защитих се аз.

— Ти си моят герой, когато става дума за евфемизми — "приятелка от юношеството" — изкоментира тя иронично. — Но като говорим за Лучо, за пръв път в дългия си живот го виждам да се отказва от сензационно заглавие.

"Има следствена тайна. Трябва да я спазва" — заявих.

— Да, но Лучо би могъл да съобщи за смъртта на художничката на комикси Анабел Ли, без да я свързва с намерената бременна туристка при тунела "Сан Адриан". Но не го е направил — отвърна тя.

"Може би от уважение към Анабел Ли" — написах, но дори аз не си вярвах.

— Или не желае да се разчуе — каза тя с уста, пълна с омлет.

Един час по-късно, вече с достатъчно въглехидрати в кръвта, влязохме в кабинета на доктор Гевара в Съдебната палата, в края на булевард "Гастейс".

В петък, деня след съвещанието, бяха извършили аутопсия на Анабел Ли и бяхме получили доклада, но след посещението ни при Ектор дел Кастильо в Кантабрийския археологически музей бяха възникнали някои въпроси, които искахме да изясним с нея.

Съдебната лекарка ни чакаше, седнала зад бюрото си в кабинета. Поздрави ни любезно и ни покани да се настаним.

— Как прекарахте края на седмицата? Възстановихте ли се след уплахата от градушката?

— Трябва да продължим напред. Вие как сте? — отвърна Естибалис, докато сядаше.

— Твърде разстроена от смъртта на Куеста. Били сме заедно на много огледи на местопрестъпления в кариерата ни. Ще бъде трудно, но трябва да продължим, както казваш — въздъхна. — С какво мога да ви помогна?

— Имаме въпроси във връзка със смъртта на Ана Белен Лианьо. Линията на разследване, която следваме до момента, ни кара да смятаме, че има ритуален елемент в убийството ѝ.

— И е ваша задача да потърсите обяснение на това, което са сторили на тази бедна майка — прекъсна я тя спокойно. — Съгласна съм с вас. През цялата си професионална кариера не бях виждала подобно нещо. Да провесиш някого за краката, с вързани ръце, и да го убиеш, като потопиш главата в котел, пълен с вода… Много необичайна смърт.

"А ако са били три смърти, а не една? — написах на мобилния и ѝ го показах.

— Как три? Не разбирам въпроса ти, Аяла.

— Колегата иска да знае дали има вероятност да са убили Ана Белен Лианьо в церемония, наречена Тройна смърт. Състои се в изгаряне, провесване с главата надолу и удавяне на жертвата, докато умре. В този случай липсва елементът огън. Прочетохме внимателно доклада от аутопсията, прегледахме всички снимки на трупа — и тези, направени по време на огледа, и другите, които вие ни изпратихте. Само един въпрос, докторе — каза Естибалис, а после отдели една снимка на врата на Анабел и ѝ я показа. — Тези две убождания във врата биха ли могли да са от електрошоков пистолет "Тейзър"?

Съдебната лекарка отдалечи снимката, доколкото ѝ позволяваше дължината на ръката, за да я огледа внимателно, и накрая си сложи очилата, които висяха на позлатена верижка на врата ѝ.

— Не съм специалист по електрошокови оръжия — каза тя, докато изучаваше снимката, — но имаш право, тези убождания може да са напълно съвместими с подобно оръжие. Бяха под един от хематомите на врата и помислих, че са малки разкъсвания, причинени от ударите, които тя сама си е нанесла. Що се отнася до Тройната смърт, както казвате, вярно е, че жертвата е била жива, когато са потопили главата ѝ в котела. Намерихме вода в белите ѝ дробове, така че още е дишала и, разбира се, се е съпротивлявала. Ако преди това е била неутрализирана и парализирана с електрошоков пистолет "Тейзър", ефектът е преминал, преди да умре от удавяне. Може убиецът или убийците да са стреляли в гърба ѝ, била е извън строя достатъчно време, за да ѝ вържат ръцете и да я провесят за краката на някое дърво. После са потопили главата ѝ в котела от Кабарсено и мускулите вече са ѝ се подчинявали, когато се е опитала да извади главата си и да диша, за да спаси своя живот и този на сина си.

Преглътнах мъчително, когато чух последните ѝ думи — Анабел е чакала син, лекарката беше видяла двайсетседмичния плод.

Този факт правеше още по-реална драмата — убиецът или убийците бяха унищожили два живота и това повдигаше неизбежния въпрос: кой беше бащата на детето, което е чакала Анабел Ли?

Знаех, че може да се извлече ДНК, лекарката бе запазила биологичен материал от майката и плода и можеше да го съхранява в продължение на няколко месеца. Знаех, че можем да го сравним с мостра от ДНК на вероятния баща, но за тази цел ни трябваше заповед от съдия Олано, каквато нямаше да получим, ако не представим достоверни доказателства за самоличността на заподозрения, за един повече от убедителен мотив, както и че тази личност също е замесена в убийството на Ана Белен Лианьо…

А още бяхме много далече от този етап на разследването.

За момента разполагахме с банкова сметка, която свързваше Ана Белен с Асиер, но това не беше достатъчно, за да издействаме заповед от Олано, която да принуди Асиер да се подложи на тест за бащинство.

Все пак се опитах да проверя нещо. Изпратих съобщение на Арасели. Исках да разбера дали е имала нещо общо с цепнатата вежда на Асиер, както и да видя дали има някаква следа от насилие по лицето ѝ.

"Кайшо[16], Арасели. Може ли да те видя?" — написах.

"Случило ли се е нещо, Унай?" — отговори тя веднага.

"Не, нищо — излъгах. — Само исках да пием кафе и да си поговорим. Неангажиращо."

"Разбира се. Може да се видим следващата седмица. Тези дни съм в Деусто. Имам много часове. Знаеш как е."

"Обади ми се, когато се върнеш, за да се видим" — сбогувах се.

Прибрах се у дома — разочарован, колкото Естибалис.

Не говорихме много по пътя; и двамата знаехме, че ако в убийството на Ана Белен има елемент и на огън, перспективата, че е Тройната келтска смърт, изглеждаше тревожно вероятна.

Едно ритуално убийство е свързано повече с обреда и жертвоприношението, отколкото с жертвата. Това означаваше, че може да се повтори.

Що се отнася до убийството на Ребека Товар, беше малко вероятно при нея да са използвали "Тейзър", защото през 1993 г. употребата на тези пистолети не беше разпространена в Европа. Беше обаче невъзможно да се установи дали са я изгорили по някакъв начин, след като тялото е било свалено от дървото във Фонтибре.

Може би поради тази причина никога не се бе появило.

При мисълта за изгореното тяло на Ребека изпитах желание да повърна. Струваше ми се твърде мрачен и зловещ край за толкова крехко момиче като нея.

18

"Пасео де Фрай Франсиско"

23 ноември 2016 г., сряда

На следващата сутрин станах в шест. Беше шест и двайсет, когато излязох навън. Витория беше вцепенена от студ и потънала в мрак, но на мен ми беше все едно. Влязох в парк "Ла Флорида", който в този час приличаше на пещера от растителност, и забавих ритъма, когато стигнах до "Пасео де ла Сенда".

Там я срещнах да тича с белия си екип. Изненада се, когато ме видя, предположих, че не е преставала да тренира и отново пробягва маршрутите, които някога споделяхме.

Когато я видях там преди зазоряване, имах чувството, че се връщам към отминалото лято, в първите дни на август. Към онази химия, която имаше между нас, без да знаем, че смъртта вече е на път.

Сега животът също беше на път и двамата го знаехме.

Трябваше обаче да съм честен с нея и сега беше моментът да престана да бъда уличен измамник, да вдигна трите чаши и да ѝ покажа какво има под тях.

— Инспектор Ляла или Унай? — попита, когато ѝ препречих пътя.

"И двамата" — написах.

— Както решиш — каза, следейки изражението ми.

Стояхме под един уличен стълб, който разпръскваше жълтеникава светлина, небето още не бе придобило синкавия цвят на зазоряванията във Витория.

"Не искам да хванем някоя настинка. Да повървим, имам много за писане" — показах ѝ мобилния и тръгнахме към "Пасео де Фрай Франсиско".

— Добре, започвай — съгласи се тя.

"Инспектор Гауна те е информирала за самоличността на втория титуляр на банковата сметка на жертвата — Асиер Руис де Асуа, фармацевт по професия, женен, и че вчера някой го е нападнал рано сутринта, когато е отварял аптеката, но не е поискал да подаде жалба!"

— Да, в течение съм. Има ли нещо друго?

"Да, Алба. Има и нещо друго, което не съм ти казал, защото исках да ме включиш като експерт в този случай и не желаех да рискувам."

Това не ѝ хареса, изгледа ме и се спря, като скръсти ръце.

— Унай, кажи ми всичко, ако обичаш — заяви с много сериозен глас.

"Жертвата беше първото ми гадже — признах ѝ. — Също на Асиер, той е от моята компания. И на Лучо, журналиста от "Ел Диарио Алавес". И на друг приятел, Хосе Хавиер Уето, с прякор Хота."

Алба схвана какво се опитвах да ѝ кажа.

— Унай, твърдиш, че четирима приятели от компанията ти сте били с едно и също момиче? Не ме карай да повтарям банални вицове за компаниите във Витория, които споделят всичко.

"Нямам такова намерение — отвърнах без желание да се шегувам. — Да, и за четиримата това беше първият ни път. Случи се през юли хиляда деветстотин деветдесет и втора, участвахме като стипендианти в проект за келтско селище в Кантабрия. Освен това Ребека Товар, четиринайсетгодишното момиче, провесено на дърво във Фонтибре, и баща ѝ бяха в същия лагер."

— Продължавай, Унай. Не пропускай нищо. Сега говори началничката ти, която рискува поста си заради теб.

"Консултирахме се с експерт по келтска култура. Възможно е начинът, по който са умрели двете жени, да е жертвоприношение, практикувано преди повече от две хиляди години в зоната с келтиберийско влияние, включваща тези земи и Кантабрия. Тройната келтска смърт — изгаряне, обесване и удавяне във водна среда е ритуал, свързан с плодовитостта. Тъй като подозираме, че Ребека също е била бременна, може да е ритуал за наказание, защото са смятали, че ще бъдат лоши майки. Според този ритуал нероденото дете ще бъде поверено на божества от келтския пантеон — Трите богини майки."

— Господи, не отново. Не и психопат — прошепна тя, като вдигна ръце към главата си с жест на болка, който ме изненада.

Алба беше сдържана в изразяването на емоциите си и аз леко се обърках, когато я видях да се показва толкова уязвима пред мен.

— Ти като профайлър какво смяташ? — попита ме тя.

"За да става дума за сериен убиец, са необходими три убийства с паузи между тях, знаеш това. Но не можем да заобиколим сходството в начина на действие при двете убийства, а от гледна точка на виктимологията заключението е ясно — неомъжени бременни жени. Не изглежда добре, Алба. Бих казал, че сме в началото на серия и че убиецът или убийците са имали голям късмет с бурята при тунела "Сан Адриан". Мисля, че ако са били същите като във Фонтибре, там са скрили трупа от страх полицията да не открие улики по него. В случая с Ана Белен планинарите са намерили тялото противно на очакванията на престъпниците — зиме мястото е неприветливо, а е бил и делничен ден. Убиецът е смятал да се върне за котела, който навярно е откраднал за бъдещи престъпления. Но фактът, че нищо не е излязло в пресата и че няма задържани, може да е пагубен. Ще се окуражат, ще се сметнат за неуязвими. Опасявам се, че това може да съкрати "спокойния период"."

Алба прочете написаното и седна на една пейка пред Виля София, малък дворец в ориенталски стил от XIX в., който сякаш бе изваден от "Хиляда и една нощ" и който никак не се връзваше с резиденцията на лендакари[17] отсреща, но тя се втренчи в странната сфера, която го увенчаваше, и в минаретата, сякаш в тях се криеше ключът към тайната на Вселената.

— Не ми каза, че познаваш жертвата, и те включих в случая. Гарантирах за теб, знаеш в какво положение се намирам и какъв скандал ме очаква, когато бременността ми проличи, а ти… си скрил от мен тази информация? Постъпил си нечестно с мен.

Кимнах утвърдително, не можех да отрека.

— Унай, не може постоянно да нарушаваш правилата и йерархията от лични съображения. Ще ни повлечеш всичките, вече го направи в предишния случай. Не можеш да искаш да се включиш отново в екипа, щом криеш от мен важни данни от разследването.

"Напомням ти, че двамата с теб вбесихме мъжа ти и затова умряха снаха ми и братът на Естибалис. Не искам да съм несправедлив към теб, но ти също престъпи правилата, Алба".

— И ще плащам за това до края на живота си — прошепна тя.

"Не искам да говорим за нещо, което вече е непоправимо.

Миналото си е минало — написах. — Искам да разбереш, че съм най-подходящият да реша този случай. Познавам обкръжението, жертвите и вероятните заподозрени. Позволи ми да продължа да работя като експерт. Естибалис е упорита като мен, води разследването безупречно, но не е познавала никоя от жертвите. Не пропилявай това, което мога да допринеса за случая. Трябва да пипнем това чудовище или чудовища, не го забравяй."

— Не го забравям, Унай. Нито за миг. Ти си един от най-добрите профайлъри в страната и смятам, че ще изгубим изключително ценен сътрудник, ако не се включиш отново, но повече не крий информация от мен, защото няма да го позволя. Не превръщай работата ми в ад. Разбра ли?

Кимнах утвърдително с глава.

Алба погледна часовника си, стана от пейката и се изгуби по "Ла Сеинда", когато вече се разсъмваше.

19

Водоемът във Биляверде

23 ноември 2016 г., сряда

Върнах се вкъщи и цяла сутрин напразно чаках Естибалис да ми се обади, затова реших, че не се нуждае от присъствието ми и че съпоставя данни в управлението. Възползвах се, за да отида във Виляверде, селото ми в Алавеската планина, на четирийсет километра на юг от столицата.

С Херман се редувахме да ходим през седмицата, за да се уверим, че дядо е добре. Не че имаше нужда от помощта ни; въпреки деветдесет и четирите си години се справяше чудесно сам и вършеше работата в градината по-добре и от експерт по производителност, но помощта ни винаги му беше добре дошла.

Заварих го да похърква, седнал на дивана, покрил с такето лицето си, за да не му блести следобедната светлина, проникваща през малкия балкон на кухнята, пред запаленото огнище, което разпръскваше благодатна топлина в огромната къща с каменни стени.

Въпреки че спеше дълбоко, беше като зайците, които спят с едно отворено око, и веднага щом се приближих, той си намести такето на главата и ме попита радостно:

— Как си, синко?

Направих съучастнически жест, за да види, че седмицата ми минава добре — не че беше напълно вярно, но нямаше нужда да го тревожа излишно.

— Ще дойдеш ли с мен в градината? Искам да видя как е празът.

Кимнах и го последвах надолу по стълбата. През зимата градината на дядо изглеждаше тъжна, садяхме само малко зеленчуци, които издържаха на студовете във Виляверде. Слязохме по стъпалата, които дядо сам беше издълбал с много пот в неравния терен, и заобиколихме каменната стена на малкия водоем, от който черпехме вода за поливане на градината.

— Херман казва, че онази лекарка ще те излекува. Непрекъснато повтаря колко свястна жена била — каза той с дяволито изражение, като внимаваше да не падне по стъпалата.

"Да, свястна жена е" — написах на мобилния си апарат.

Дядо се дразнеше от писаниците ми на дисплея, заради далекогледството си не можеше да ги прочете добре отблизо и трябваше да си слага очилата, с които така и не успяваше да свикне.

— А тази твоя лекарка не ти ли каза да престанеш най-после да си навираш носа в този телефон? — отвърна и аз се изненадах от суровия му тон. Не му беше присъщ.

"Не" — написах аз, също раздразнен.

"Опитвам се, дядо. Опитвам се" — исках да му кажа.

— Тогава тази лекарка хич не я бива. Всеки що-годе умен човек знае, че няма да проговориш, докато тази измишльотина ти върши работа — каза той недоволно, застанал насред градината.

"САМО ЧЕ ИСТИНАТА Е ТАЗИ — ИМАШ НЯМ ВНУК И ТРЯБВА ДА СЕ ПРИМИРИШ" — написах му с главни букви, докато раздразнението ми нарастваше, както и неговото.

Дядо прочете написаното и преди да се усетя, изтръгна мобилния ми телефон от ръката и го хвърли във водоема.

— Не! — извиках.

И изтичах да взема една стара дървена стълба, която стоеше редом до земеделските сечива.

— Сега не ти остава друго, освен да говориш — заключи той със смазваща логика.

Не обърнах внимание на думите му и нарамих стълбата. Покачих се на нея и надникнах във водоема. Беше с размери три на четири метра, дъното почти не се виждаше, защото повърхността беше покрита с клони и водорасли.

Изтичах да донеса гребло. Опитвах се да се успокоя и да не нагрубя дядо.

"Помага ти, дядо, помага ти по свой начин" — повтарях си, но това не ме успокои.

Качих се отново по разнебитената дървена стълба, като едва пазех равновесие, и прокарах греблото по дъното.

Цели два часа претърсвах с греблото дъното на кладенеца. Извадих купища слузести водорасли и изгнили клони.

Дядо се появи на обяд със загрижено изражение.

— Хайде, синко, трябва да ядеш — каза ми той. — Качи се вкъщи да обядваш.

Поклатих отрицателно глава и се съсредоточих в един ъгъл, който още не бях претърсил.

— Това е само телефон, синко, и дори не го изключваш нощем. Не може цял живот да пишеш на него. На хората ще им омръзне.

— Вси… Вссичко… — опитах се да произнеса: "Всичко е наред", но не успях да довърша изречението. Още нямах нужните умения.

Качих се с дядо да обядвам — кремсупата от тиквички ми повдигна малко духа, но умът ми беше в дъното на водоема.

Поднових спасителната акция, след като видях сметката на всички кестени, които дядо бе опекъл. Смених тактиката, обух високи рибарски ботуши и влязох във водоема, въпреки че водата беше ледена. Благодарих се за дългите си ръце и обходих стъпка по стъпка дванайсетте квадратни метра на хлъзгавата и студена земя. Чак късно следобед, когато започна да се смрачава и краката ми се бяха сковали от студ, намерих това, което бе останало от мобилния ми телефон.

Знаех за опасността от късо съединение, затова извадих бързо батерията. Занесох го в къщата на дядо грижливо, сякаш беше половинкилограмов бял трюфел, и го подсуших с попивателна хартия. Знаех, че трябва да го оставя за няколко часа на сухо, но не твърде топло място и се примирих, че ще пренощувам във Виляверде, без да знам дали мобилният ми телефон ще възкръсне.

Дядо наблюдаваше търпеливо и дискретно цялата тази операция, без да каже нито дума. Знаеше, че ни предстои разговор.

Влязох в стаята си и взех един лист от чекмеджето на нощното шкафче.

"Този път прекали, дядо. В този телефон бяха всичките ми служебни контакти и много снимки, които нямам на друго място. Беше моят офис, моят живот" — написах му с огромни букви.

— Животът е пред теб, но ти го пропиляваш от малодушие, синко. И ако тези петстотин евро, които хвърлихме във водата, са ти помогнали да осъзнаеш това, значи не са отишли на вятъра. Ще ти платя апарата, не се ядосвай — каза той с помирителен тон.

"Не става дума за парите, дядо. Не става дума за парите. Не се тревожи за това" — написах на листа.

Понякога уроците на дядо причиняваха болка — може би повече на него, отколкото на мен.

Дядо обаче имаше право, мобилният телефон беше само вещ, на която бях дал власт, за да стане центърът на съществуването ми, спасителният ми пояс, или, както Ектор дел Кастильо бе казал, моята патерица.

Накрая се прибрах в стаята си и се опитах да заспя. На сутринта се събудих след изпълнена с неспокойни сънища нощ, скочих от леглото и отидох да взема апарата. Сглобих го, но не се включи. Бях останал без мобилен телефон.

Отворих лаптопа и се замислих какви други възможности имам, освен да отида във Витория и да купя нов телефон, за да продължа да участвам пълноценно в разследването.

Не исках колегите ми от "Киберпрестъпления" или Милан да имат достъп до паметта на мобилния ми телефон. Още пазех съобщенията, които си разменихме с Алба през лятото, и не исках да я излагам по този начин.

Колебах се доста време и после, неособено убеден, реших да ѝ изпратя имейл:

"Голдън, нуждая се от помощта ти. Веднага" — написах.

Голдън Гърл, златното момиче на хакерската общност в страната, взимаше скъпо за услугите си. Зад привидната си външност на заядлива белокоса старица се криеше пенсионирана експертка по информационна сигурност, която бе работила в "Сиско"[18] в продължение на десетки години и която създаваше главоболия на много опитни кракери[19].

— Каквото кажеш, Кракен. На твое разположение съм — отговори тя на минутата.

Обясних ѝ накратко за водния инцидент и си уговорихме среща след час и половина във Витория, за да ѝ връча злополучния мобилен телефон.

Голдън живееше на Улицата на пневмониите[20], в една от сградите, които гледат към вътрешния двор на някогашната Стара семинария, срещу площада на Старата катедрала.

Посрещна ме на прага на апартамента с бялата си коса, подстригана на нивото на брадичката, и с патерици, които я правеха да изглежда по-стара, отколкото я помнех. Не ме покани да вляза в дома ѝ, беше все същата саможива хакерка, която не се доверяваше на никого, дори на мен.

— А това? — успях да я попитам на глас, когато видях патериците.

— Преди месец ми оперираха тазобедрената става. Трудно се движа и умирам от скука — каза тя на един дъх. — Благодаря ти, Кракен.

— А това? — повторих, горд с постижението си.

— Практически е невъзможно да се възстановят данните на този апарат. Харесва ми предизвикателството. Ще ти се обадя веднага щом мога да ти дам отговор — усмихна се, без да откъсва поглед от моя смартфон, сякаш беше яйце на Фаберже.

Сега, когато е минало време и разбирам последиците от тази поръчка, съзнавам, че съм бил поредният участник в онази неудържима поредица от грешки и ужаси, за която говореше Ектор дел Кастильо. От онези, които поддържат вечната верига от насилие, датираща от палеолита, точно както ми бе казал моят приятел историк. Но тогава не го знаех, нямаше как да го зная.

Или това си повтарям и днес, за да мога да спя нощем.

20

Сандайли

4 юли 1992 г., събота

Няколко метра назад, в полумрака на микробуса, приятелите се шегуваха и наблюдаваха пейзажа. Лучо и Асиер един до друг, Хота и Унай зад тях, седнали заедно под общия знаменател на увлеченията им. Хота правеше снимки, които после щеше да прояви разфокусирани — това бяха първите стъпки на едно току-що пробудено призвание.

Четиримата бяха твърде заинтригувани от тоалета, който Анабел Ли бе избрала за този ден — широка черна и възхитително къса рокля, която вървеше страхотно с жълтите ѝ кубинки.

Асиер пръв откри огъня, по неговия си начин.

— Не си ли малко големичка за всички тези рисунчици и драсканици?

Анабел дори не вдигна очи от ръката си. Поради липса на хартия рисуваше върху кожата си един издъхващ обесен. Вдъхновението ѝ беше дошло, след като видя как високите клони на кестените по пътя удряха стъклото на прозореца на височината на главата ѝ.

— Това са истории, глупако — каза лаконично, докато останалите притихнаха притеснени. — Живееш в материалния свят.

— Няма друг. Слез на земята, малката, готик позата ти не ме впечатлява. Ти си само една голтачка.

— Голтачка? Виж си евтините дънки. Да се обзаложим, мистър Враждебен — в деня, в който умра, ще бъда по-богата от теб.

Асиер нямаше как да стисне повече устните си. Промърмори: "Дадено", което прозвуча като изплюване, и се облегна намусен на мястото си.

Анабел го погледна и Унай забеляза в очите ѝ нещо, което го обезпокои. В тях нямаше омраза, което би било логично. Имаше предизвикателство, решимост, известно задоволство от взето решение.

Саул бе наблюдавал сцената в продълговатото огледало за обратно виждане, запазвайки търпеливото мълчание на регистраторите. Същото правеше в университета със студентите си — алфа, бета, пасивни, агресивни, враждебни, безразлични… Всички притежаваха преобладаваща черта, която ги определяше и от която той умееше да се възползва. На тази възраст бяха толкова… прозрачни.

Най-после пристигнаха. Саул и Ребека ги поведоха по една пътека, долепена до скалата. След като повървяха известно време, съзряха отвора на пещерата с параклиса "Сан Елиас". Намираше се над руини, които някога са били къщата на жената, грижила се за параклиса, както им каза Ребека, докато изкачваха тясната каменна стълба.

Вдясно — каменно корито, правоъгълен купел, издълбан в самата скала. Беше важно. И беше поводът на посещението им, така им обясни Саул.

Накара ги да спрат.

— Местните наричат това място Сандайли, но може би не е деривация от свети Елиас. В интерес на истината ние антрополозите смятаме, че може да идва от света Юлия, а тази светица на свой ред е свързана с богинята Ивулия, доримско божество, което се появява в един надпис, намерен във Форуа, Биская. Това е важно. За всички келти богинята Ивулия е свързана с култа към водата и този купел пред вас винаги е бил място, където са се извършвали водни ритуали.

Някои като Лучо слушаха захласнати, други — леко разсеяни.

— Водни ритуали? — повтори Хота, който искаше да се хареса.

— Да, казват, че водата, която се стича от сталактитите в пещерата, се събира в този купел. Както виждате, има очевидно сходство между спермата като оплождаща течност и купела като утроба. Жените от селцата в Алавеската равнина, някогашна обител на рода Гевара, господарите на тази земя, от незапомнени времена са идвали тук, за да правят "оплождащи обливания" — влизали са във водата до кръста. Жените от Оняти са наричали това "берату", на баски език означава "размеквам се". Били са ритуали за плодовитост, надявали се така да заченат.

Саул им заразказва за това, което най-много го въодушевяваше — как келтските ритуали са оцелели до наши дни, спотаени под християнски церемонии, които едва успявали да прикрият езическия си произход.

После стигнаха до края на пещерата и всички, поуморени от разходката, извадиха сандвичите си с наденица и седнаха облегнати на ниската стена, обграждаща параклиса "Сан Елиас". Малък, бял, с полукръгла арка над камбаната, която му придаваше известна индивидуалност.

Някои захъркаха, беше ленивият час на следобедната дрямка, а слънцето припичаше. Конските мухи досаждаха, но от пещерата лъхаше хлад и всички задрямаха.

Не всички.

Почти всички.

Асиер бе останал да се разхожда под стената, която някои катерачи използваха, за да се упражняват и да прокарат нови маршрути. В този час на безмилостно слънце нямаше и следа от тях. Беше леко ядосан след разговора с Анабел, може би отиваше твърде далече в държането си към нея. Може би му личеше.

"Не, едва ли ми личи, тя не е телепат" — мислеше си той раздразнено.

Появи се Саул, който бе слязъл, за да пообиколи наоколо, и го завари седнал в подножието на скалата и в лошо настроение.

— Знаеш ли, забелязах това на ръката ти — Саул мина направо на въпроса.

— Какво за ръката ми? — отвърна Асиер с отбранителен тон и успя с труд да напъха лявата си ръка в джоба на дънките.

— Имаш зле зараснала кост на безименния пръст. Счупване?

— Да, счупване — отвърна той разсеяно.

— И аз имах такова на твоята възраст. Баща ми… Твоят баща какво работи?

— Зарежда рафтове в "Ероски"[21]. И сега ще ми се подиграваш.

— Защо да ти се подигравам?

— Защото си университетски преподавател, а аз съм син на зареждащ рафтове в "Ероски" и на домакиня.

— Какъв ти е средният успех?

— Отличен. — Това беше планът му. Всъщност единственият му план — да учи в университет, да се измъкне от посредствената среда на едно семейство без култура и образование. Не искаше да свърши като баща си — със зле платен физически труд.

— Тогава заслужаваш уважение, а не подигравка.

Никога през шестнайсетгодишния си живот Асиер не бе чувал думата "уважение", адресирана към него.

— И какво ще учиш, история ли? — подпита го Саул, който все още се надяваше да привлече някое от момчетата за своята кауза.

— Не, нещо, от което да забогатея.

Асиер беше доста стиснат, станеше ли дума за пари. Момчетата от тайфата знаеха, че ако някоя вечер не пиеше, не участваше в разпределението на сметката, но накрая винаги поръчваше питие или поредното калимочо. Същото се отнасяше и до цигарите, винаги измъкваше по някоя от приятелите си и не му беше неудобно да си поиска, когато всички вече бяха подпийнали. Изръсваше най-вече добродушния Хота, който имаше най-много пари от всички.

Парите, или по-скоро липсата им, се бяха превърнали в негова фикс идея и го мотивираха да прави единственото, което можеше да прави на своите шестнайсет години — да бъде добър ученик.

— Разбирам. — И знаеше, че момчето разбира. И че е достатъчно. — Виж, относно баща ти…

— Относно баща ми нищо — прекъсна го Асиер.

"По-добре мен, отколкото сестрите ми" — помисли си.

— Знам, не се тревожи, няма да кажа нищо. Тези неща не се изобличават, случващото се в семейството си остава в семейството. Само ще ти кажа, че ще дойде ден, когато посегне ли ти, ще го гледаш отгоре и ще можеш да спреш ръката му, нали?

— Не съм ти казал, че ме бие — отвърна Асиер леко засрамен.

— Знам — каза седналият до него Саул сдържано, предпазливо.

— Не съм ти го казал! — извика Асиер и скочи рязко от мястото си. Веднага съжали за това.

Саул го видя да се отдалечава към стълбата на параклиса.

— Знам — прошепна спокойно.

Саул изчака петнайсет минути и се качи тихичко до параклиса, видя, че всички спят и се приближи до дъщеря си.

— Да вървим, Бека. Да слезем до купела. Богинята чака.

Ребека го погледна с ужас в очите.

— Татко, моля те, не тук — прошепна.

Саул се усмихна, не разбираше страха ѝ.

— Да вървим, дъще. Не ме принуждавай.

И Ребека знаеше, че вече нищо не може да направи. Преглътна мъчително, наведе глава и слезе мълчаливо по тясната стълба под внимателния поглед на баща си.

Унай се събуди малко след това, потънал в пот от горещината. Тялото му се беше схванало от позата, в която бе заспал.

Огледа се, забеляза, че не всички са там.

Отчасти заради инстинкта си винаги да проверява дали всички са добре, отчасти защото трябваше спешно да облекчи пикочния си мехур, той слезе по стълбата и потърси уединено място сред дърветата, където да свали ципа на панталона си.

Не очакваше да види това, което видя.

Видя Хота, легнал по гръб на тревата, със смъкнати до коленете панталони. Видя Анабел, която го бе възседнала и се движеше в ритъма на вълна. Дори обесеният на ръката ѝ се движеше плавно.

Прословутата черна рокля скриваше между гънките си телесния контакт между двамата, свалената нарочно презрамка откриваше едната ѝ гърда, за чийто размер четиримата се бяха шегували всяка нощ.

Анабел, надарена със съблазнителни извивки и съзнаваща това, добра учителка, шепнеше на Хота как да я милва, за да ѝ достави удоволствие.

Хота — покорен, удивен, с изражение на човек, виждащ водна богиня.

Унай замръзна на място, с полуотворена цепка на панталона.

Реагира със закъснение, не че дотогава не бе имал представа, но за пръв път виждаше секс на живо и в продължение на дълги години си спомняше с възбуда онази сцена с Хота и Анабел.

Тя първа забеляза присъствието му, но не спря да се движи, докато дишането ѝ не стана пресекливо и тя запуши устата си с послушната ръка на Хота, за да не огласи със стенанията си цялата околност.

За Унай тази гледка беше удивителна, почти свръхестествена. За Хота също. После тя просто слезе от Хота и се върна към обичайната си апатия. Погледна невъзмутимо Унай.

Нито следа от безпокойство, нито от срам.

Хота също бе взел своята доза наслада, малко по-шумно и по-кратко, както се полагаше за първия му път. Едва тогава си даде сметка, че най-добрият му приятел стои като закован до едно дърво на няколко метра от него.

— Извинявам се, не исках да гледам — опита да се оправдае Унай, когато разбра, че е разкрит.

— По дяволите, Унай! Да не си видял…? — извика разтревожено Хота с кукуригащ, почти комичен глас.

— Съжалявам много. Тръгвам си… дойдох да пикая… не исках… — извини се Унай.

И се отправи, вече без желание да пикае, нагоре по стълбата, с образа на тях двамата, запечатан дълбоко в паметта му.

21

Езерото Ла Барбакана

4 декември 2016 г., неделя

Беше минала повече от седмица от инцидента с мобилния ми телефон. Голдън бе успяла да спаси снимките ми и бе конфигурирала уотсап така, че да запазва копие на всичките разговори. Наложи се да си купя нов апарат и операторът ми направи дубликат на СИМ картата. Дигиталният ми живот бе спасен.

В управлението бяхме навлезли в досадната част на разследването — трябваше да проверим всички записи на коли на камерите в Салдуондо близо до паркинга, от където се предполагаше, че Анабел и спътникът или спътниците ѝ са се качили до тунела "Сан Адриан" онази сутрин.

Анабел нямаше собствена кола, така че все някой я бе откарал дотам. Въпреки ранния час имаше около трийсетина коли, които трябваше да проверим.

Мобилният телефон на Анабел така и не се появи и съдия Олано издейства операторът да ни предостави разпечатка, но се оказа, че Анабел е била твърде пестелива откъм разговори и в навечерието на смъртта си се бе обаждала само на издателя си. Установихме, че сутринта, когато е била убита, дори не го е включвала. Не можехме да проследим стъпките ѝ в последните часове от живота ѝ.

Всеки следобед отивах чинно в кабинета на логопедката, прекарвахме цял час, произнасяйки срички и завършвайки думи. През последната седмица бях отделил общо около пет часа да се упражнявам пред огледалото и с приложенията, които бях свалил на мобилния телефон, и бях инсталирал хоризонтален лост в коридора на апартамента ми. Всеки път, когато минавах оттам, правех три набирания. В началото ръцете ми се уморяваха, но така укрепвах дясната си страна, и докато си бях вкъщи, постоянно държах един тренажор, за да заздравя дясната си ръка.

С темпото, с което го правех, щях да се превърна в истински кракен.

В края на седмицата бях твърде демотивиран, за да изляза с тайфата, и се скрих във Виляверде, търсейки обстановката, от която се нуждаех. Дядо отказваше да гледа дисплея на новия мобилен апарат, когато пишех нещо, така че бях принуден да общувам с едносрични думи, които той тълкуваше с търпението на столетник.

Рано сутринта в неделя ми се обади Естибалис.

— Във Виляверде ли си, Унай? — изстреля тя въпроса си. Беше възбудена, подканваше ме да бързам.

— Да.

— Трябва веднага да отидеш в Лагуардия — каза тя.

— Във… — попитах, без да разбирам.

— В интерпретативния център с изкуственото езеро Ла Барбакана. Намерили са входната врата разбита и са се обадили в управлението в Лагуардия. Оттам са изпратили двама полицаи, за да установят дали става дума за кражба или за вандалщина и са намерили млад мъж, обесен на гредите на тавана. В този случай няма котел, но косата и дрехите му били мокри до раменете. Изглежда, е умрял от потапяне. С Милан и Пеня пътуваме натам.

— И… идвам — успях да произнеса.

Запалих аутландъра, паркиран под балкона на дядовата къща, полетях към Лагуардия и след по-малко от час паркирах до южния вход на града.

Никога не бях влизал в интерпретативния център на келтиберийското изкуствено езеро Ла Барбакана — доколкото видях, бе разположен в рамките на града. Веднага открих патрулната кола на колегите ми от управлението в Лагуардия и минах под лентата, ограждаща периметъра на местопрестъплението.

Извадих значката си, но явно ме разпознаха. Предполагам, от новините.

Съдията вече бе издал заповед за огледа. Познавах колите на криминалистите и знаех, че Мугуруса е пристигнал. Прекрачих прага на вратата с алуминиева дограма, която бе разбита с обикновен лост. Прекосих тъмен коридор, който ме отведе до рецепция, където предположих, че персоналът обслужва посетителите. Някой бе включил светлините, както и записа на водни звуци, който обгръщаше всичко. Стените и таванът бяха боядисани в тъмносин, почти лилав цвят, който създаваше илюзия, че си на морското дъно.

Видях панели, каквито имаше във всички интерпретативни центрове, с обяснителни текстове за келтиберийската култура, съществувала на това място преди 2100 години. Познавах добре този период от историята благодарение на археологическите уроци, които получих от Саул Товар, както и на второто двойно убийство при долмена. Нанчо бе убил две петгодишни деца в келтиберийското селище Ла Оя, разположено на изхода на Лагуардия.

В краката ми се простираше празно изкуствено езеро, най-голямото от този род в Европа. Един манекен на жена, облечена с бяла туника и бяла шапка от онази епоха, все едно се приближаваше до езерото — може би за да извърши някакъв ритуал, може би само за да си налее вода.

Видях жертвата, провесена за краката с дебело въже, прехвърлено през една от дебелите циментови греди на синия таван. Краят на въжето бе завързан за един от краката на панелите. Мъжът не беше много висок, изглеждаше млад. Когато стигнах до него, Мугуруса ми подаде найлонови калцуни и аз се приближих до трупа.

Коленичих в знак на уважение. Към проклетата Смърт, към живия човек, който това тяло е било само преди няколко часа.

"Тук приключва твоят лов и започва моят."

Лицето беше леко подуто, но разпознаваемо. Поне аз го разпознах.

Мъртвецът, който висеше на въжето пред мен, беше моят приятел Хота.

22

Хотел "Доня Бланка"

4 декември 2016 г., неделя

Не си спомням много добре какво направих впоследствие. Не знам на кой криминалист дадох името на мъртвия ми приятел. Изпратих съобщение на Естибалис. Това го знам, защото по-късно проверих часа на изпращането в мобилния си телефон.

Наредих ѝ, влязъл в ролята си на експерт, да проверят със съдебната лекарка дали по тялото на Хота има следи от убождания с електрошоков пистолет "Тейзър".

Алба ми позвъни минута по-късно.

— В Лагуардия съм. Естибалис ми съобщи самоличността на новата жертва. Искам да дойдеш вкъщи, Унай. Трябва да поговорим. Изпращам ти адреса. Аз имам среща със съдия Олано и после ще отида в Ла Барбакана. Чакай ме тук, приеми го като молба или заповед, но ела веднага. Нали?

— Да — отговорих на глас.

Беше ми все едно дали тонът ми ще прозвучи пискливо. Всичко ми беше все едно, бях изпаднал в дълбока апатия от мига, в който разпознах синкавото лице на Хота, и не се чувствах способен да сваля от себе си тежестта на този душевен срив.

Напуснах Ла Барбакана, без да се сбогувам с никого. Достатъчно бяха заети да обработват улики. Не исках да участвам в това. Да анализирам хладнокръвно последните минути на приятеля ми от детството, на златното момче, за което всички се грижехме и което всички предадохме.

На сломения Хота, чието бъдеще бе провалено от алкохола.

Не си спомням кога го видях за пръв път, предполагам, че е бил първият ни ден в първи клас в училище "Сан Виатор". Човек не си спомня много-много за онези далечни години. Кога казват невролозите, че започват най-ранните спомени?

Нямах представа. Вече нямах представа за нищо.

Действах машинално, Алба ми изпрати на мобилния телефон адреса на къщата си в Лагуардия. Не взех колата, не бях в състояние да шофирам. Тръгнах по калдъръмените тротоари с чувството, че някаква машина на времето ме е запратила в Средновековието. Едно егускилоре ме поздравяваше от номер 96 на една от уличките.

"Не сега, нещастнико" — пошушнах му на минаване. Мен дори Христос не ме пазеше от злите духове.

Прекосих града в северна посока, почувствах се объркан, когато стигнах до края на булевард "Колядо" и се озовах пред адреса, който Алба ми бе дала и който се оказа замък. Всъщност хотел, хотел "Доня Бланка".

Беше величествена, старинна сграда, която властваше над възвишението и която си имаше всичко, включително осмоъгълна крепостна кула. Изкачих стръмната каменна стълба и прекрачих вратата под благородническия герб.

В отсрещния край стената беше покрита с бръшлян, беше своеобразен бар с железни решетки и витражи, имаше много хора, не знаех къде да търся Алба.

В този момент една около седемдесетгодишна жена пристъпи към мен. По-скоро дама. Всичко в нея беше изискано — късата руса коса с безупречно подредени кичури, наметката на раменете, която ѝ придаваше елегантност, неподвластна на модата.

— Добро утро, Унай. Чаках те. Казвам се…

"Аурора Мистрал" — помислих си, неспособен да повярвам, че стоя пред една от най-големите легенди на киното и театъра от XX век. Актрисата, която спечели всеобщо уважение и безброй награди и която винаги ще бъде помнена заради изпълнението на главната роля в "Домът на Бернарда Алба"[22] в театралните салони.

Знаех, че се е оттеглила отдавна от сцената. Нямах представа, че живее в Лагуардия. Краката на дядо щяха да се разтреперят, ако я видеше. Била е легенда още от следвоенния период, момичето чудо, което играе и пее. Няколко поколения ѝ се бяха възхищавали и бяха пълнили кварталните киносалони през годините, в които продължи бляскавата ѝ кариера.

— Ниевес Диас де Салватиера, майката на Алба. Каза да я изчакаш в стаята "Любовта и Лудостта", на последния етаж. Излезе преди малко по спешен служебен въпрос. Ако искаш да си починеш, спокойно можеш да използваш леглото. Аз съм заета със събитие на Ротари клуб, затова ме извини, че в момента не мога да ти правя компания. Ще ти дам ключа от стаята.

Аурора, или Ниевес, отиде зад барплота на рецепцията и ми връчи тежък ключ.

Майката на Алба имаше внушително присъствие, което не се дължеше единствено на сцената. Притежаваше горда осанка, която дъщеря ѝ бе наследила, въпреки че външно изобщо не си приличаха. Алба беше кестенява, с кафяви очи, източена. Майка ѝ беше руса, със сини очи, дори формата на лицето, на носа и на веждите им беше различна. Никога не бих предположил, че са майка и дъщеря.

Взех ключа леко зашеметен. Стиснах отново ръката ѝ и се изкачих по стълбата на замъка. Намерих стаята с име на басня от Саманиего[23], отключих я и се проснах на леглото. Зарових лице във възглавниците и заплаках отчаяно. Платът заглушаваше донякъде риданията ми, но в момента не ме беше грижа за останалите гости.

Хота беше мъртъв, а на мен ми бе дошло до гуша от толкова смърт. Тази на Мартина, на Анабел Ли, на приятеля ми… твърде много за една година, твърде много за два толкова близки по време случаи.

Трябваше да уведомя семейството ѝ, майка ѝ и чичо ѝ. Почувствах се ужасно, че не мога да говоря, не исках да им съобщя новината писмено.

След малко престанах да плача и се поуспокоих, проснат в онова легло и в онази спалня, декорирана за сватбени нощи на щастливи младоженци, които започват нов живот. За разлика от мен — почувствах се много стар и изхабен с моите четирийсет години.

Алба дойде доста по-късно. Завари ме отново в апатично състояние, загледан в моята планина през прозореца. Сега я виждах от друг ъгъл на реалността.

— Как си? — попита ме, като седна до мен на огромното легло, в което бог знае колко чукане бе паднало.

Аз само стиснах юмрук и насочих палеца си надолу, както сигурно е правел Нерон в някой лош ден на арената.

Тя взе ръката ми с безкрайна нежност, сякаш бе малък дар от боговете.

— Искам да знаеш, че съм тук. Тук съм. — Тя се излегна до мен и се притисна към гърба ми.

Колко приятно бе да почувствам топлината ѝ в тази студена сутрин.

— Не искам да ти се случи нищо, Унай. Вече сме минали през това.

Безполезно бе да ѝ възразявам. За какво? Нямах желание да пиша, нито да говоря. Само да чувствам, че е загрижена за мен, че в момента тя е поела нещата в свои ръце. Че мога да оплаквам мъртъвците си в тази декемврийска неделя.

— Да се качим на кулата. Вече не е толкова студено и горе ще се освежим. Имаме много неща, за които да поговорим, тук ни дебнат изкушения — каза ми тя, когато се умори да гали косата ми с толкова присъщото за нея спокойствие.

После ми протегна ръка и я последвах по осмоъгълната вита стълба, докато стигнахме до кулата и излязохме на открито.

Свежият въздух ни подейства благотворно. Пред нас се разкриваше възхитителна гледка на Лагуардия е море от лозя в краката ни. Виждаше се даже селището Ла Оя, което ми навя болезнени спомени. Нямаше значение къде се намирах с Алба, накрая Нанчо винаги се появяваше в мислите ни.

— Тук спаси живота на детето ми — прошепна тя, загледана в планината пред нас.

"Може би древните богове на тези планини го закрилят" — написах.

Тя ми поиска обяснение с поглед.

"Ние, местните, я наричаме Кантабрийска планина, но древното ѝ наименование е Толоньо, произлиза от името на бардулския бог Тулон. Другото име на Тевтат, богът баща на келтите. Има дори руини на средновековен манастир, посветен на св. Мария от Толоньо. Казват, че монасите го напуснали заради студа. Много ми се иска да те заведа там. Може би в онзи ден бог Тулон е спасил детето ти. Иска ми се да вярвам, че не всичко е против нас.

— И аз предпочитам да вярвам в това. Само така можем да продължим. Знам, че е лош ден за теб, бих искала да го променя или поне да го облекча. Позволи ми да ти съобщя една добра новина.

— Слушам… те — казах със запъване.

— Тази седмица бях на консултация и ми направиха ехография и други изследвания. Отхвърлиха вероятността детето ми да има остеогенезис имперфекта от втори тип — произнесе тя широко усмихната, наслаждавайки се на всяка дума.

Погледнах с облекчение планината на древния бог, почувствах, че вече не нося на плещите си товара на целия свят. Страхът, че детето ми ще страда от болестта, убила първата рожба на Алба, бе висял като черен облак над главата ми, откакто ми съобщи за бременността си.

"Благодаря, Тулон. За това, че се грижиш за моите хора" — помолих се мислено.

Притиснах Алба към себе си, последваха целувки… но спомените от онзи ден са заключени в паметта ми. Така предпочитам.

После, по-спокоен и все още без желание да се върна към реалността на оредялата ми компания, попитах Алба:

"Трябва да ми разкажеш това за майка си. Не може да криеш подобна информация от мен."

— Знам — въздъхна. — Знам. Вече се запозна с нея, няма да ти говоря за публичния ѝ живот. Сигурно знаеш, като всички останали, легендата за бедното провинциално момиче — открил я един импресарио от Мадрид, стара лисица, на някакъв конкурс за таланти, защото момичето пеело и танцувало чудесно и родителите ѝ, които не били мърдали от Лагуардия, се решили да я пратят в Мадрид при чичо ѝ и леля ѝ.

Тази част я знаех, с изключение на това за Лагуардия.

— Останалото е история. Майка ми заплени цяло поколение със сините си очи и русата си коса, снима се в касови филми в продължение на години и когато настъпи първата голяма криза в киното, намери убежище в театъра. Вече беше зряла и импресариото ѝ ръководеше кариерата ѝ с твърда ръка. Пожъна успех с изпълнението си в "Домът на Бернарда Алба" и започнах да я виждам по-рядко. Вече нямаше три месеца снимки, които позволяваха да ме посещава в края на седмицата. Замениха ги турнета из театрите на цялата страна, които продължаваха с години, а аз учех в Мадрид.

"А твоят… — поколебах се дали да напиша толкова личен въпрос, но тя знаеше почти всичко за мен — баща?"

— Баща ми беше шофьор на майка ми цял живот. Беше синът на импресариото ѝ, живееше в сянката на баща си.

"Импресариото на майка ти е бил твой дядо?"

— Никога не съм го наричала така. Открил я, когато е била още дете. Той я бе шлифовал, бе плащал уроците ѝ по танци, дикция и пеене, но после пилееше парите на майка ми с пълни шепи. Отиваше в казиното с четири уличници и изхарчваше за една вечер това, което майка ми бе спечелила за една седмица представления. Ненавиждах онези жени. Идваха с луксозни тоалети и обувки от най-скъпите бутици, докато аз и родителите ми живеехме с пресметнати до стотинка разходи, без да си позволим никакъв каприз или подарък. Израснах без никакви луксове. По онова време родителите на майка ми починаха. Остана сама в Мадрид — без други познати, освен хората от театъра.

Погледнах я мълчаливо, исках да продължи да говори.

— Баща ми нямаше професия. Беше незабележим, както бихме казали днес. Мисля, че майка ми е започнала да излиза с него, защото са прекарвали много време заедно по време на пътуванията. Били са връстници и той не е бил ласкател като останалите актьори, не е изпитвал нужда да се състезава с егото си. С други думи, общуването с баща ми за нея е била почивка в кариерата ѝ, единствената нормална връзка насред влакчето на ужасите около нея. После съм се родила аз, мисля, че в началото дядо ми дори се въодушевил и видял в дъщерята на питомката си друга вероятна златна мина. Но аз не съм наследила очите ѝ и за съжаление на всички, бях пълничко момиче без артистични дарби.

"Не съм си те представял така" — помислих си и изчаках да продължи. Помагаше ми да избягам от настоящето.

— Години по-късно избухна скандалът — бащата на баща ми бе обвинен в укриване на данъци, близо шестстотин милиона стари песети. Родителите ми бяха пълни невежи във финансово отношение — той им даваше една десета от парите, които му искаха, и с тях покриваха някои разходи. За останалото се грижеше той. По време на процеса избяга. Преди няколко години се опитах да го издиря и успях да установя, че е заминал за една латиноамериканска страна под друга самоличност. Що се отнася до отровния подарък, който ни остави, само ще ти кажа, че бе сключвал сделки от името на майка ми, така че бяхме разорени и наложиха запор върху почти всички имоти — апартамента в Мадрид, помещения и гаражи. Майка ми не поиска да се върне на сцената, този етап отдавна ѝ идваше в повече, не понасяше пресата.

"Харесваше ли мъжа ти?"

Алба ми бе обещала, че няма да го споменава отново, но исках да се възползвам от момента и да науча всичко за нея. Да разбера коя е и какво я бе отвело до тази кула, до този град, до този завършен психопат — съпруга ѝ.

— Не беше особено доволна, че излизам с него, в началото помисли, че се е сближил с мен заради нея, за да измъкне сензационен репортаж от типа: "Какво стана със…?", или да разбере дали тя знае нещо за местонахождението на импресариото ѝ. Нанчо прие това спокойно, по своя си начин, и си постави за цел да изглади отношенията си с нея постепенно, елегантно. Но ти познаваше стила му.

Усмихнах се за пръв път, припомняйки си спокойния мъж, който спечели доверието ми с търпение и отзивчивост.

— Да кажем, че с майка ми се отчуждихме доста, когато се омъжих за Нанчо — продължи тя. — Тя се чувстваше неудобно да споделя личния си живот с него. Майка ми има алергия към медиите, не иска никой да я свързва с артистичния ѝ псевдоним, въпреки че Лагуардия е малък град и практически всички знаят това, но тук хората са дискретни и тя спечели уважението им като хотелиерка. Също и заради участието си в благотворителни дейности с ротарианците от Витория и Логроньо. Що се отнася до отношенията ми с нея, сега отново се сближихме. Вече ти казах, че майка ми първа дойде в болницата, когато научи за това, което той ми бе… ни бе сторил. Тя се погрижи за всичко през първите седмици, в които аз не бях в състояние да реагирам поради преживения шок, както и Защото бях твърде загрижена за теб, докато ти беше в кома. Доведе ме тук — гледката на планината и на лозята ме излекува. Сега идвам в края на седмицата, понякога с Естибалис, и спя в замъка. Мисля, че навлязох в по-спокоен период и ми е по-лесно да разбера майка ми.

"Какво се случи, когато майка ти напусна киното и театъра?"

— Тогава бях пълничко и много стеснително момиче, в разгара на пубертета. Първите две години ни беше много трудно, баща ми се занимаваше предимно с домакинството. Нямаше контакти, нямаше работа, блокира напълно, когато баща му изчезна. Тогава майка ми пое нещата в свои ръце, беше много по-зряла от него. Доведе ни в Лагуардия, далече от Мадрид, в града на родителите си, където идвахме през лятото. Успя да запази една сграда в Лагуардия, която още беше на нейно име. Превърна я в хотел. Знам цената на всяка саксия, защото всичко е купувано с много труд в продължение на години. Аз започнах да давам уроци след училище и да сервирам питиета в края на седмицата, за да ѝ помогна, мисля, че пораснах за два дни. Дотогава бях лоша ученичка, но се взех в ръце, повиших си успеха и сама си платих таксата за университета. За кратко време се превърнах в отговорна личност.

"Сменила си реда на презимената си[24]? Майка ти ми каза, че името ѝ е Ниевес Диас де Салватиера. Мислех, че истинското ѝ име е Аурора Мистрал."

— Не, това беше артистичният ѝ псевдоним. А що се отнася до първото ми презиме, не искам и да знам за него. Смених го с разрешението на родителите ми, когато дойдохме да живеем в Лагуардия. Бях много саможива тийнейджърка и криех самоличността на майка ми, за да не се отнасят с мен по различен начин, но най-вече за да не си припомням ужаса, който преживяхме покрай финансовия скандал, а и не искахме да го свързват с хотела.

"Кръстили са те така заради ‘Домът на Бернарда Алба'?" — написах.

— Всички имаме минало, нали така? — отвърна тя с известна ирония.

"И майка ти ли е била властна и деспотична като героинята?"

— Не, беше такава само когато се качваше на сцената. Мисля, че имитираше свекъра си, той наистина беше такъв — не я пускал да излиза с актьорите, грижел се за целомъдрието ѝ, мразел скандалите. Пълна ирония, като се има предвид животът, който водеше и как завърши. Мисля, че е искал да я запази девствена и неомъжена, като кралицата дева, като Елизабет I. Да, майка ми е играла и в тази пиеса. Но първият ѝ бунтарски акт бил да забременее от баща ми преди сватбата. Свекърът ѝ не могъл да се противопостави на тази женитба. Бил религиозен фанатик, противник на аборта и нямал друг изход, освен да се съгласи.

"Значи си зачената извънбрачно — написах и ѝ се усмихнах. Винаги съм имал слабост към незаконните деца. Зачеването им е по-искрено от това на децата, родени след сключване на договор. — Дядо ти как е успял да избегне скандала?"

— Било е през седемдесетте. Майка ми изчезнала от сцената и от пресата в продължение на две години. Никой не могъл да пресметне кога е родила, датата на сватбата не била публикувана. Нейният свекър имал много приятели сред директорите на списанията по онова време. Когато се появила отново, всичко, което се знаело, е било, че вече се е омъжила и има малка дъщеря. Аз никога не се появих в списанията. Отчасти заради свекър ѝ, отчасти защото майка ми искаше да ме предпази от публичността и не желаеше такъв живот за мен. А и дядо ми нямаше особено желание да ме показва на приятелите си, смяташе ме не толкова за внучка, колкото за неудобна пречка. Разбрах значението на думата "дядо" от приятелките ми в училище. В началото толкова се изненадах от привързаността им, че ми се стори почти противоестествена. Не я разбирах, мислех, че семейството включва единствено майката и бащата и че дядовците и бабите не принадлежат към него, че са чужди хора.

"Дядо ми здраво ще те нахока, ако повториш това пред него" — написах.

В този момент дисплеят светна и се върнах в реалния свят. Алба бе успяла да ме откъсне за няколко минути от случилото се при изкуственото езеро Ла Барбакана.

Беше съобщение от компанията, която настояваше за вниманието ми.

"Някой знае ли къде е Хота? Имахме среща в десет, за да се разходим до Арментия. Хота, да не си махмурлия от снощи?" — бе написала Нереа.

Хота и Нереа бяха много близки още от първи клас в първоначалното училище, между тях нямаше и следа от сексуално напрежение и приятелството им бе оцеляло безпрепятствено в продължение на три десетилетия — просто бяха двама души, които се ценяха много. Нереа обаче, която държеше павилиона до дома ми, беше истински ходещ високоговорител и трябваше да я спра, преди да е обърнала цяла Витория с краката нагоре.

— Унай, ти ли си излизал снощи с Хота?

"Не, вече ви казах, че този уикенд ще остана във Виляверде. Нереа, ще ти се обадя?

И осъзнах за пореден път, че още не владея четирите срички, съставящи скръбната фраза: "Хота умря." Принудих се да мина на уотсап и се намразих, че го пиша така, бездушно:

"Хота умря"

Секунда по-късно Нереа звънна, предполагам, че от шока бе забравила, че не мога да говоря.

Вдигнах, какво друго можех да направя?

— Кажи ми, че е бил коректорът на уотсап, Унай! Кажи ми, че си се объркал, като си написал това, което си написал, и че си го направил несъзнателно — извика тя отчаяно.

— Нереа, съ… съ… — дори не бях способен да утеша една приятелка. За радост на Нанчо, където и да гореше в ада.

Алба ми се притече на помощ и взе мобилния телефон от ръцете ми.

— Добро утро, Нереа. Аз съм главен инспектор Алба Диас де Салватиера, началник на приятеля ви Унай. С голямо съжаление трябва да потвърдя новината, че Хосе Хавиер Уето е намерен мъртъв. Приемете моите най-искрени съболезнования и тези на отдела ми за загубата ви — произнесе тези фрази с мек и успокоителен глас, като по учебник. Владееше изкуството да съобщава лоши вести тактично. — Вече уведомихме семейството му, предполагам, че скоро ще ви дадат информация относно погребението. Бъдете търпелива, това е тежък момент за тях и понякога хората реагират и действат със закъснение. Заради следствената тайна ви моля да не разгласявате, нито да правите публични предположения относно нито един аспект, свързан със смъртта на приятеля ви. И… още нещо, от по-лично естество.

Нереа отговори нещо, което не чух.

— Подкрепяйте се взаимно. Унай също е много разстроен. Благодаря, че ме изслушахте в този толкова тежък момент.

Алба се сбогува с Нереа с безкрайно търпение и ми върна мобилния телефон.

Благодарих ѝ с поглед, приближих се и обгърнах с длани главата ѝ. Исках я до мен, беше ми дошло до гуша да ни делят разстояния.

Тя наруши магията, нещо я тревожеше и трябваше да го сподели.

— Искам да поговорим за това, което видяхме при езерото Ла Барбакана, Унай.

— Слу… слушам… те — произнесох и тя се престори, че не вижда пламналото ми в червенина лице.

— Говорих с доктор Гевара, приятелят ти Хосе Хавиер…

— Хо… Хота — прекъснах я. Хота мразеше да го наричат с това име, което беше същото като на баща му, така че можехме най-малкото да уважим желанията му в деня на неговата смърт.

— Едното око на Хота беше посиняло и имаше рана около него. Естибалис намекна за възможността приятелят ти Асиер да се е сбил с него, а не с тайнствения наркоман, за когото няма никакво сведение. Виждал ли си Хота след деня на инцидента в аптеката?

"Не, не ми хрумна" — написах обезпокоен.

Как не ми хрумна? Не бях виждал и Лучо оттогава, как не се сетих да потърся в обкръжението на Асиер вероятните замесени в онова сбиване? Отказах се още когато Арасели отложи срещата ни, когато ѝ се обадих, за да се видим.

— Каза ми, че четирима приятели от компанията ти сте преспали с Ана Белен Лианьо преди двайсет години. А сега установяваме, че един от тях е продължавал да поддържа връзка с нея и ѝ е бил достатъчно близък, за да раздели с него три милиона евро. И този приятел е нападнат и се сбива с непознат мъж.

"Какво искаш да кажеш, Алба?" — написах.

— Естибалис анализира този нов обрат в случая като експерт по виктимология. Както виждаш, профилът на жертвата се промени.

"Да, аз също стигнах до това заключение — написах. — Убиецът или убийците не убиват бременни жени, убиват всички, които бяхме в онова кантабрийско селище през 1992-ра"

— Грешиш, възможно е да убиват, следвайки келтския ритуал на Тройната смърт, за да накажат онези, които те смятат за недостойни да имат деца.

"Обясни ми, защото се обърках — написах. — Хота не е бременна жена."

— Не е, но може да е чакал дете.

"Хота? Невъзможно."

— Освен ако… — каза Алба с недвусмислено изражение.

"Освен ако моят приятел Хота не е бащата на детето, което е чакала Ана Белен Лианьо!"

23

Улица "Сан Роке"

4 декември 2016 г., неделя

Беше късно вечерта, когато стигнах до площада на Бялата дева и се отправих към входа на дома си. Жълтите светлини на уличните стълбове се отразяваха в настилката от гранитни плочки — във Витория бе валяло следобеда и се бе захладило.

Извадих връзката ключове, на която висеше дървената фигурка на планината, издялана от дядо ми, и вдигнах до горе ципа на якето.

Жадувах да се прибера вкъщи и да се просна на леглото. Да забравя всичко. Да поспя. Всички онези неща, които правиш, когато приятелите ти от юношеството измират като мухи и върху уморените ти плещи се стоварва отговорността да заловиш виновниците.

И точно когато отново пъхнах ръка в джоба на якето, срещнах друга ръка.

Докосна бързо пръстите ми и остави някаква хартия в дъното на джоба. Завъртях се като пружина, не знаех дали ме нападат, или обират.

Едно момче, скрито под бяла качулка, от която стърчаха няколко кичура синя коса, побягна бързо с огромен скейтборд под мишница. Якето му беше напълно бяло, нямаше никакви отличителни знаци. Единствената подробност, която успях да забележа и която би ми послужила, ако трябваше да правя официално разпознаване, бе нарисуваният на скейтборда старец с дълга бяла брада.

— Ей! — извиках сърдито. — Какво търсиш тук?

Пет срички. Веднага си дадох сметка. Когато факторът "срам" отсъстваше, навързвах повече срички. Изглежда, беше вярно твърдението, че трябва да напусна зоната си на комфорт.

Изтичах след него, наоколо нямаше жив човек. Беше единайсет и нещо вечерта на една декемврийска неделя и цяла Витория вече се бе оттеглила в домовете си.

Тайнственият скейтър видя, че се приближавам към кафене "Дъблин", качи се бързо на скейтборда и зави към пешеходната улица "Дипутасион", пуста в този час.

При улица "Сан Роке" — архитектурна вкаменелост, която в течение на вековете се бе превърнала в най-тясната улица в града, широка малко над метър, момчето слезе от дъската, нарами я отново и се шмугна в тъмния проход.

Когато стигнах до уличката и изминах няколкото ѝ метра дължина, вече го бях изгубил от поглед. Не знаех дали е тръгнал нагоре или надолу по улица "Ерерия", или пък се е качил отново на скейтборда и вече е на улица "Сапатерия" или на "Корерия".

Отказах се да го гоня.

Върнах се вкъщи доста разочарован и едва когато затворих вратата на апартамента, извадих смачканото листче и прочетох съобщението, което ми бе оставил:

Кракен, прецакваш всичко, не е за вярване. Утре в 13.13 ч.

в криптата на Новата катедрала. И пази пълно

мълчание.

Не споменавай на никого дори по мобилния и ела без него,

за бога.

Под бележката с неясния почерк се мъдреше графити тагът на МатуСалем.

МатуСалем? Сега разбирах рисунката на скейтборда му — библейския патриарх, живял над деветстотин години.

Бях се запознал с МатуСалем няколко месеца по-рано, когато открих, че Тасио има сътрудник хакер извън затвора "Сабаля". Въпреки ангелското си личице хлапакът вече беше пълнолетен и по време на престоя си в затвора Тасио се бе превърнал в негов закрилник.

С доста труд успях да преодолея съпротивата на хлапака хакер да сътрудничи в разследването ми на случая с двойното убийство при долмена, но благодарността му към Тасио надделя и накрая се съгласи да работи като неофициален съветник.

После бе изчезнал.

Акаунтът на Тасио в туитър — неактивен.

Присъствието във входящата ми поща — смътен спомен.

Нищо.

Не знаех нищо за него, откакто Нанчо ме простреля и се събудих от комата. Не че МатуСалем не беше дискретен — беше цар на конспирационните мозъци и ако не искаше да остави следа, просто не я оставяше. Нито във виртуалния, нито в реалния живот. Бях се опитал да го проуча и мога да потвърдя това. Бях там и нищо. Единствено Голдън Гърл успя да ми го поднесе на тепсия, но това е друга история.

Рано на следващата сутрин Естибалис ме пришпори за спешно съвещание в кабинета ѝ в "Лакуа". Знаех, че все още няма да разполагаме с доклада от аутопсията на Хота, но имаше много материал, който да обсъдим. След като направих упражненията пред огледалото, метнах се в колата и накрая спрях на паркинга на "Портал де Форонда". Денят беше мрачен и ръмеше.

Алба, Ести, Милан и Пеня ме чакаха. Чакаше ме също един лаптоп с отворена текстова програма и свързан с окачения на стената екран на проектора.

Усмихнах им се в знак на благодарност. Можех да участвам в съвещанието, като вмъквам коментарите си, докато другите ги четат. Приличаше много на водене на разговор, а отдавна не бях водил такъв с толкова хора. Беше все едно да съм нормален отново. Човек, който говори. Който е полезен. Това подейства благотворно на нараненото ми его.

Естибалис не обичаше излишните обяснения, така че мина направо на въпроса.

— Това е досието на текущото разследване, кръстихме го "Ритуалите на водата" заради особените му характеристики — започна тя, докато връчваше папките на присъстващите. — Унай, доктор Гевара трябва да го потвърди след аутопсията, която ще извърши тази сутрин, но по тялото на Хосе Хавиер Уето има две рани, съвместими със следите, които биха оставили стрелите на електрошоков пистолет "Тейзър".

— Разбрано — изрекох с известно самохвалство, когато чух отново гласа си. Бях го упражнявал пред огледалото и прозвуча относително разбираемо.

— Пеня — продължи тя, — ти трябваше да разпиташ съседите, които живеят срещу интерпретативния център на езерото Ла Барбакана, и персонала, който работи там. Кажи ни какво успя да научиш.

— Малко, шефке — каза той разочаровано, след като изпусна треперлива въздишка. — В интерпретативния център няма охранителни камери, нито външни, нито вътрешни, поради което не разполагаме с никакви записи. Съседите не са чули, нито са видели нещо необичайно. Хората, които живеят от тази страна на улицата, са много възрастни, а в събота през нощта и призори в неделя са спели. С изключение на една жена, осемдесетгодишна, страда от безсъние и е доста неразговорлива. Доня Рехина Матауко, така се казва. Твърди, че надникнала през прозореца на хола си призори, защото ѝ омръзнало да обикаля из къщи, и видяла точно пред входа на Ла Барбакана паркирана кола, която закривала вратата. Изглежда невероятно, но не е в състояние да ни каже дали е бил автомобил, или микробус, нито какъв е бил цветът му. Сигурна е само, че е бил тъмен. Показахме ѝ хиляди марки на автомобили, но освен че е имал четири колела, друго не можа да ни каже. Отчайващо е.

— Не се вторачвай в това, което нямаме, съсредоточи се в това, което имаме — прекъсна го Ести. — Какво можеш да заключиш от показанието ѝ, Пеня?

— Смятам, че от втория етаж, откъдето жената е гледала, е възможно да се види кола, която е закривала входа и случващото се в този ъгъл. Ще ви покажа снимките — каза той и разпръсна на масата снимки на входа от различни перспективи. — Извършителят или извършителите са могли да паркират автомобила или микробуса преди зазоряване, в час, в който по тази улица не минава никой, а възрастните хора нищо не чуват. После са отворили вратата с обикновен лост и са завлекли тялото до езерото. Вероятно жертвата вече е била мъртва, защото ако е умряла от потапяне, в интерпретативния център няма място с вода, където да потопят някого до раменете и да го удавят. Сигурно е било по-рано, в жилището на убиеца, във вана, или в каменно корито на чешма в безлюдно планинско място. Предполагам, че преди това са обездвижили жертвата с пистолет "Тейзър". Мисля, че един-два часа са достатъчни, ако извършителят е наясно с начина на действие и не му е за пръв път.

— Не открихме мобилния му телефон, както в случая с първата жертва. Съдия Олано ще поиска от оператора копие на СИМ картата му и се надявам да получим информация от нея за последните му движения. От показанията на няколко членове на компанията му знаем, че е бил в старата част на Витория в събота вечерта и си е тръгнал към четири призори. Не е стигнал до дома си, поради което е възможно в този отрязък от време убиецът да се е свързал с него.

Представих си Хота развеселен и подпийнал. Беше твърде добродушен и доверчив. Проклех човека, който го бе убил, защото се бе възползвал от уязвимия ми приятел.

— Последно уточнение, преди да приключа темата за местопрестъплението на последното убийство — намеси се отново Естибалис — Очакваме докладите на криминалистите, може да са открили някаква следа, въпреки че когато напуснах мястото, не бяха намерили нищо. Има обаче нещо любопитно и почти прозаично, което затруднява още повече работата ни — нападателят или нападателите са помели пътя от входа на центъра до мястото, където са обесили жертвата. По този начин са почистили следите от стъпките си. Оставили са метлата, без дактилоскопски отпечатъци, опряна на стената до вратата. Анализира се целият боклук, останал между влакната. Ще видим дали нещо ще изскочи.

— Отгоре на всичко този тип е чистофайник — промърмори Пеня.

"Има известни познания по съдебна медицина — написах аз на лаптопа. — Възможно е да се е усъвършенствал и вече да избягва грешките, които е допуснал при предишните престъпления. Всъщност няма следа от келтски котел. Мисля, че използването на котела от Кабарсено е било свързано с прекалено голям риск. Този път се е ограничил да потопи жертвата си в място с вода."

Думите ми бяха прочетени в реално време на огромния екран в кабинета на Ести. Усмихнах се. Вършеше страхотна работа.

— Да минем към втората точка от разследването — връзката между Асиер Руис де Асуа, втория титуляр на сметката на предишната жертва, и Хосе Хавиер Уето. Приятели от детството, в една и съща компания с тук присъстващия инспектор Лопес де Аяла.

Кимнах утвърдително.

— Не успяхме да свържем Хосе Хавиер със свадата, която Асиер е имал миналия 22 ноември в аптеката си, но и двамата бяха с насинено око — продължи Естибалис. — Доктор Гевара ще се опита да установи дали хематомът, който е имал Хосе Хавиер в деня на смъртта си, е бил причинен малко преди смъртта му и дали датата съвпада с нападението над аптекаря. Ще ни е от полза, за да подкрепим тази линия на разследването.

— Инспектор Гауна, моля ви да споделите с нас информацията за друга вероятна жертва, която може би е била убита по сходен начин — намеси се Алба.

— Така е — Ребека Товар, четиринайсетгодишна, изчезнала през 1993 г. от дома си в Кантабрия, до момента трупът не е намерен, но анонимно лице е изпратило тези снимки няколко дни по-късно на "Ел Периодико Кантабрико". Не са ги публикували. Както може да видите, момичето е провесено от дърво с полупотопена в реката глава във Фонтибре — място, където от древността се е отдавал култ на водните божества. Полицията намери въжето, но не и тялото.

— Нещо друго?

— С инспектор Аяла посетихме бащата, Саул Товар, професор по културна антропология в Кантабрийския университет. Убеден е, че нападателите са повече от един и че са махнали трупа от страх, че по него могат да намерят следи, които да ги издадат. Смята, че един от тях се е разкаял за извършеното и е изпратил снимките на вестника, бог знае дали за да подскаже на семейството, че момичето е мъртво, или за да даде следа на полицията, за да залови останалите. Според мен, а и от това, което виждаме на снимките, момичето е било бременно, но бащата отрича категорично. Каза ни, че преди двайсет години нейната ендокриноложка представила медицински документи, които опровергавали това предположение. Една подробност — ендокриноложката е негова сестра, леля по бащина линия на момичето. Всичко изглежда доста ендогамно[25].

— Разрешете да се поразровя в обкръжението на професора и сестра му, инспекторе — внезапно я прекъсна Милан, която изглеждаше доста по-енергична от останалите в този ранен час.

— Добре, Милан — съгласи се Естибалис. — Можеш да се обърнеш за помощ към инспектор Ланеро, не забравяй, че си сътрудничим с тях. Можеш да го посетиш в управлението в Сантандер, макар че издирванията, изглежда, ти се отдават доста добре.

— Не мисля, че в момента е необходимо. Ако се наложи, ще се срещна с него — отвърна тя с гърлен глас, като сви рамене, а бузите ѝ почервеняха. Беше трогателно да видиш как толкова едра жена се засрамва като момиченце от една похвала. Всички скришом се усмихнахме.

— Виктимология на случая, Гауна — продължи Алба, поглеждайки часовника.

Бях сигурен, че я очаква дълъг ден на съвещания преди сливането на празниците през декември. Седмицата нямаше да е много продуктивна с предстоящите почивни дни по случай Деня на Конституцията[26] и празника на Непорочното зачатие[27].

— За съжаление, може да имаме два профила на жертвите — или са мъже и жени, които очакват дете, в случай че Хосе Хавиер е баща на бебето на Ана Белен и че Ребека е била бременна, или, ако отхвърлим това предположение, единствената връзка, която съществува между трите жертви, е, че са прекарали лятото на 1992 г. в келтско селище в Кантабрия. Нещо, което звучи логично заради общата тематика за келтската култура в местата, където са се появили телата — "Сан Адриан", Фонтибре и Ла Барбакана. Нямаме сведение, че тримата са продължили да поддържат връзка помежду си. Хосе Хавиер е отрекъл това пред инспектор Аяла няколко дни преди да умре, макар че е възможно да е излъгал, ако се е опитвал да скрие нещо.

— Как смятате, че са извършени убийствата?

"В случая на Ана Белен — изгорена, обесена и потопена във вода, Тройната келтска смърт — написах аз без колебание на лаптопа. — Остава да се потвърди използването на електрошоковия пистолет "Тейзър" при Хосе Хавиер. При Ребека е невъзможно да потвърдим или да отхвърлим този елемент, тъй като в годината, когато е умряла, употребата на този вид оръжие не е била разпространена, макар да е възможно трупът да е бил изгорен впоследствие, но след това убиецът или убийците да са променили начина на действие, що се отнася до горенето на труп — нужно е да намери уединено място, да прикрива кладата в продължение на часове… С други думи, трудно е, изисква време и е много тягостно. Може би убиецът се е уплашил и поради това не го е повторил в продължение на двайсет години. Може би в случая с Ана Белен е искал да следва ритуала на Тройната смърт и затова е използвал електрошоков пистолет " Хеизър.

— И защо период на "застой" от двайсет години? — попита ме Пеня.

"Ако сме изправени пред ритуал за наказание, убиецът или убийците не знаят кога ще убият отново, защото жертвите, които са избрали, трябва да чакат дете" — написах.

Алба пребледня. Погледна ме с ужас в очите, с истински ужас, не онзи от кошмарите.

— Кажете — побърза да попита, след като се прокашля, — при това положение на нещата — и с два или три трупа на масата, за колко убийци смятате, че става дума, за един или няколко?

— Саул Товар е убеден, че убийците на дъщеря му са няколко — отвърна Ести и ме погледна крадешком за частица от секундата.

Двамата премълчахме това, което знаехме — че по някаква причина Саул обвиняваше нас, четиримата приятели от лагера в Кантабрия през 92-ра.

"Не, Саул — помислих си с ярост. — Какво ще кажеш сега, когато научиш, че един от нас вече го няма, а?"

"Мисля, че е нужна голяма сила, за да се вдигне едно тяло, както видяхме при Ана Белен и Хосе Хавиер. Или е много як тип, или са ги вдигнали няколко души" — написах.

— Инспектор Аяла, мислите ли, че си имаме работа със сериен убиец? — попита ме Алба.

— Още не мога да кажа със сигурност дали е сериен убиец. Зависи от това дали извършителят или извършителите на убийството на Ребека Товар са едни и същи. Има също вероятност да е импулсивен убиец, който извършва убийствата на различни места в период от няколко часа до няколко дни. Различава се от серийните убийци, защото при тях се наблюдава период на "застой" и те се връщат към нормалния си живот между убийствата. Не забравяйте, че макар да са психопати, те обикновено са чудесно интегрирани в обществото. Един импулсивен убиец не се връща към обичайното си поведение. Притеснявам се, че между убийството на Ана Белен Лианьо и това на Хосе Хавиер има промеждутък от само седемнайсет дни. Единствено се надявам да не навлезем в спирала на насилие като онази, която преживяхме във Витория едва преди няколко месеца. Не знам дали градът ще понесе още една колективна психоза.

Погледнах крадешком часовника — МатуСалем ме чакаше в криптата в 13:13 ч. За щастие, Алба сложи край на напрегнатото съвещание и аз хукнах към криптата на Новата катедрала.

Най-потайният хакер в града ме чакаше там.

24

Криптата на новата катедрала

5 декември 2016 г., понеделник

Минах през лакираните дървени пейки в подземието на катедралата. Бях заобиколен от дебели като секвои каменни колони и витражи, втренчили в мен пъстрите си ириси.

— Без мобилен си, предполагам. Иначе се омитам — прошепна ми МатуСалем с гласа си на незрял тийнейджър, когато седнах и се загледах в един празен олтар.

— Аха — отговорих аз шепнешком.

Нямаше жива душа в тази кухина от сводове и гранитни релефи. Въпреки това не повиших глас.

— Вземи, ще общуваме аналогово — каза и ми подаде тетрадка и молив НВ 2.

"Кажи ми защо ме доведе в най-дълбоката пещера" — написах, без да го погледна.

— Доведох те, за да те предупредя.

— За какво? — произнесох на глас.

— Че си направил голям гаф, като си предоставил на Голдън Гърл съдържанието на мобилния си.

— И защо?

— Защото Голдън задава много странни въпроси в Дълбоката мрежа[28]. А нищо, което се случва в Дълбоката мрежа, не трябва да се приема на шега. Голдън не е отишла на разходка из подземния свят, човече. Намерила е нещо, не знам какво, в мобилния ти и е започнала да търси с часове бог знае какво.

Дълбоката мрежа бяха онези деветдесет и осем процента от мрежи и форуми, които не излизат на търсачките. Всички до един незаконни, най-големият пазар за престъпност в историята на човечеството — наемни убийци, наркотици, оръжие, трафик на хора. Тъмната страна на човешкото поведение. Основно перверзни типове и хищници. Навлизането в нея, дори само от любопитство, струваше скъпо дори на най-опитните специалисти. Въпреки че собственикът натрапник изобщо не си даваше сметка, компютрите или мобилните телефони оставаха под властта на кракерите, или на черните хакери. Всяко устройство, осмелило се на подобно самоубийство, се превръщаше в част от необятни ботнет мрежи[29] или зомби компютри — снимките, контактите, кредитните карти, паролите, всичко. Пътната такса за слизане във виртуалния "Ад" на Данте излизаше солено. Човек трябваше да е много наивен, за да си въобразява, че може да се измъкне невредим от екскурзията.

"А ти как научи това, Мату? Не ми казвай, че продължаваш да ме следиш, защото много ще се ядосам."

МатуСалем прочете написаното в тетрадката и нахлупи още повече качулката, за да не виждам очите му. Бе си пуснал дълга коса и я бе боядисал в небесносиньо. Това хлапе сякаш беше излязло от някоя манга — перфектни черти, големи като на сърна очи, бузи без следа от мъх. Покойната Анабел Ли щеше да го нарочи за муза за своите комикси.

— Казах ти го веднъж пред стенописа на победата във Витория, Кракен — Fidelitas[30]. Това е моята стихия.

Бяха ми необходими няколко секунди, за да навържа нещата.

"Сетих се, Тасио те е помолил."

— Да кажем, че преди да замине за Америка, ми възложи една свещена мисия. Цени те, човече. А това за Тасио е много, защото не вярва на половината човечество, след като го опандизихте, без да е виновен.

"Братът му близнак го опандизи, хлапе. Братът му близнак — напомних му. — И нека се върнем на темата, която ни занимава — шпионирате ме, по дяволите."

— Грижим се за теб. Аз съм твоята кибербавачка.

"Не съм ви молил за това. Личният ми живот не засяга нито теб, нито Тасио. Искам да ми го върнеш, Мату, в противен случай ти обещавам, че ще те преследвам до дупка".

— Не се хаби, защото от доста време съм чист и гледам да си изкарвам хляба като бял хакер[31], но е трудно да си намериш работа, когато още нямаш двайсет години, а досието ти е във всички бази данни. И пак ти казвам, трябва да контролираш Голдън.

— Имам доверие в Голдън — произнесох на глас. Излезе нещо като "иам довеие в Гоолдън", но вече все по-малко ме интересуваше какво ще си помислят хората за дисхармоничния ми глас.

— А ти какво знаеш за нея? — попита ме той предизвикателно.

— Достатъчно.

Че ми бе помогнала да арестувам избягал насилник, който живееше в една от стаите на жилището ѝ като наемател. Че в замяна на това аз премълчах една измама, за да получи вдовишка пенсия, въпреки че не бе сключила брак с мъжа, с когото бе живяла в продължение на четирийсет години… Биографични подробности от този род.

— Може би не толкова, колкото би трябвало. Тази работа хич не ми харесва. Дори се престори на тийнейджърка в една група на самоубийци.

"Форуми на самоубийци? Това не беше ли градска легенда?"

МатуСалем ме изгледа, сякаш той беше възрастният, а аз хлапакът.

— Живееш в много наивен свят.

"Много наивен — помислих си с горчивина. — Днес трябва да погреба един приятел, Мату. Не ме дразни, не съм девствен. Сатаната вече отне невинността ми, и то доста болезнено."

— Само един съвет, и дано като голям човек не го отминеш и ме послушаш — не я подхващай директно, ще се свие като охлюв. Остави ме аз да я следя и да те информирам. Голдън има много по-богато минало, отколкото мислиш. Когато интернет е прохождал през 1998-а, тя вече е проучвала границите между Доброто и Злото в "Сиско". Голдън е била част от първоначалния екип, който е поставил началото на мрежата от мрежи в Европа от офисите в Амстердам. Тогава още съм бил пеленаче. Дори майка ми е била почти хлапачка. Сега може да ти е съветничка, но не мисли, че винаги е била бял хакер, била е и черен много пъти. Виж, сега влиза в Дълбоката мрежа, сякаш си е у дома, а трябва да си много безскрупулен, за да се подвизаваш там. Ще те светна — ако влезеш там, значи искаш да извършиш престъпление. Няма друго обяснение. Понякога пред очите ти е цялата история, но някое дърво ти пречи да прочетеш целия надпис и виждаш само част от него — каза, и не го разбрах. — Понякога не виждаме цялата дума, но една част е достатъчна, за да разберем значението ѝ. Вземи за пример компанията "Сиско". Пред кабинета на основателите в Станфордския университет имало надпис с думите "Сан Франсиско", но едно дърво закривало част от табелата и те виждали само "Сиско". Приели го като име за бизнес идеята си и сега се котира на борсата.

"Да кажем, че ти вярвам — написах в тетрадката. — да кажем, че не съм замесен в поколенческа война между егото на двамата най-прочути хакери в северната зона. Някой технически съвет, който да ми свърши работа?"

— Купи си друг мобилен апарат с нов номер за всичко, което не искаш да бъде следено. Трябва ти нова СИМ карта, която да не е свързана с личните ти данни, сигурно някой колега от "Киберпрестъпления" може да ти помогне. Разследването, личният ти живот, безопасността ти… Пускай трохи на Голдън, за да не загрее, че си разбрал за вмешателството ѝ. Аз ще продължа да вървя по следите ѝ в ада, независимо какво ще ми кажеш. Няма да те слушам. Не можеш да ми забраниш.

Детинското му нахалство започваше леко да ми писва.

"Дай ми само едно доказателство, Мату. Дай ми само едно доказателство, за да ти повярвам."

— Искаш доказателства? Попитай златното си момиче защо, по дяволите, се интересува от пистолети "Тейзър" при портите на ада.

Това сведение бе достатъчно, за да замълча.

Наистина беше доказателство, че Голдън Гърл разпитва повече от необходимото.

МатуСалем погледна ръчния си часовник и стана от пейката.

— В два затварят, аз изчезвам. А сега изгори или изяж листовете. Знам, че не е моя работа да ти давам съвети, защото ми липсва житейски опит и какво ли не, Кракен, но трябва най-после да започнеш да говориш и да престанеш да излагаш живота и разговорите си на екрана. Колкото и предпазни мерки да вземеш, не е сигурно. Знаеш какво казваме ние хакерите — колкото повече знаеш, толкова по-параноичен ставаш. Опасността е реална, не я подценявай, веднъж вече ти прецакаха живота.

И хлапакът скъса листовете, които бях изписал, остави ми ги на пейката, взе тетрадката и молива и си тръгна безшумно, както бе дошъл.

А опелото?

Да видим — опелото. И погребението на Хота. Излишно е да говорим за него. Ритуалите бяха обичайните. Компанията — мълчалива, в състояние на шок.

Отново бяхме трима с качулки, триада от пъкъла, която не успя да го предпази от демоните.

Хота беше най-слабият от нас четиримата.

Винаги.

Падна пръв.

Останалите — Лучо, Асиер и аз, бяхме непоклатими като камък, като лед, като дъб.

Държахме се на крака въпреки градушката.

Долетя един черен гарван, една ужасна птица, и кацна на рамото ми. Не, беше една мисъл.

"Ще сложа край на това, ненапразно съм внук на дядо си, ще сключа договор с някой бог, който да ме чуе, и ще сложа край на това, никой повече няма да умре тук."

Всички статуи в гробището за малко да паднат от смях, докато минавах край тях.

25

Лятото на Кракена

8 юли 1992 г., сряда

Сутрешната им рутина не се бе променила много от деня, в който се върнаха от Сандайли. Към шест Анабел запалваше миньорската лампа, измъкваше се от спалния чувал и рисуваше в леглото. След известно време Унай, вече буден, се приближаваше до нея и двамата подхващаха разговорите си сред все по-интимни шушукания.

Нещо обаче се бе променило, или по-скоро нещо се бе добавило към ритуалите на Анабел.

Още преди да се съмне напълно и след като приключеше с рисуването на светлината на лампата, тя обуваше туристическите си обувки и излизаше да се разходи из близката гора от секвои.

Не отиваше сама. През последните дни я придружаваше Лучо и към седем часа двамата, шепнейки си тихо, излизаха от къщата и навлизаха в потъналата в сенки Кантабрия, която още спеше.

Лучо беше един от последните проекти на Анабел. Една вечер момичето се загледа втренчено в него, докато той опразваше чинията с пръжки.

— Какво? — попита той с пълна със сланина уста, когато усети, че го наблюдава.

— Ти си това, което ядеш — уведоми го тя. — Ядеш сланина, значи си сланина. И хората виждат сланина. Ела утре с мен, ще се разходим в планината. За два месеца ще те оправя.

Дори след години Лучо запази навика си да излиза призори в планината. Също се увлече по скалното катерене, откакто видя двама катерачи на стената в Сандайли и Анабел му разказа за школите по катерене по скали и стени, които вече бяха дошли на мода на други места в Европа и които тя бе посетила. Разказа му за хватките, магнезия и котките, двамата практикуваха боулдър катерене на скали, които бяха подходящи за тази цел, дори често обхождаха, като два паяка, на метър и половина височина от земята, четирите външни стени на двореца Конде де Сан Диего, за да заздравят фалангите на пръстите си.

Нововъзникналият съюз между Анабел и Лучо обаче породи поредните дрязги. Лучо се държеше много по-заядливо от обикновено с Унай, може би защото не понасяше близостта, която Анабел и приятелят му от детството демонстрираха всяка сутрин — разговорите на полуглас, смеховете и споделените тайни.

Една сутрин намери идеалния повод в заглавието на вестника:

Лятото НА КРАКЕНА

Вече три гигантски калмара бяха открити мъртви на

астурийското крайбрежие близо до селището Ауарка.

Последният калмар, мъжки екземпляр Architeutis dux на седемнайсет месеца, е дълъг почти 14 метра.

— Унай, този калмар не прилича ли много на теб? — бе го жилнал Лучо по време на закуска.

На масата бяха всички — Саул, Ребека, Анабел и четиримата виторианци. В началото никой не разбра шегата.

— За какво говориш?

— Ами за това, човече. Погледни пипалата. Два пъти по-дълги от мантията му. Като теб. Колко са ти дълги ръцете?

— Очевидно по-дълги от невроните ти.

— Не се сърди, Кракен.

— Не съм кракен — отвърна Унай раздразнено. — Лучо, сам си го просиш.

— Кракен ни се разсърди — жилна го Лучо. И повтори шегата на следващата сутрин, както и на по-следващата.

В онзи делничен ден Унай току-що се бе изкъпал и не намираше хавлиената си кърпа. Някой шегаджия — Лучо, Асиер? — я бе отмъкнал, бе изчезнала. Гол и мокър, той отиде до умивалника и уви около кръста си малката кърпа за ръце, поставена там.

Слезе по стълбите, ругаейки, като се надяваше да не срещне никого по пътя. Денят обещаваше да е горещ, още нямаше девет и половина, а жегата вече се усещаше. Спалнята на момчетата беше празна, всички бяха отишли да закусят.

Канеше се да махне кърпата и да започне да се облича, когато чу зад гърба си спокойния провлачен глас на Анабел.

— Къде е Лучо?

— Закусва. Сърдиш му се заради прякора ли?

— Не — излъга.

— На мен пък Кракен ми харесва. Имаш по-голям късмет от мен с прякорите.

— Съмнявам се.

— Наистина. Ще ти доверя нещо — избрах името Анабел Ли, защото не ми хареса прякорът, който ми бяха измислили в рокерската банда на майка ми — каза му Анабел в онзи ден, застанала зад гърба му.

Той се обърна и седна върху леглото, държейки дънките и тениската, която бе избрал, в едната си ръка.

— И какъв прякор ти измислиха? — полюбопитства той.

— Къклицата. Създавам напрежение сред момичетата, дори сред зрелите жени, не мога да попреча на мъжете им да ме зяпат, майките на приятелките ми не ме искат на рождените им дни, а сред момчетата… сея ветрове и жъна бури. Не мога да избегна това. Не искам да го избегна. Предупреден си. Дори любовниците на майка ми са ме задиряли и майка ми страдаше много заради това. Понякога ме оправдаваше, друг път ме обвиняваше, че ги съблазнявам, и това адски болеше. Защото всички мъже на света са ми безразлични, освен теб. Защото мислено съм вярна само на теб. Защото те чакам още от четиригодишна.

А Унай седеше там, с кърпата за ръце, която донякъде го прикриваше и която, в интерес на истината, беше доста късичка.

Предпочете да не отговори, взе дрехите си и се махна от тази пещ, все едно че беше демон ренегат.

Часове по-късно Хота, Арабеа и Ребека, уморени и с изранени ръце, най-после довършваха покрива на прословутата колиба от Желязната епоха. Този ден Ребека беше напрегната, мълчалива. Това не убягна от вниманието на Хота. Някои хора са съпричастни, други — не толкова. Като Анабел, която дори не забелязваше присъствието на момичето през повечето време.

Когато Хота отиде да напълни манерката с вода, Ребека се възползва от отсъствието му, за да говори с Анабел.

Момичето знаеше, че Хота и Анабел са видели нещо в Сандайли. Когато слязоха в пещерата, търсейки уединение, двамата срещнаха нея и Саул, които вече се връщаха. Ребека си помисли, че това ще е достатъчно. С бясно биещо сърце започна да ѝ разказва с тих глас, силно засрамена.

Анабел веднага я спря:

— Не искам да чуя нито дума повече. Имаш страхотно въображение.

— Значи не ми вярваш? — попита Ребека с треперещ глас. Дори не се осмели да я погледне в лицето. Беше толкова… студена. Напомняше ѝ на леля ѝ.

— Разбира се, че не. А и дори да е вярно… Саул Товар? За бога, момиче. Ако е така, ти си страхотна късметлийка.

Хота бе чул края на разговора от прага на вратата.

— Какво става тук? — попита, усещайки напрежението между двете момичета.

— Нека тя ти каже, аз вече приключих в тази колиба — отвърна Анабел, взе от него манерката и излезе, оставяйки едно треперещо и пред припадък момиче.

И отново сърцето ѝ биеше бързо бързо. Случваше ѝ се понякога, започваше да препуска и не спираше да пулсира.

— Какво има, Ребека? На мен можеш да ми разкажеш.

— Нищо, Хота. Няма нищо — каза тя тихичко, за да не чуе баща ѝ, макар да знаеше, че се е върнал в къщата, за да донесе разхладителни напитки и портативен хладилник.

Хота се приближи, седна до нея на дървената пейка, която други стипендианти бяха сковали предната година, и ѝ подаде ръка.

— Ребека, сериозно. Каквото и да е, можеш да ми разкажеш. — Гласът му беше като на по-голям брат, вдъхващ доверие, мил.

Ребека погледна ръката му и веднага я хареса. Беше малка, все още детинска. Толкова невинна.

Така че Ребека се впусна отново, не спести подробности, разказа дори онова за леля си. Всичко. Всичко.

Двайсет минути по-късно Унай видя Хота да повръща край пътя.

— Не изглеждаш добре, от жегата ли е?

"Дано не си пиян по това време" — помисли си Унай, разтревожен за най-добрия си приятел.

Хота опря ръка на рамото му. Нуждаеше се от подкрепата му. Унай беше изключително здравомислещ, а тази ситуация беше напълно откачена.

— Не, дъщерята на Саул, горката хич не е добре. Има сериозни психични проблеми. Саул вече ме предупреди, че е взимала лекарства и че са я лекували в болница от депресия.

— Но какво ти каза?

— Глупости. Пълни глупости. Ребека ми разказа нещо много извратено. Та тя е само на тринайсет, не знам как на тази възраст може да ѝ хрумват такива неща. Шашнат съм. Саул ми каза да го уведомя, ако забележа нещо странно. Много се тревожи за нея. Но не казвай нищо на тайфата, харесвам момичето и ми е жал за него. Горката, загубила е майка си миналата година.

— Много жалко. На тринайсет години — каза Унай на глас.

Ако в лагера имаше някой, който да е съпричастен с нещастието на момичето, то това беше Унай, който бе изгубил и двамата си родители. И Хота, който беше на път да влезе в клуба на сираците.

— Саул ми каза, че освен депресията заради смъртта на майка ѝ, са ѝ поставили диагноза и за нещо друго, не помня точно какво. Но нещо много сериозно. И че са ѝ давали хапчета и са я държали в болницата в Сантандер няколко месеца напълно дрогирана. Саул е съсипан, затова я е довел, за да се разсее и да забрави. Казва, че за нищо на света не иска да я дава в болница отново.

— Какво ще правиш, Хота? Бъди спокоен, няма да кажа нищо на никого.

— Какво ще правя ли? Какво друго, освен да говоря с баща ѝ, въпреки че никак няма да е приятно, и да му обясня какво ми е казала дъщеря му. Поне това мога да направя, за да им помогна.

26

Парк "Ел колядо"

7 декември 2016 г., сряда

Декември ни донесе студени и мрачни утрини. Продължавах да правя джогинг въпреки сутрешната мъгла. Следвах стриктно указанията на логопедката ми — да заздравя дясната страна на тялото, да се упражнявам на глас вкъщи до пълно вживяване.

Вживяването не беше проблем.

Вживяването ми се удаваше.

Напредвах бързо във възстановяването на говора — само за две седмици вече произнасях фрази от три думи, бях престанал да се смущавам да говоря през познати и непознати. Не ме интересуваше какво ще кажат, ставаше дума да си възвърна живота и това стоеше много по-високо в скалата на ценностите ми, отколкото чуждите мнения и състрадателните погледи.

Възнамерявах да последвам горещите съвети на МатуСалем и да си купя нов мобилен апарат, а Милан да ми помогне да уредя щекотливия въпрос с осигуряването на номер, който да не е свързан с данните от личната ми карта.

Беше средата на една нетипична седмица с много почивни дни, така че обух клина, облякох горнището с качулката и се отправих през площада към парк "Ла Флорида".

С Алба се бяхме върнали на старите ни маршрути за бягане, тъмните улици в града ни предоставяха анонимност и уединение, с каквито в управлението не разполагахме.

Отново я срещнах да бяга по Пасео дел Батан, поддържайки съсредоточено темпото, с леко разширена талия, с по-бавни и по-предпазливи крачки на човек с пронация[32]. Забелязах нещо в начина й на бягане, което ме разтревожи, може би подсъзнанието ми го отбеляза и го остави в някой ъгъл на мозъка ми, за да не ме смущава, когато застанах пред нея.

Бях подготвен "аналогово", както би казал МатуСалем — с малък бележник и химикалка. Спрях я с едната ръка и двамата започнахме да бягаме по посока на булевард "Сан Пруденсио".

— Ще дойдеш ли… — започнах смело аз.

— Кажи.

— … при камбаните…?

— В Арментия? — довърши тя.

— Искам да ти кажа нещо.

"Важно е" — предадох ѝ с поглед.

— Добре, Унай. Искаш ли да спрем?

— Да, най-добре — отвърнах и извадих бележника от джоба на якето. Тя го погледна неразбиращо.

"По-добре да седнем на някоя пейка" — написах.

Вляво имаше къщи, чиито светлини известяваха, че обитателите ѝ вече са се събудили. Мъглата на булеварда беше толкова гъста и се стелеше толкова ниско над земята, че потърсих пейка под някой уличен стълб, за да имаме поне минимална видимост. Бяхме стигнали до каменната арка със статуята на св. Пруденций, светеца покровител на града. Достолепният епископ ни гледаше загрижено.

Беше студено и влагата се просмукваше в спортните ни екипи. Не ни очакваше спокоен ден.

"Мисля, че мобилният ми телефон е хакнат. Преди две седмици дядо ми го хвърли във водата и го дадох на една моя външна сътрудничка, компютърен специалист, за да възстанови цялата информация с контактите ми, снимките… Никнеймът ѝ е Голдън Гърл. Смятах я — или я смятам — за напълно доверен човек. Но друг от сътрудниците ми, МатуСалем, хакерът, който помогна на Тасио Ортис де Сарате, ме шпионира по молба на самия Тасио и ме предупреди, че откакто съм ѝ дал телефона, тя влиза в Дълбоката мрежа и разпитва за пистолети "Тейзър" и задава въпроси, свързани с разследването ни по Ритуалите на водата."

Алба прочете написаното и ме помоли да продължа. Прелистих страницата и започнах да пиша отново:

"Би трябвало да проучим Голдън Гърл, но тя е много опитен хакер, налага се да изработим стратегия. Преди това обаче ще си купя нов апарат с нов номер, който ще имате само ти, Естибалис, Милан и Пеня. От близките ще включа само брат ми и дядо ми, като предпазна мярка. Ще трябва да определим какво ще продължим да споделяме на стария ми телефон и какво ще оставим за новия, така че Голдън Гърл да не заподозре, че сме се усетили за шпионирането ѝ. Но вече не мога да пиша никаква поверителна информация на мобилния ми, нито да провеждам разговори, свързани с разследването. Двама хакери ни шпионират.

— Два въпроса. Според теб тя какво общо има с Ритуалите на водата?

— Нямам представа — казах на глас. — Дру… другият въпрос?

— По дяволите, инспектор Аяла, защо не сте дали телефона си на нашите специалисти по информатика или на Милан?

Възползвах се, за да я погледна отблизо, беше наддала няколко килограма и продълговатото ѝ лице изглеждаше по-пълно. Фините ѝ ръце бяха подути, беше уморена, с леки сенки под очите, и ми се прииска да я заведа вкъщи, за да поспи, както в онова лятно утро.

"Защото пазех в мобилния съобщенията, които разменихме през август. Съжалявам, Алба. Не ги изтрих. Понякога изпитвах нужда да ги препрочитам, защото ми вдъхваха сила. Не исках да те разкрия пред колегите. Щяха да научат. Не можех да го направя."

Алба замълча, като се изчерви, когато го прочете. Взе ръката ми, допирът беше вълшебен, и ми благодари с поглед. После отново стана главен инспектор.

— Подозираш ли я? — попита, сочейки написаното от мен в бележника.

— Голдън? Разбира се, че не — отвърнах на глас.

"И през ум не ми е минавало" — помислих.

"Тя е възрастна жена с наскоро оперирана тазобедрена става, невъзможно е да е извършила убийствата" — написах в бележника си.

Алба замълча за момент, преценявайки това, което ѝ бях разказал, разтвори пухения елек и с машинален жест, сякаш мен ме нямаше, погали корема си. Опитах се да прикрия прилива на нежност, който предизвика в мен този жест, но явно не успях съвсем, защото в ъгълчетата на устата ѝ се прокрадна усмивка.

"Ще започне да ти личи, ще съобщиш ли в службата?" — написах.

— Да, вече е време да говоря с комисар Медина, преди да започнат да ме одумват. Никога не съм предполагала, че ще ми се наложи да давам обяснения по личен въпрос в службата, още по-малко в служба като тази.

"Никога не съм те питал защо си избрала тази професия."

— Наистина ли искаш да обсъждаме живота ми сега?

"Почти нищо не знам за теб. А много ми се иска да знам повече. Всичко" — написах.

Алба се наведе твърде близо до бележника — жест, който ме учуди.

— Добре ли си?

— Да… не… Не знам, виждам го размазано. Сигурно е от мъглата.

— Да се върнем? — предложих загрижено.

— Не, всичко е наред — възрази тя и се зарадвах, че я накарах да седне и си приказваме, защото ми се видя много уморена. — Питаш защо съм избрала тази професия… Случи се в гимназията, когато бях на седемнайсет. Вече ти казах, че бях стеснително и дебело момиче, доста комплексирано от новата среда, както и от финансовия скандал в Мадрид покрай импресариото на майка ми. Бяхме се преместили в Лагуардия, за да се опитаме да водим нормален живот. В съседния клас имаше едно момче, казваше се Алваро. Бях луда по него, но не бях единствената.

Не че бях ревнив, нито имах каквото и да е право да я ревнувам от миналото ѝ, но ми се искаше да ѝ кажа: "Де да бях аз това момче, Алба."

— Имаше друго момиче. Беше много популярна, имаше група от последователки. Марта също го харесваше, но колкото и странно да изглеждаше, Алваро ми обръщаше внимание. Мисля, че си играеше и с двете, за да ни накара да ревнуваме, макар че не съм напълно сигурна. Един ден той направи първата крачка и ме покани да излезем. На истинска среща. Първата в живота ми.

Уговорихме се да се видим в парка "Ел Колядо", който е под хотела на майка ми, до павилиона със статуята на Саманиего, баснописеца. Носех обувки с токчета, пола, начервих си устните с червилото на майка ми. Не знам как Марта е научила, винаги съм си мислела, че може би той ѝ е казал, за да я накара да ревнува и да я склони да спи с него. Така или иначе в парка се появи не той, а група момичета, приятелките на Марта, начело с нея.

Алба се усмихна с тъга и си пое въздух, преди да продължи. Стиснах ръката ѝ, искаш да я окуража, да ѝ кажа: "Няма нищо, спокойно."

— Тръгнаха след мен в парка, започнаха да ме обиждат, аз ускорих крачка, но те ме последваха. Бях тромаво момиче, тежах сто и дванайсет килограма за моите метър и седемдесет и два височина. Започнах да тичам, за да видя какви са намеренията им, но те бяха пет. Веднага се запъхтях, получих сърцебиене, сърцето ми не се справяше с тялото ми. Налетяха върху мен, Марта започна да ме рита в корема, аз повърнах. Постъпих лекомислено, вървях, без да се оглеждам, в един пуст парк късно вечерта. Толкова бях развълнувана от предстоящата среща с Алваро, че не забелязвах почти нищо около себе си, видях ги едва когато тръгнаха след мен. Цял живот бях свръхзакриляна от кроткото присъствие на баща ми, който ме придружаваше навсякъде, но в онзи ден черупката се пропука. Същото лято извървях сама Ел Камино[33]. Излъгах родителите си, казах им, че отивам с приятели, за двайсет дни изминах осемстотинте километра, по четирийсет километра на ден. Пристигнах на площад "Обрадойро" отслабнала с двайсет килограма, никога повече не си ги възвърнах, нито престанах да спортувам всеки ден. Изкарах курсове за самозащита в Логроньо и там осъзнах, че искам да се чувствам полезна, както и да открия импресариото на майка ми, да го тикна в затвора и да го накарам да ѝ върне парите, за да предотвратя нов запор върху хотела. Завърших университета и се явих на конкурс за ерцайна[34]. От години вървя по дирите му, но следата се губи в Чили. Мисля, че е умрял, но не знам къде са парите. Майка ми не знае, че го разследвам.

Алба замълча, не изглеждаше добре. Не знам дали заради неприятните спомени, но ме тревожеше, защото притискаше силно корема си всеки път, когато вдишваше.

— А що се отнася до Марта, срещнах я при първия ми арест години по-късно, когато станах полицай. Някакъв мъж от Логроньо ни извика, отидохме в жилището и там заварих и двамата. Марта се бе омъжила за Алваро, беше се състарила, а по лицето ѝ имаше хематоми. Арестувах Алваро, същото момче, на което щях да кажа "да", без да се поколебая. Но онези ритници, които Марта ми нанесе, ме убедиха да се отдръпна от него през онова лято. Марта имаше дъщеря, той малтретираше и нея. Погрижих се да ги настанят в защитено жилище за жени, пострадали от насилие. Сега срещу Алваро има ограничителна заповед. Марта ми се обажда от време на време, за да пием кафе. Преструваме се, че сме приятелки, тя ми разказва за опитите си да устрои отново живота си, но ѝ е трудно. След гимназията се отказала да следва, останала си вкъщи, защото Алваро ѝ казал, че заплатата му е достатъчна, за да я издържа. Омъжила се много рано, никога не е работила. Той я изолирал напълно. Изгубена е.

"Дори да е така, защо го правиш? Някога е била твоя нападателка" — написах аз възмутено.

— Защото Марта се нуждае от котва, от приятелки, от социален живот, за да не се поддаде отново на лъжите на Алваро и да се върне при него. Не съм забравила нито един от ритниците ѝ в ребрата ми, но не искам Алваро да спечели. Не знам дали го правя заради нея, може би е заради дъщеря ѝ, но най-вече го правя, защото не понасям мисълта, че аз можех да съм на нейно място.

— Изборът ти… на мъже е ужасен — изрекох на глас. Трябваше ли да хвърлям камъни в собствената си градина?

— Това включва ли теб?

"Да, включва ме — написах в бележника. — Събитията през последните три години оставиха твърде дълбоки следи в мен, за да съм нормален, освен това съм пристрастен към проблемите, които произтичат от работата ми на профайлър. Разследването на серийни убийци не носи нищо добро, само вманиачване, а аз съм вманиачен по природа. Не притежавам най-добрите качества, за да бъда профайлър, не съм безпристрастен, твърде бързо губя обективната гледна точка. Живея в постоянно напрежение, докато заловим убиеца и чакаме да се появи новият. Така ли искаш да живееш? Не предпочиташ ли някой по-спокоен тип?"

— Вече бях омъжена за такъв, беше цар на спокойствието, на безконфликтното съжителство…

— От това ли те е страх, да не те излъжат отново?

Може би не трябваше да изричам това и сега съжалявам за тези свои думи и за въздействието, което имаха върху нея. Въпросът ми я ядоса и възпламени. Погледна ме гневно, стана сърдито от пейката, без да престава да се държи за корема.

— Това, което изпитваш към мен — каза след малко, — това, което предизвиквам в теб, е истинско, дълбоко, импулсивно. Целият пламваш, когато се появя, езикът на тялото ти показва красноречиво, че присъствието ми те вълнува. Чувствата ти са реални, а не хитрост, за да отнемеш девствеността на уклончива съученичка, както в случая с Алваро, нито съм пряката връзка с разследването, каквато бях за Нанчо. Ти нямаш нужда от мен, имаш нужда единствено от дядо си и от брат си, и си тук, въпреки всичките усложнения.

"Искаш да бъдеш с мен само заради това, което чувствам към теб? — написах с треперлив почерк. — Защото не искам да си с мен само защото се нуждаеш от мен, аз също не желая да съм стратегия, убежище, лепенка за теб."

— Лепенка, за бога… — прошепна тя. — Чакам дъщеря от теб, а ти наричаш себе си "лепенка"…

Не успя да довърши фразата. На лицето ѝ се появи изражение на болка, което ме вкамени на пейката, и тя рухна на земята, преди да успея да я задържа.

И Алба изпадна в конвулсии върху заледената трева.

27

Болница "Чагоричу"

7 декември 2016 г., сряда

Дори не бях в състояние да се обадя на 112 и да повикам линейка. Направих го, но само успях да изфъфля "Сан… Пруденсио". Затворих го обзет от отчаяние и тревога, докато държах ръката на изпадналата в безсъзнание Алба. Изпратих съобщение на Естибалис, като се молех да не е изключила апарата: "Изпрати линейка на булевард "Сан Пруденсио". Четирийсетгодишна жена с конвулсии и в безсъзнание."

Достатъчен беше емотиконът на вдигнат нагоре палец, за да разбера, че помощта е на път.

Беше дълъг, мъчително дълъг ден. Алба бе приета в болница "Чагоричу", резултатите от изследванията се бавеха. Не знаех дали е изгубила бебето и дали сърцето ѝ още бие. Около мен имаше само мълчание и състрадателни погледи.

Обадих се на майка ѝ в хотела в Лагуардия и с неимоверно търпение и много несвързани думи успях да ѝ обясня какво се е случило. Пристигна само след час.

Тревожех се много за Алба, но една нова подробност занимаваше ума ми — Алба чакаше момиче. Почувствах го мое още от първия миг, в който произнесе тази дума по пътя към Арментия. Щях да имам дъщеря. Не ми пукаше дали Нанчо е биологичният баща. Нанчо го нямаше, за да я отгледа. Аз бях тук.

Аз бях тук.

Диагнозата бе готова чак привечер — еклампсия, рядко срещано усложнение на прееклампсията[35]. Алба е знаела, имала е високо кръвно налягане и го е усетила. Не ми бе казала, не го бе споделила с мен. Накратко, не го бях заслужил.

Майка и дъщеря бяха извън опасност след приема на антихипертонични лекарства. Да, можехме да ги посетим. Не, не можехме да уморяваме майката. Да, Ниевес щеше да остане при нея тази нощ. Не, нямало нужда аз да оставам, каза Алба с гласец като на колибри, трябвало да си почина. Сякаш бях в състояние да заспя, след като бях научил, че ще имам дъщеря.

Ести дойде да я посети след приключване на работния ден в кабинета си в "Лакуа". Носеше кутия шоколадови бонбони "Гоя", не знам дали за Алба, или за мен. Не се сдържах да не сложа няколко в джоба си, за да прекарам безсънната нощ. Засмяха се, подадоха си ръка, зашушукаха си поверително. В този момент Алба не беше в "режим шефка", беше една усмихната жена с рискова бременност, която започваше да ѝ създава проблеми. Топлината на цялото човечество беше недостатъчна, за да я подкрепи. Идеше ми да целуна Естибалис по челото и да я прегърна сърдечно с дългите си ръце.

Възпрях се, беше неуместно.

Докато вървях по излъсканите коридори на болницата на път за вкъщи, срещнах комисар Медина.

— Току-що научих — каза ми той тихо и със сериозно изражение. — Може ли да я посетя сега?

Поклатих отрицателно глава и посочих часовника. Беше вече късно, часовете за посещения отдавна бяха отминали и Алба спеше, когато затворих вратата на стаята ѝ.

— Добре, тогава ще дойда утре. Исках да я посетя лично, но тук ме водят и въпроси от служебно естество. Вие водехте разследването на мъжа ѝ.

Кимнах утвърдително, леко напрегнат. Не знаех в каква посока щеше да поеме разговорът.

— Знаете, че управлението е гнездо на клюки и трябва да знам какъв отговор да дам или как главната инспекторка иска да подходя в тази ситуация. Искам да кажа, че ако ви е известно, че… вижте, ако е бременна от деветнайсет седмици, от август, значи детето ѝ…

"Дъщеря ѝ " — написах на екрана на мобилния и му го показах.

В този момент изобщо не си спомних за предупреждението на МатуСалем — животът ми да не минава през екрана на мобилния и прочее. Не ми беше до тези досадни наставления — да бъда предпазлив, да се пазя, да мисля трезво и да бъда стратег. В този момент бях баща новак, който се тревожеше за една жена, която обичах безумно, и за нейната/моята дъщеря.

— Тогава дъщеря ѝ — поправи се той. — Исках да кажа, че ако дъщеря ѝ е от нашия сериен убиец…

— Аз съм бащата — прекъснах го. Казах го на висок глас, отсечено, произнесох го ясно и силно, яростно и безапелационно. — Аз съм бащата — повторих.

И измислих благородна лъжа, за да предпазя и двете. Написах на мобилния, пред смаяния му поглед:

"Главната инспекторка и мъжът ѝ бяха в процес на раздяла, въпреки че още не бяха предприели съответните законови стъпки. С нея имахме връзка и детето е мое. Държахме го в тайна заради особените обстоятелства, които ни заобикаляха. Главната инспекторка смяташе да ви уведоми в най-скоро време. Сигурно разбирате, че за никого от двама ни не е лесно. Моля ви да не съобщавате новината, докато главната инспекторка не е в състояние да говори с вас, но можете и трябва да отхвърлите категорично всеки намек, че дъщеря ни е дете на Нанчо."

Не исках върху Алба да тегне клеймото, че има дъщеря от сериен убиец. Не беше справедливо момичето да дойде на този свят с подобен товар.

Оставаше да изясня дали Алба ще позволи да остана в живота ѝ и в този на дъщеря ѝ, оставаше да изясня ролята си в тази трагикомедия, защото вероятно не се бях показал на висота още от първия момент. Трябваше обаче да предпазя и двете от опасността да живеят под тъмната сянка на спомена, който Нанчо бе оставил във Витория, и това беше единственият начин, който ми хрумна, за да осуетя слуховете.

Каква ирония на съдбата — сега знам, че в онзи момент съм подписал смъртната си присъда.

28

Градината на болницата

8 декември 2016 г., четвъртък

Бееше празничен ден, но рано сутринта, когато в болниците започват да безпокоят пациентите с първите взимания на урина и кръв, се явих в болница "Чагоричу". Майката на Алба спеше на един зелен диван от изкуствена кожа, тази жена беше елегантна дори когато спеше. Можеха даже да я носят заспала, и пак щеше да запази осанката си.

Събудих я дискретно, като се стараех Алба да не ни усети. Ниевес разбра намеренията ми от умолителния поглед, който ѝ отправих, и ме остави насаме с нея, седнал на един неудобен стол, който приближих до леглото.

Не бързах да я събудя, наблюдавах съсредоточено леко издутия корем, който се очертаваше под чаршафа. Само исках да прокарам ръка и да ѝ кажа: "Бъди спокойна, баща ти бди над теб", но не посмях.

Може би това силно момиче вече беше в състояние да чете мислите ми и събуди майка си, защото в същия този момент Алба отвори очи.

Бавно, сякаш се връщаше от дълго изгнание.

— Добро утро, Алба. Как се чувстваш днес? — Признавам, че бях упражнявал тези фрази.

— Седем думи. Изрече седем думи. — Усмихна се въпреки умората, изписана по лицето ѝ, и торбичките под очите.

— Дай ми още един месец и ще… ще ти изнеса цяла реч.

Тя се засмя, не исках да се смее. Още не. Сега идваше най-трудното. Исках да проведа този разговор без помощно средство, без бележник. Цяла нощ бях подготвял фразите. Кратки, обяснителни, от онези, които определят живота и за които си спомняш като стар.

— Комисарят знае — уведомих я аз.

— Какво знае?

— Дойде снощи.

— Какво знае? — настоя тя.

— Били сте разделени, двамата с теб сме били заедно.

Трябваше ѝ време да схване идеята, знам, че фразата не беше особено издържана, но дотам стигаха словесните ми умения.

— Защо? Защо си му казал това?

— Казах му, че детето е мое, че това е извън всяко съмнение.

Алба погледна корема си, сякаш водеше разговор с момичето и аз бях изключен от този телепатичен диалог.

— Направил си го заради нея — каза най-после.

— В управлението имат съмнения, Алба. Никой не трябва да мисли, че…

— Че може да е дъщеря на Нанчо.

— Това е голямо бреме, Алба, тя не го заслужава.

— Закриляш я, не знаеш дали е твоя дъщеря, но я закриляш.

— Позволи ми да го направя. Ти и аз… ти решаваш дали има ти и аз. Но ми позволи да направя това за нея.

— Значи ще кажем на останалите, че с Нанчо сме били разделени, че двамата с теб сме имали връзка през август и че детето е твое и в това няма никакво съмнение.

— Само една версия. Винаги. Без пукнатини. — Беше като мантра. Трябваше да поддържаме лъжата си твърдо, непоколебимо през целия живот. През живота и на двамата.

— А ако момичето прилича на Нанчо?

— Беше хубав мъж, когато не убиваше — изплъзна се от устата ми.

Тя ме погледна изненадано, после се разсмя, разсмя се от сърце.

— Прав си, в крайна сметка не изглеждаше зле — съгласи се.

Засмях се с нея, въпреки че в себе си поисках прошка от Мартина за това светотатство. Трябваше обаче да умеем да се надсмиваме над това, да обърнем ситуацията в наша полза, да бъдем по-силни от събитията, които предстояха.

Този кратък момент на единение не беше достатъчен. Докоснах ръката на Алба, за да я стисна и да ѝ вдъхна сила, но тя я отдръпна.

— Унай, относно мен и теб… Днес не мога да ти дам отговор. Днес съм заета с друго, а и трябва да бъда събера сили за това, което ме очаква, след като ме изпишат и се върна на работа. Искам сама да се справя със ситуацията в управлението, каквато и да е тя, след това ще взема решение за нас двамата, съгласен ли си?

"Имам ли друг избор" — помислих си.

— Разбира се — казах. — Може ли да дойда отново привечер? — попитах, преди да си тръгна.

— Можеш да виждаш дъщеря си винаги когато поискаш, Унай. Идвай колкото пъти искаш.

И тази фраза бе достатъчна, за да изпълни със светлина цяла вселена.

Излязох в коридора, където Ниевес ме чакаше, опряла се на една стена.

— Да вървим, Унай. Ще те изпратя до изхода.

— Добре — отвърнах.

От време на време някой пациент — от онези, които се разхождаха с една метална пръчка с колелца, — ни поглеждаше скришом. Не бих могъл да кажа дали разпознаваше Кракен, или оттеглилата се актриса.

Ниевес се преструваше, че не забелязва нищо, аз също.

Минахме по коридорите, заобикаляйки санитари и бели чехли и стигнахме до изхода.

Излязохме навън и прекосихме паркинга. Колите преминаваха със собствениците си, приютени в тях от сутрешния студ, съсредоточени в предстоящия им трудов ден.

Гледах ги без завист, скоро и аз щях да бъда един от тях.

— Възхищавам ѝ се — каза внезапно Ниевес, докато вървяхме.

— Моля?

— Възхищавам се на Алба.

"Аз още повече" — искаше ми се да ѝ кажа, но не беше моментът.

— Винаги съм се възхищавала на зрелостта ѝ, на силата ѝ. Знаеш ли какво е да имаш дъщеря, която никога не се е оплаквала?

Усмихнах се, това прилягаше много на Алба — да не се оплаква.

— Тя е най-доброто ми представяне, най-доброто ми творение. Няма да се пречупи. Колкото и трудна да е тази бременност, няма да я пречупи. Вече преживя една загуба. Беше много по-лошо, ужасно е да прегърнеш мъртвото си дете. Направила е избор. Ти изглеждаш добър човек, няма да ти казвам да не нараняваш дъщеря ми. Това остава между вас. Тя ще се погрижи да не я нараниш.

— Знам.

— Моля те обаче да не нараняваш внучката ми. Ако си с тях, ако Алба ти позволи да останеш, бъди баща. Винаги. Ако тя, или ти, или и двамата решите, че няма да поемеш ролята на баща, отдръпни се, не се меси, не нахлувай в живота на внучката ми, не го обърквай. Още не знам нищо за нея, не знам дали ще бъде силна като Алба или слаба като дядо си, алчна като прадядо си, или може би психопат, ако е дъщеря на Нанчо. Още не знам това, но знам, че с баща, който идва и си отива, това момиче ще страда, както ще страдаме всички. С това искам да ти кажа, че с Алба трябва да сте наясно каква роля ще играеш в живота на внучката ми още преди да се е родила. Никой не е научен да е баща, Унай. Ще го правиш зле, ще грешиш като всички родители в света. Но избери своята роля. Вече не сте само двойка, вече не сте двама възрастни хора. Сега става дума за семейство и животът на едно дете е заложен на карта.

— Дано Алба ми позволи, Ни… Ниевес. Искам дъщеря ми да има баща.

Ниевес остана доволна от отговора ми, или може би от решимостта в погледа ми.

Не си надянах маска, стоях обезоръжен пред нея и не ме беше грижа, че ще ме види какъвто бях в действителност.

Нервността ми, ограничените ми разговорни умения.

Това бях аз и въпреки всичко се чувствах способен да бъда добър баща.

Разделихме се с две целувки и Ниевес се изкачи по стълбата към входа на болницата.

— Днес следобед ще дойда отново. Кажи ми, ако… ако искаш нещо — казах ѝ, преди да си тръгна.

Тя направи жест, който означаваше: "Нямам нужда от нищо, спокойно", и се обърна.

— Унай, само искам да знаеш нещо — ми каза, преди да се отдалечи.

— Какво?

— Лично аз… бих се радвала да си баща на внучката ми.

— Бла… бла… благодаря, Ниевес — изпелтечих развълнувано.

Сега знаех от кого Алба е наследила топлотата и човечността си.

29

Олтарът на Богините Майки

9 декември 2016 г., петък

Беше седем вечерта, когато заваля проливен дъжд. Отървах се на косъм, с два скока се озовах в портала на логопедката ми и се качих с измокрени рамене и коса. Дребна работа, скоро изсъхнаха, въпреки че в кабинета на Беатрис Корес още нямаше отопление, нито беше достатъчно пригоден за една зима, която се очертаваше сурова, с много сняг и мразовити утрини.

Повторихме фразите с осем думи и логопедката ми препоръча да практикувам непрекъснато с приложенията, за да добия по-голяма гъвкавост. Мисля, че напредвах по-бързо, отколкото тя очакваше. Нямаше никакви тайни, само един тип, вманиачен да се върне към нормалността, който отделяше от четири до пет часа дневно да се упражнява.

Апартаментът ми се превърна в своеобразен боксов ринг. Леността, приливите и отливите в разследването и психическата умора бяха обичайните ми противници.

Всеки ден ги опознавах по-добре, всеки ден печелех малка победа, дискретна битка. Тук ключовите думи бяха "всеки ден".

Стана осем часът, беше се стъмнило и капките дъжд плющяха косо и с ярост по полукръглия прозорец. По едно време дъждът се превърна в порой, небето над Витория сякаш се продъни, но за щастие, не продължи дълго и накрая утихна.

— Време е, Унай. Достатъчно за днес. Ако продължаваш така, скоро ще остана без пациент — усмихна се тя.

Облече тъмносиньото си кожено палто, взе един чадър в тон със сините ѝ обувки и излязохме на улицата.

Не очаквах това, което видях срещу портала. Толкова ме трогна, че отново повярвах в човешката природа.

Клетият ми брат Херман ни чакаше на улица "Сан Антонио" — беше вир-вода и се опитваше да предпази останките на един букет, който преди дъжда сигурно е бил разкошен, елегантен и много скъп.

Съзрях познат чадър, подаващ се от близкото кошче за боклук. Пръчките бяха счупени, поройният дъжд не бе проявил милост към романтичните намерения на брат ми, нито към ритуалите на срамежливото му ухажване.

— Какво правиш? — попитах на глас.

Бе един от въпросите патерици, които бях отработил с Беатрис, беше практичен и ми се удаваше добре.

Херман се прокашля и оправи стойката си, за него беше важно, видях това в умоляващите му очи.

— Купих цветя, за да благодаря на логопедката ти за това, което прави за теб. Беатрис, утре ще ти донеса нов букет, аз…

— Трябвало е да позвъниш и да се качиш, Херман — прекъсна го тя, като се приближи и взе прогизналия букет. — Това е много мило…

— Не исках да попреча на сеанса. Това е най-важното, това… е най-важното.

Беатрис го погледна с безкрайно уважение, дори ми се стори развълнувана. Брат ми беше мокър до кости и се опитваше да прикрие треперенето на късите си дебели пръсти, които бяха сбръчкани от дъжда като на старец.

Погледнах логопедката си с крайчеца на очите. Беше мълчалива, стори ми се разнежена, дори леко смутена. Не знам, но бих казал, че именно в този момент се влюби в него. Вратите на стената, която бе издигнала около себе си, бяха поддали.

Бе позволила на Херман да влезе.

От този момент Беатрис стана страшно грижовна към него.

— Измръзнал си, Херман. Да отидем в някое заведение, ще изпием нещо топло, бульон, кафе… Аз нямам нужда, не ми е студено, но ще дойда с вас.

И тръгнахме към улица "Дато", като Беатарис не изпускаше мокрия букет, въпреки че съсипваше коженото ѝ палто и марковата чанта.

— Наистина ли не ти е студено? — загрижи се Херман.

Беатрис се разсмя безгрижно.

— Винаги съм имала излишни килограми, и като дете, и като тийнейджърка. Мисля, че това си има някои предимства, защото не съм зиморничава.

Погледнах ги мълчаливо. Беше прекрасно. Свенливо раждащата се любов.

Колебанията и притесненията на брат ми, професионалната маска на логопедката ми.

Всичко това остана в кошчето за боклук, до счупения от дъжда чадър.

Но там имаше феромони, които можеха да събудят либидото на сив вълк, това вярно животно, което прекарва целия си активен полов живот с един и същи партньор.

Това впечатление добивах, когато гледах Херман и Беатрис заедно. Херман не спираше да говори, беше като вулкан, изригващ словесна лава, Беатрис беше добра слушателка и го гледаше, сякаш брат ми беше дар, паднал от небето.

Придружих ги до входа на "Усокари", но се сбогувах с тях с прилично извинение, което никой от двамата не оспори, въпреки че намирисваше на доброжелателна лъжа, разделиха се с мен с обещания от рода на "Друг ден ще пийнем нещо тримата" и ги оставих в техния малък рай. Заслужаваха го, бяха си го изработили. Бяха добри хора.

Минах по мократа и пуста улица "Дато". Само Пътникът[36] ме поздрави от триметровата си бронзова височина. Бе застудяло и хората предпочитаха да си останат вкъщи, да помагат на децата си с домашните, да седят пред телевизора, да приготвят вечерята… животът, с една дума.

Вече бях стигнал до паметника, посветен на битката за Витория[37], на път за вкъщи, когато си спомних, че трябва да се обадя на Ектор дел Кастильо. Извадих от джоба новия мобилен апарат с номера, който ми бе издействала Милан. За да го различавам от стария си мобилен телефон, бях настроил мелодията на обажданията с "Love Me Again" ("Обичай ме отново") на Джон Нюман. Знам, подсъзнанието понякога взимаше решения вместо мен.

Потърсих в контактите и натиснах номера на Ектор. Не исках Голдън да проследи това обаждане.

— Ектор, обажда се Унай Лопес де Аяла. Нов мобилен.

— Инспекторе, радвам се да установя лично гласовия ти напредък — отговори с любезния си и спокоен глас.

— Знам — усмихнах се. — Може ли да се консултирам с теб по един въпрос?

— Разбира се.

Разказах му набързо, с граматика като на малко дете, за езерото Ла Барбакана. Знаех, че нямаше да се стресне от намирането на нов труп, но не бе необходимо да му давам толкова подробности.

— Само един въпрос — имаме ли друг олтар там? — попитах.

— Да, посветен е на трите богини майки. Бе открит в стената на една градина в околностите на Лагуардия. Искам да кажа, че отново имаме място, свързано с култа към водата като оплождащ елемент, и с ритуали и жертвоприношения, посветени на богините майки. Не ми обясни обстоятелствата около последната ти находка, но мога да те уверя, че е идеалното място за извършване на ритуал като този на Тройната келтска смърт. Има ли някакво значение за разследването ти, инспекторе?

Въздъхнах, не ми харесваше идеята да има значение. Не исках повече ритуали на водата, предпочитах само един мобилен телефон, само едно убийство, не и вероятна поредица от убийства, задаваща се на хоризонта, без очаквания да свърши.

— Да, има — отговорих накрая, като отворих входната врата на дома си със свободната ръка. — Много ти благодаря, Ектор.

— На твоите услуги, инспектор Аяла. Този въпрос ме тревожи, също както и теб. Надявам се да мога да помогна, но дано не се наложи в бъдеще. Грижи се за себе си, инспекторе. — И историкът затвори телефона.

Качих се в апартамента си и се залових с новата порция упражнения на логопедката ми. Картите "Нардил" с все по-дълги фрази: "Момичето слиза по стълбата, момчетата и момичето си играят, момичето рисува голяма бяла луна."

В този момент Естибалис ми се обади на новия ми телефон.

— Имам известен напредък в разследването, Унай. И идва от Кантабрия. Хвани се здраво, за да не паднеш — изрече колежката ми със сто оборота в минута.

— Слушам те — отвърнах.

Съблякох си пуловера, който беше леко влажен, и облякох удобна тениска за вкъщи. Приближих се до балкона и опрях чело в стъклото, загледан в белите сгради отсреща.

— Милан откри сестрата на Саул Товар, работи в болница "Валдесиля". На ръководен пост е, явно е недосегаема. Иска ми се да я посетим без предупреждение, както направихме със Саул. Не знам какви са им отношенията. Родителите им са починали, когато двамата са били малки. Сара Товар е с четири години по-възрастна от него и е била негов настойник, докато е навършил пълнолетие, живели са заедно до женитбата му. Тя е неомъжена, без деца. Няма информация да е имала партньори, изглежда, води живот на монахиня. Участва в дузина религиозни асоциации и организации за помощ на страни от Третия свят. Благочестива жена, както се казва.

— Защо… защо Саул?

Естибалис ме разбираше — исках да знам защо продължава да разследва Саул, при положение че заподозрените бяха по-близо, във Витория — Асиер и Голдън Гърл имаха повече мотиви, за да бъдат разследвани.

Двамата трябваше да ни дадат много обяснения и двамата щяха да бъдат много уклончиви. Щяхме да напреднем повече, ако разследвахме тях.

— Защо Саул? Сега идва втората част — Милан намери информация, която сме пропуснали. Страхотна е, имаме истински гений в екипа.

— Ести…

"Говори, Ести, говори" — исках да ѝ кажа, вече губех търпение.

— Не знам дали си спомняш случая с младите самоубийци. Вече има три самоубийства при странни обстоятелства в различни места на кантабрийските планини. През септември намериха двайсет и три годишно момиче от Сантандер, на връх Добра, в Кантабрия.

— Как… как се е самоубила?

— Ето тук е загадката на всички тези самоубийства. Това са тийнейджъри или млади хора, някои от тях стеснителни и с трудности да се приобщят към социалната среда, но без прояви на насилие или употреба на наркотици. Един хубав ден излизат от къщи само с дрехите на гърба си, качват се на някоя близка до дома им планина, събличат се, прекарват нощта там и на сутринта ги намират умрели от хипотермия. Създават впечатление, че доброволно се оставят да умрат от студ. Това е твърде необичаен акт на агресия спрямо самия себе си. Сякаш предпочитат да страдат от студ в продължение на часове, вместо да сложат край на живота си с нож, с хапчета или скок в пропастта. От гледна точка на виктимологията това са хора, които изпитват страх от кръвта, спокойни, почти страхливи — въпреки смелостта, която се изисква, за да прекараш толкова часове посред нощ на открито в планината.

— Кое е момичето?

Това със самоубийството ми беше ясно, но още не ми бе ясна връзката на жертвата със Саул.

— Жертвата е Химена Товар, Унай. Момичето е дъщеря на Саул Товар. Ребека Товар не е единствената дъщеря, която твоят професор е изгубил.

"Какво?" — помислих си, но не бях в състояние да изразя на глас изумлението си.

Саул е имал и друга дъщеря? Познавах само Ребека. Саул не ни бе споменал за смъртта на другата си дъщеря, когато го посетихме в университета.

Един баща да изгуби две дъщери при толкова страшни обстоятелства…

Наистина не знаех.

Не знаех дали да му съчувствам за болката, или да започна да подозирам, че около Саул се случват твърде много драми, които правеха на пух и прах всички статистики за личните трагедии, които се падат средно на човек през живота му.

Във всеки случай се налагаше да посетим отново кантабрийската земя.

30

Кръстът на Горбеа

10 декември 2016 г., събота

Една млада жена потегли призори към кръста на Горбеа. Тъмнината не ѝ пречеше, познаваше добре пътя. Нямаше да се бави, само щеше да посети брат си. Винаги носеше със себе си, скрито под дрехите до гърдите си, сребърното егускилоре, но тази събота трябваше да говори с него. Нямаше пред кого да излее душата си. Алба не ставаше за това. Не и за този разговор. Тревожеше се много, откакто тя получи онези конвулсии, и за пръв път леко ревнуваше. А толкова добре се бе справяла досега с чувството на ревност. Гордееше се с това. Успя да се контролира, когато Унай беше с Паула, а Алба бе по-подходяща за Кракен от Паула. По-зряла, по-женствена, по-уравновесена. Щеше да го предпазва от него самия и от маниите му.

"Защо трябва да чакаш дете точно сега, наивнице? Още ли не си разбрала какъв е смисълът на ритуала? Не съзнаваш ли, че умират точно тези, които не са подготвени да бъдат родители?" — укори я тя.

Също като циничната Анабел — как щеше да отгледа дете една майка, студена като нея? А Хота… Ести знаеше на какво е способен един алкохолик, който има деца. Да не говорим за Ребека, брат ѝ бе разказал това, което Лучо му бе намекнал…

Унай ѝ го бе казал, все едно че се изповядваше. Че детето било негово, че нямало никакво съмнение…

Щеше ли да мине номерът? Щеше ли градът да приеме това пресилено обяснение?

Естибалис му бе отговорила с едно "радвам се за двамата". Имаше ли друг избор? И се радваше. Разбира се, че се радваше. Искаше семейство за Унай. Вече беше преживяла това, когато той и Паула, отчаяни, че пръчицата така и не се оцветява в синьо, се обърнаха към лекар специалист по безплодие. Това Естибалис вече го беше приела.

Но не сега, за бога, не сега.

Паркира колата в Муруа и след дълго изкачване пристигна, изтощена и ядосана, в подножието на кръста на Горбеа. Там видя за последен път брат си, там докосна праха му, там го видя да се разпръсва и да се слива с планината.

— Знам, че не харесваше Унай и ще ми кажеш, че ме използва, защото съм мазохистка и за него съм само приятелка, но те наистина са неразумни…

Естибалис чу язвителния отговор на Енеко.

— Ей, не съм дошла дотук, за да ме навикваш.

Енеко отговори, явно духът на брат ѝ беше в лошо настроение.

— Ако продължиш да ми говориш глупости, ще останеш тук, треперещ от студ и сам като кукувица.

Енеко смени темата на разговора, но и сега тя не беше особено приятна.

— Татко е зле. Както винаги, по-зле. По-нервен, по-избухлив, повече хапчета. Не ме питай, знаеш какъв е.

И Естибалис извади сандвича с филе, който си бе приготвила предната вечер, седна, опря гръб на една от подпорите на кръста и започна да яде.

— Енеко, имам намерение да помагам на други деца като нас. За да не им се случи… разбираш какво имам предвид. За да не преживеят същото като нас. Адба иска да задвижи плана, мисля, че всеки от нас се ражда за нещо в живота, нещо, което го вълнува и което той трябва да направи непременно. Ти ме спаси от ада чрез стимулиращи хапчета. Искам да правя същото, да спасявам от ад, но по истински начин, като вдъхвам сила, не знам дали ме разбираш. Знам, че това за теб са глупости. Не ме гледай с този скептичен поглед, няма да ти разказвам повече нищо.

Не се получи. Дали заради деня, дали заради вятъра, дали заради негативните йони, но в този ден Естибалис не успяваше да се свърже както преди с брат си.

Разочарована, тя целуна кръста на Горбеа и пое пътя надолу.

На двайсет и пет километра на юг, в Алавеската равнина, Витория още не се бе събудила.

31

Игра на бесеница

15 декември 2016 г., четвъртък

Слухът плъзна първо в туитър същата сутрин. Някой си развърза езика и заговори за обесени и за тунела "Сан Адриан". Друг го свърза със случилото се при езерото Ла Барбакана.

Когато проследихме първия туит и възнамерявахме да го докладваме за нарушаване на следствена тайна, хиляди акаунти го бяха получили и не можехме да поискаме да ги затворят всичките. Щеше да е непосилен труд.

Мисля, че беше ефект на пеперудата[38] по всички правила. Дали беше Нереа, или Лучо, или приятел или близък на планинарите от Арая, жител на Лагуардия, който живее срещу входа на Ла Барбакана и ни е видял иззад пердето?

Може би Нереа е разказала на сестра си. Едно верижно "Не го казвай на никого", което сестра ѝ е пренебрегнала и е споделила с мъжа си. Той пък, за да спечели точки в работата си, го е разказал в коридора пред машината за кафе на Мерседес на няколко близки колеги. Това "Не го казвай на никого" се е повторило, размножило се е и се е клонирало безброй пъти из спални, барове и тротоари във Витория, докато накрая някой припрян фанатик го е пуснал в социалните мрежи.

Може би Лучо си е открил профил в мрежата със синята птица[39] под самоличност, която привидно е нямала нищо общо с него. Може би го е направил от безсилие пред твърдия отказ на директора на "Ел Диарио Алавес" да публикува каквото и да е по случая. Въпросът, който не ми даваше мира нощем, беше: Лучо имаше ли интерес новината да се разчуе? До каква степен беше замесен? Какво знаеше? Всичко ли ми беше разказал около смъртта на Анабел и Хота?

След като прочетохме всички хаштагове и ги анализирахме, стигнахме до заключението, че дори не знаеха, че жертвите са били провесени с главата надолу, тъй като се говореше за двама обесени. В мрежата обаче се бе промъкнала информацията, че една от жертвите е била бременна.

В интернет се бе разпространило и друго сведение — за местата, където бяха извършени престъпленията, "Сан Адриан" и Ла Барбакана. Така че находчивият колективен ум кръсти престъпленията "Игра на бесеница".

За един семпъл и не дотолкова склонен да си усложнява живота човек зад тези убийства се криеше логична поредица.

"А" от Сан Адриан.

"В" от Ла Барбакана.

Кое щеше да е избраното място за обесването на следващия? Кое щеше да е това историческо място, което да започва с буквата "С"[40]?

Само ние знаехме, че в Кантабрия има още две места, които можехме да прибавим към азбуката.

"D" на планината Добра и "F" на Фонтибре.

Не успяхме обаче да предотвратим кошмарната новина, която на сутринта избухна като атомна бомба със заглавието си и хвърли в паника града:

"Убиецът е някой безумец, който играе с нас на бесеница."

32

Болница "Валдесиля"

16 декември 2016 г., петък

Ловният сезон започна отново, хората отново започнаха да ме гледат накриво по улиците.

В петък ми хрумна да отида с трамвая до "Лакуа". Повече не го взех през тази зима. Няколко бременни жени притиснаха ръце към корема си, сякаш за да го предпазят. Половинките им ме изгледаха със зле прикрита враждебност. Една жена зае седалка и половина, за да не седна до нея. Предположих, че очаква скоро да стане баба.

Отново бях видимото лице на едно полицейско управление, от което се искаха незабавни резултати, а ние, които не разполагахме с почти никакви физически доказателства от страна на криминалистите, и без да сме наясно с мотива, нито с профила на убиеца и на жертвите, едва ли можехме да изпреварим следващата му стъпка.

Зарадвах се на неочакваното обаждане на Ектор, въпреки че звънна на стария мобилен апарат, който беше хакнат от Голдън и МатуСалем, така че когато го чух да ми казва, че си спомнил някакво сведение, което може да е полезно за разследването, бързо го прекъснах:

— Днес ще дойда в Сантандер, ще те посетя… — Съсредоточих се, дванайсет думи. — И ще ми разкажеш.

После му изпратих съобщение по новия телефон, да уточня часа на срещата ни. От своя страна Ектор ми изпрати домашния си адрес в Сантандер. Той също търсеше дискретност, предпочиташе да не виждат толкова често полицията в музея.

Два часа по-късно с Естибалис вървяхме по коридорите на внушителната болница "Маркиз Де Валдесиля", за да се срещнем със Сара Товар, сестрата на Саул.

След като попитахме на регистратурата, една нисичка и с разсеян вид жена за наша изненада ни изпрати в параклиса на болницата.

— По-лесно ще я намерите там, отколкото в кабинета — каза тя, като сви рамене.

След като два пъти се губихме из лабиринта от коридори на огромната болница, най-после стигнахме до целта си и влязохме в пустия параклис със светъл излъскан под. Само една жена с бяла престилка се молеше коленичила на първата пейка.

Дългата ѝ коса беше прибрана в нисък кок, имаше вид на по-възрастна. Не изглеждаше да е сестрата на Саул.

Въпреки това се приближихме до пейката и застанахме дискретно до нея. Едва след като прочете избродираните букви на левия джоб, Естибалис ѝ протегна ръка и се представи шепнешком.

— Инспектор Гауна от управлението във Витория. Това е инспектор Аяла, стар познат на брат ви Саул. Бихте ли ни отделили няколко минути, доктор Товар?

Жената се стресна, сякаш в същия този момент беше влязла в директна връзка с Бог, и ни изгледа, като че ли бяхме демони, дошли да прекъснат свещения ѝ диалог.

Сара Товар се изправи — беше много висока и слаба като вейка — и ни протегна дългата си паяковидна ръка. После ни покани да седнем до нея на пейката. Създаваше впечатление, че този параклис е не само Божи дом, но и неин собствен.

— Може да разговаряме тук, това е най-уединеното място в болницата. Брат ми ме предупреди, че разпитвате за племенницата ми. Какво точно желаете от мен? Вече казах всичко на инспекторите, които разследваха случая преди време.

Сара ни погледна с неприкрита враждебност. Кокът придаваше суровост на чертите ѝ, които преди години сигурно са били красиви като тези на брат ѝ — много тъмна коса, пъстри очи, квадратна брадичка, която сега беше леко увиснала.

Беше облечена като педантична вдовица, не ѝ липсваше дори класическото перлено колие. Пълна противоположност на жизнерадостния начин, по който се обличаше и държеше Саул. Но въпреки всичко не можеше да се отрече, че имаха общи гени и презиме. Имаше прилика между двамата, която не ми убягна.

Бях дал наставления на Естибалис относно въпросите, които исках да зададе вместо мен, и тъй като докторката явно нямаше да прояви голямо търпение към нас, колежката ми започна да опипва почвата.

— Значи вече знаете, че преразглеждаме случая с изчезването на племенницата ви Ребека Товар.

— Убийство — прекъсна я тя. — Беше убийство. Не видяхте ли снимките на Ребека, обесена на едно дърво във Фонтибре?

— Да, имаме ги в досието, но тялото така и не е намерено.

— Вярно, така и не го намериха. Пропускът е ваш. Очевидно е обаче, че момичето е било мъртво, когато са го снимали.

Естибалис въздъхна, беше очевидно, че двете жени никак не си бяха допаднали и колежката ми се опитваше да осуети преждевременното прекъсване на разговора.

— Във всеки случай бихме искали да ви попитаме за историята на заболяването на Ребека. Брат ви ни уведоми, че вие сте я лекували като ендокринолог заради ниския ѝ ръст и че кръвните изследвания от месеците преди изчезването ѝ отхвърлят всякаква вероятност да е била бременна.

— Така е, разбира се, че подобно кощунство беше невъзможно.

— Сара, известно ни е, че Ребека е била настанена в психиатричното отделение на тази болница. Бихте ли ни казали каква е била диагнозата?

Тя ни изгледа така, сякаш бе изяла лимон, скръсти ръце пред гърдите си и поклати отрицателно глава.

— И двамата знаете, че не мога да ви дам това сведение. Това е медицинска информация, касаеща непълнолетно момиче. Мога да ви говоря за моята специалност, защото собственият ѝ баща се съгласи да предоставя на полицията резултатите от изследванията, за да докаже, че не е възможно да е била бременна. Но това е различно. Нужна ви е заповед от съдия, а дори и да имате, трябва да се обърнете към доктор Осорио, началник на детската психиатрия, който лекуваше Ребека. Желая ви късмет.

С Ести се спогледахме — задънена улица. Трябваше да тръгнем по друг път.

— Дойдохме също да ви попитаме за самоубийството на другата ви племенница, Химена.

На лицето ѝ се появи гримаса на болка, която за малко смекчи суровото ѝ държане. Болка, които не можеш да симулираш. Истинска.

— Химена извърши смъртен грях. Никога няма да ѝ простя, че се самоуби. Беше добро момиче, ученолюбиво, с отлични резултати по история. Безупречен морал, никога не е опетнявала семейното име с някое момче.

— Обяснете ми обаче нещо — настоя Естибалис много предпазливо, опитвайки се да се възползва от този неочакван момент на изповед. — Саул е изгубил Ребека през 1993 г., две години след като е овдовял, и не се е женил повторно. Коя е майката на Химена?

— Не знаете ли? Химена беше осиновена. Брат ми и жена му искаха Ребека да има братче или сестриче, смятаха, че ще ѝ се отрази добре и решиха да осиновят и да приемат в семейството си дете, което не е имало късмета да се роди в дом, изпълнен с любов като техния. Процедурите по осиновяване в тази страна са дълги, а преди двайсет години още повече. Брат ми и снаха ми вече бяха преминали през всички интервюта, домашни посещения и бяха в регистъра на осиновителите, защото ги сметнаха за подходящи. Когато овдовя, брат ми не се отказа от започналата процедура за осиновяване въпреки сполетялото го нещастие и грижите за едно неуравновесено момиче, затова молбата за осиновяване следваше обичайния ред. Въпреки че ставаше дума за семейство с един родител, брат ми отговаряше на всички условия за годност — социално и финансово положение, жилищни условия, достатъчно време, което да посвети на възпитанието на детето…

Химена дойде като благословия малко след смъртта на Ребека. Брат ми имаше безупречна репутация, затова съдията не го извади от регистъра на осиновителите, въпреки че беше овдовял. Химена беше прекрасно бебе, когато стана част от опустошения живот на Саул. Той я отгледа с много любов, осигури ѝ образованието, което заслужаваше, а тя… милата Химена. Не знам как можа да ни причини това, как е отишла в планината, прекарала е нощта на открито и е умряла от хипотермия. Още не мога да го проумея, след като беше обградена с толкова любов. Ребека беше друго нещо — непокорна, капризна, манипулативна… Живееше в измисления си свят, душата ѝ беше изпълнена с лъжи и бълнувания.

— И на какво отдавате самоубийството ѝ? Каква е личната ви преценка, докторе? — попитах.

— Химена току-що се бе дипломирала по история. Беше толкова щастлива, с бляскаво бъдеще… Само да я бяхте видели на тържеството по случай дипломирането. Макар че през последните месеци изглеждаше тъжна. Саул вече не можеше да прекарва толкова време с нея, разбираемо е, по време на следването бяха постоянно заедно, в университета, вкъщи. Може би зависеше твърде много от него, не знам, но брат ми беше най-добрият баща на света, беше нормално Химена да го обожава.

— Имате… имате ли снимка на Химена? — престраших се да попитам.

— Да, нося я тук, пред олтара, всеки ден. Олтарите са важни. Тук заставаме пред Бога. И се моля за душата ѝ. Погледнете, не е ли момиче, чуждо на злото в този свят?

И ни показа снимка на едно момиче, което не изглеждаше да е на двайсет и три години. Приличаше на дете, все още с неразвито тяло, с къса коса на примерно девойче и чист и свенлив поглед.

— Да — призна Естибалис. — Наистина изглежда добро момиче. А бихте ли ми казали?…

Колежката ми не успя да довърши въпроса, мисля, че Сара се бе отегчила от нас и времето, прекарано с нас, ѝ бе дошло в повече. Погледна ръчния си часовник, който украсяваше тънката ѝ китка, и ни го показа като един вид извинение.

— Трябва да се върна на работа, знам, че ще ме разберете — каза тя с тон, който не оставяше място за съмнение, и стана от лъскавата пейка.

— Разбира се — предаде се Естибалис. — Ще тръгнем с вас, за да ни покажете изхода, защото едва успяхме да стигнем дотук.

Сара ни отправи снизходителна усмивка, забелязах у нея известно чувство на доволство, че владее положението. Не че беше определяща черта, за да наречеш някого психопат, но профайлърът в мен си отбеляза този факт.

Поведе ни към асансьора и тримата се качихме в него. Сара Товар тъкмо се канеше да натисне бутона, за да слезем на първия етаж, когато един възрастен мъж, почти старец, в бяла престилка надникна вътре с намерение да влезе.

— Извинете. Виждам, че няма място за мен. Ще изчакам — каза той с дрезгав от цигарите глас.

Беше за частица от секундата, но Сара и този мъж си казаха толкова неща с поглед, че реших да се възползвам от ситуацията.

— Влезте, влезте — подканих го аз. — Има място за всички.

И не му дадох избор, защото излязох от асансьора и почти го принудих — разбира се, най-учтиво и с невинно изражение — да влезе в кабината.

Лекарят, като всички мъже на неговата възраст, възпитани да не проявяват грубости публично, бе принуден да влезе при нас и да гледа в тавана смутено, докато четиримата пътувахме към първия етаж в металната клетка.

Подготвих фраза от петнайсет думи, рекорда ми до момента, и я изрекох в стил камикадзе, с надежда номерът ми да мине.

— Днес се връщаме в управлението във Витория, докторе. Знаете къде да ни намерите, за да поговорим за Ребека.

Струваше си труда. Изражението, което се появи на лицето на този лекар, чието име, избродирано на чистата бяла престилка, съвпадаше с това на психиатъра, лекувал Ребека Товар, беше истинско откровение.

Сара ме погледна с огромна омраза.

Асансьорът се отвори и ни изплю четиримата навън. Двамата с Естибалис се сбогувахме любезно с доктор Товар, възрастният лекар тръгна в противоположна на нашата посока, макар според мен да не беше наясно накъде се е запътил.

— Искам да те поздравя, Кракен. Вътре беше страхотен, беше… ти в най-добрите си времена. Каква дълга фраза — похвали ме Естибалис, когато се качихме в патрулната кола.

Бяхме взели нарочно кола на управлението, която ни идентифицираше. По време на първото си посещение в Кантабрия бяхме забелязали любопитството, с което всички ни зяпаха, и нямаше да пропуснем възможността да се набиваме на очи и да накараме някои любопитни езици да се развържат. Нуждаехме се от свидетели, нуждаехме се от хора от обкръжението, които да говорят за миналото.

— Така ви се струва, инспектор Гауна — отвърнах, надут като пуяк. Чувствах се много горд, вътрешността на колата преливаше от ендорфини.

— Освен интересната реакция на доктор Осорио, когото трябва да проучим много внимателно, очевидно е, че Сара Товар е обичала Химена и е мразела Ребека. Питам се защо, като и двете са ѝ били племеннички.

— Едната е била кръвна, другата осиновена — уточних.

— Именно. Тази история с осиновяването не ми изглежда убедителна. Това, което ни разказа Сара Товар за осиновяването на Химена, звучи невероятно. Било е нередно откъдето и да го погледнеш. Преди двайсет години никой е нямало да даде новородено бебе на баща вдовец, колкото и дълго да е бил в регистъра на осиновителите.

— Освен ако… — Погледнах Естибалис. Знаех, че двамата сме стигнали до едно и също заключение.

— Освен ако Саул, сестра му и психиатърът, доктор Осорио, не са се намесили в процедурата.

И в момента, в който Естибалис се канеше да се обади на екипа, Милан, сякаш прочела мислите ни, се появи на екрана на мобилния ѝ телефон.

— Милан, колко навреме. С Пеня ли си? — попита Ести.

— Да, в кабинета сме, имаме новини.

— Включи високоговорителя на мобилния.

— Готово.

— Аз съм с инспектор Аяла в Сантандер — уведоми ги колежката ми. — Пеня, искам да проучиш процедурата по осиновяването на Химена Товар през 1993 г. в Сантандер.

— Какво търсим?

— Някоя нередност, която прави впечатление, както и виж дали някъде ще изскочат имената на доктор Сара Товар и на някой си доктор Осорио, психиатър в болница "Маркиз Де Валдесиля".

— Дадено. Веднага се захващам — отвърна Пеня.

— Какво искахте да ни кажете?

— В интернет става напечено, шефке — каза Милан. — Издателят на "Малатрама" е постнал официално съобщение в сайта на издателството, потвърждавайки смъртта на Анабел Ли.

— И защо е направил това точно сега, по дяволите?

— Последователите на Анабел Ли от седмици се чудят защо не актуализира съдържанието в профилите си в социалните мрежи и когато тази сутрин в туитър се заговори за бременна жена от Алава, намерена мъртва на 17 октомври, мнозина започнаха да питат издателя дали това не е Анабел Ли. Той го потвърди в един туит, мисля, че по скоро от несъобразителност, отколкото от нещо друго. От този момент заваляха възпоминания, съболезнования и… — Милан се поколеба дали да продължи.

— Какво има, Милан? — подканих го нетърпеливо.

— Инспектор Ляла, не знам как да ви го кажа.

— Лесно е, просто го кажи.

— Анабел Ли е имала много фенове, които… биха убили заради нея. Буквално — или поне така заявяват. Не приемат, че музата им е умряла, а убиецът е на свобода и…

— Милан, ако не кажеш какво става веднага, ще дойда във Витория и ще го изтръгна насила от теб — прекъсна я Естибалис.

— Сложили са цена за главата на Кракен.

33

"Сан Хуан де Гастелугаче"

11 юли 1992 г., събота

В събота, по средата на престоя им в лагера, отидоха до "Сан Хуан де Гастелугаче", митичния параклис на бискайския бряг, вклинен в малко островче сред идиличен пейзаж. През този уикенд към тях се бяха присъединили няколко студенти от предишни години и Саул реши да отпразнуват събитието, като направят медовина. Бе се опитал да ги научи да приготвят келтски рецепти, които основно се състояха от каши и печено месо, но без особен успех.

Медовината, напитката на 2 500 години, с която са се напивали келтите, бе посрещната по-радушно. Напълниха с вода и светъл мед един меден котел, който Саул бе изнамерил отнякъде, добавиха канела, карамфил, черен пипер, джинджифил и сухи листа от черен бъз, които после щяха да отстранят, и Ребека започна да бърка търпеливо, съсредоточена, мълчалива и чужда на всичко около нея.

Медовината се нуждаеше поне от три месеца, за да ферментира. Саул бе предвидил това и извади неотворените бутилки от предишната година. Продукцията от тази година щеше да остане за стипендиантите през следващата. Унай и Асиер, най-мускулестите, се погрижиха да ги пренесат.

Асиер коренно бе променил държането си към Саул. Сега го следваше навсякъде, сядаше до него вечер, когато Саул разказваше истории около огъня, който палеха, когато нощта беше хладна.

Започна да го боготвори, не се наложи да подновят онзи разговор и Асиер да признае гласно за баща си. Казаха си го с погледи. Саул му вдъхна сили и му обеща дискретност, без дори да си отвори устата. Станаха неразделни — също и с Лучо, триада от мъже алфа, по-активни от Хота и Унай, които бяха спокойната част на компанията.

Беше вече тъмно, когато отпразнуваха пред входа на параклиса успешното протичане на престоя им в лагера. Бяха леко възбудени от медовината. Удариха камбаната три пъти, както повеляваше традицията, после седнаха и се отпуснаха, загледани в бурното море, което ги заобикаляше. Всички, освен Саул, който трябваше да шофира на връщане в Кантабрия и когото го чакаха два часа път с микробуса.

Беше отговорен човек, готов по-скоро да умре, отколкото да подложи на опасност живота на тези млади хора, затова не опита медовината, макар че обожаваше тази напитка.

Хота се изправи и започна да търси Анабел, като залиташе леко.

От доста време не я виждаше.

— Надявам се да не е толкова откачена, че да е отишла да се разхожда по тъмно. При тези стръмни скали… — прошепна на Унай.

Унай също беше леко разтревожен. Решиха да отидат да я потърсят. Хота отвори раницата на черепи на Анабел, извади миньорската лампа и си я сложи на главата. Напипа във вътрешността на раницата опаковките на няколко презерватива. И въодушевен от находката, тръгна да я търси с приятеля си.

Заслизаха по безбройните стъпала, като се опитваха да ги преброят, и се смееха, щастливи, че са заедно и са приятели. Дребният Хота вървеше отпред, осветявайки мрака с кръга от светлина, която потрепваше при несигурните му от алкохола крачки. Унай го следваше предпазливо, като се оглеждаше за изчезналото момиче.

Видяха ги малко по-надолу, на двеста и петото стъпало.

Съвкупляваха се по начина, по който и си говореха — безцеремонно, с яростни жестове, без следа от нежност в докосванията им. Грубо, свирепо.

— Хота, по-добре не гледай — побърза да каже Унай, опасявайки се от най-лошото.

Асиер беше седнал, Анабел Ли седеше върху него, обърната гърбом. Двамата се бяха съблекли напълно. Беше заради топлата нощ и онази толкова чувствена мъгла, надигаща се от морето.

А Хота стоеше с лампата на главата, без да се сети да я угаси. Унай — може би защото вече го бе преживял и вторият път никога не е толкова болезнен колкото първия — реагира по-бързо, закри с ръка светлината и дръпна Хота, за да избегне някоя драма.

Медовината и стръмната стълба не бяха удачна комбинация, къде му е бил умът на Саул?

Хота и алкохолът също не бяха безобиден коктейл, вече се наложи да го изведе от "Окендо" онзи петък, когато се натряска, след като научи злокобната диагноза на баща си и си въобрази, че всички го настъпват нарочно веднага щом влезеха в някой бар.

Така че Унай остави любовниците врагове в онази седяща поза и задърпа Хота нагоре по стълбата, проклинайки афродизиакалните свойства на медовината.

34

"Склонът на вдовиците"

16 декември 2016 г., петък

В Сантандер утрото така и не успяваше да набере сила. Едно бяло слънце, скрито сред облаците, се опитваше да стопли притаилия се град. Доста в тон с душевното ни състояние.

Това, че цяла армия маниаци на готически комикси искаха да набучат главата ми на кол, не отговаряше на представата ми за спокойни коледни празници. Отново злобни погледи, отново обиди във виртуалното пространство, отново шушукане при преминаването ми.

Добре.

Вече бях преживял това.

Какво щеше да ми каже дядо? "Престани да хленчиш и продължи напред!

"Това ще направя, дядо. Това ще направя."

Реалният свят ме очакваше, така че решихме да предизвикаме съдбата и да посетим за втори път Саул в Кантабрийския университет.

Естибалис сдържаше гнева си, стискайки до бяло устните си. Знаех, че се тревожи за физическата ми цялост, но тази загриженост понякога ме изкарваше извън кожата.

Потеглихме към булевард "Лос Кастрос" и отново паркирахме на студентския паркинг, препълнен с коли втора ръка, и тръгнахме по коридорите, където студентите ни поглеждаха крадешком, когато се разминавахме с тях.

Отправихме се директно към кабинета на Саул, почуках на вратата, но беше заключена и никой не се обади отвътре. Помолих Естибалис да му се обади от мобилния си телефон.

Тя изчака с нетърпение тона на позвъняването, но мобилният на Саул Товар беше изключен или извън обхват, както ни осведоми операторката.

— Научил е от сестра си, че сме в Сантандер, и ни избягва — измърмори Естибалис, крачейки в кръг по коридора като котка в клетка.

— Много е възможно.

Тогава Естибалис забеляза един студент с различни по цвят очи, който ни наблюдаваше крадешком от дъното на коридора. Беше същото момче, което бе нарекло Саул Бялата брада и убиец на съпругите си.

Естибалис го извика.

— Хей, ти! Искаме да поговорим с теб.

Момчето се уплаши от вика на Ести и избяга по коридора.

Двамата хукнахме след него. Естибалис беше по-пъргава, по-бърза от мен в спринтовете — въпреки сутрешните ми тренировки. Веднага го настигна, но момчето с перчема се пъхна в мъжката тоалетна и Естибалис се поколеба за секунда. Точно в този момент пристигнах аз.

— Хайде, влез ти — помоли ме разочарована.

Влязох в мъжката тоалетна и изругах гласно. Момчето се бе измъкнало през прозореца, кой прави толкова голям прозорец в мъжка тоалетна? Спомнях си ги малки, винаги поставени на високо, недостъпни за бягство.

— Имаше прозорец — обясних ѝ, когато излязох.

Група студенти ни бяха наобиколили и не криеха любопитството си. Явно кампусът беше доста спокоен, щом се бяхме превърнали в атракцията на деня.

— Ти — обърна се Естибалис към едно момче, което най-много имаше вид на аутсайдер, — знаеш ли кой е?

— Осорио. Добро момче, не се занимава с дрога — отвърна студентът. — Сбъркали сте адреса.

— Благодаря. Вече може да се разотивате, шоуто свърши — заповяда тя, повишавайки леко глас.

Групата се разпръсна, доволна от зрелището, и останахме сами в коридора.

Естибалис изрече това, което и двамата си мислехме:

— Не знам дали е случайно, но неразговорливият Осорио, който наричаше Саул убиец на съпругите си, носи същото фамилно име като неразговорливия психиатър, който е затворил Ребека. А след като каза онова за "Синята брада сега е Бялата брада", не ти ли се струва прекалено съвпадение, че следващото убийство се случи на място, наречено Барбакана[41]?

Извадих малкия бележник от джоба на панталона и написах:

"Престани да търсиш съвпадения на всяка крачка, Ести. Макар че посещението ни в университета не беше напразно. Да вървим, имаме среща с Ектор дел Кастильо."

Лицето на Ести се озари от лека усмивка.

— Какъв прекрасен ден — каза тя весело, докато се качвахме отново в колата, — разследването напредва, посещаваме интересни хора…

— Рижокоската ни се е влюбила.

Малко след това изкачвахме стръмна улица, обградена от дървета, която обитателите наричаха Склона на вдовиците, но не успях да си спомня причината за името.

Във всеки случай вървяхме сред най-аристократичната част на Сантандер и адресът, който ми изпрати Ектор дел Кастильо, ни отведе до голяма стара къща с изглед към плажа "Лос пелигрос".

Естибалис издаде едно "уау", когато видя обвитата с бръшлян фасада.

Натиснахме кафявия бутон на входа и влязохме в прекрасна градина, в която човек можеше да прекара часове наред с книга в ръка сред жасминовите храсти.

Ектор ни очакваше в салон с повече книги отколкото в Александрийската библиотека. До креслото му пред камината имаше две празни кресла.

— Благодаря за топлината — казах му вместо поздрав.

— Много се радвам за напредъка ти, инспектор Ляла — отвърна Ектор, като стисна сърдечно ръката ми.

— Слушаме те, Ектор — каза Естибалис след двете задължителни целувки.

— Заповядайте, седнете — отвърна той и ни поднесе купичка с бадеми. — Обадих ви се, защото си спомних за една случка, която искам да споделя с вас и която може би ще ви помогне в разследването.

— Всичко, което може да допринесе с нещо, е добре дошло — насърчи го Естибалис.

— Вижте, непрекъснато си мисля за ритуала на Тройната келтска смърт и за това колко е необичайно да се сблъскаме с него в настоящето. Смятах, че е отмрял, наистина мислех така. Човек се радва, че тези жестоки времена са отминали и такива дивашки обреди са потънали в забрава. Но си спомних за една случка, която ми разказа преди години един колега археолог, холандец.

— Холандец — повтори Ести недоумяващо.

— Да, работи в бившия Исторически музей в Амстердам, разположен в някогашното общинско сиропиталище, не знам дали сте били там. Сега се нарича Музей на Амстердам. Малък е, колегата ми отговаряше за отдел "Антична епоха". Организираше временни изложби с експонати от по-големи музеи, тъй като нямаха достатъчен собствен фонд.

— Слушаме те — подканих го, след като схрусках няколко бадема и си стоплих ръцете на огъня.

— Споменах ви за котела от Гундеструп, най-прочутия от келтските котли. Принадлежи на Националния музея на Дания, но колегата ми, доктор Гроен, успял да подпише договор за сътрудничество и уредил изложба с експонати от келтската култура — този котел, шлемове от Бронзовата епоха, слънчевата колесница от Трундхолм… Но няколко дни преди откриването, насред суматохата покрай подготовката на изложбата, котелът изчезнал.

— Изчезнал?

— Някой го откраднал. От музея, това е сигурно. Както се случи и при нас с котела от Кабарсено, това е малък музея, без мерки за охрана и камери.

— Какво са направили?

— Музеят на Амстердам имал в хранилището си реплика, не много добре изработена, но в крайна сметка реплика. Директорът се свързал с този в Дания и го уведомил за кражбата. В Копенхаген не искали да се вдига шум. Не би трябвало да споделям с вас тази информация, но искам да съм напълно откровен. Понякога музеите не уведомяваме за кражбите веднага. Има случаи, когато експонатите се появяват захвърлени.

— Не разбирам — заяви Естибалис.

— Ще ви обясня. Вижте, ако са откраднали експоната с намерение да го продадат на черния пазар, публикуването му в пресата обикновено има незабавен ефект и привлича купувачите, така че може да бъде изнесен по-лесно. Затова директорът на музея в Дания помолил да му дадат отсрочка от няколко дни, за да уведоми полицията.

— А, браво на датския ти колега — изплъзна се от устата на Естибалис.

Ектор се престори, че не е чул нищо.

— Подготовката на изложбата продължила и дни по-късно… котелът от Гундеструп се появил в канавката на една улица близо до музея. Лично Гроен го е прибрал оттам, уведомен от една съседка.

— Значи не са подали никакво оплакване, не са снети дактилоскопски отпечатъци, не е имало разследване, нито заподозрени.

— Така е. Но исках да споделя с вас друго, което всъщност ме тревожи и което Гроен ми разказа, че се е случвало в Амстердам в продължение на няколко дни. Жителите на квартала се оплакали, че домашните им любимци изчезнали. Котки, кучета, не много големи животни. Някои се появили… — въздъхна. — Доста жестока картина.

— Повярвай ми, видели сме какви ли не неща в управлението — каза Ести.

— Предполагам. Извинете ме за недомлъвките. Появили се изгорени, провесени на дървета и вързани за задните крака, с мокра глава… Колегата ми веднага си помислил за ритуала на Тройната келтска смърт, той лично бе изследвал една от блатните мумии, Харалдскерската жена. Познаваше ритуала, знаеше, че котелът е един от свещените елементи, използвани в церемонията.

— Разбирам — казах на глас, но умът ми се рееше далече, в холандските земи.

— Гроен се чувстваше виновен, защото помисли, че някой е откраднал котела от Гундеструп, за да извърши ритуалите на водата и да отслужи церемонията.

— Знаеш ли дали е имало оплакване от страна на хората, чиито домашни любимци са били убити? — попита Ести.

— Не знам, просто беше случка, която ми разказа колега археолог. Изобщо не се задълбочих, нито ми хрумна да разпитвам. Искам обаче да бъдете наясно, че е изключително необичайно в днешни дни някой да изпълнява ритуала на Тройната келтска смърт.

— Значи мислиш, че става дума за един и същ човек? — попитах.

— Не зная, много години и много километри делят онзи инцидент от сегашния. Но… как да не си го помисля? Как да не си помисля, че има някаква връзка?

— Ектор, нуждая се от едно сведение. Много е важно — успях да изрека. Бях разтревожен, много разтревожен от това, което току-що бях чул.

— Слушам те, инспекторе.

— През коя година?

— Случило се е през 1998-а. Говори ли ти нещо?

Говореше ми нещо.

Говореше ми нещо, което не исках да чуя.

Голдън бе живяла там, в Амстердам, седалище на компанията "Сиско" в Европа, през същите години, през които някой бе започнал да прави първите си стъпки в Тройната келтска смърт.

35

Таванът във Виляверде

20 декември 2016 г., вторник

Бяхме планирали съвещание на целия екип във Виляверде. Беше ми писнало от туитове, екрани, хакери и мобилни апарати. Имах чувството, че всяка моя стъпка се наблюдава и когато вървях по улиците на Витория, гледах с неприязън охранителните камери.

Трябваше да избягам от големия брат, в какъвто се бе превърнал случаят "Ритуалите на водата".

Алба, Ести, Милан и Пеня приеха предложението ми и им определих среща в шест часа следобед в къщата на дядо ми.

През зимата Виляверде беше безлюдно село, седемнайсетте му жители почти не се мяркаха по улиците през седмицата, предпочитаха да стоят на топло между дебелите каменни стени на домовете си.

Този декемврийски вторник беше много мразовит, но дядо бе запалил огнището в кухнята с нисък таван още от сутринта, така че когато се качихме на тавана, топлината се бе изкачила по стълбите и можахме да седнем около огромната маса за пинг-понг, разгъната отново за случая.

Бях дал указания да паркират колите в различни точки на края на селото, за да няма струпване на коли и срещата ни да мине незабелязано сред малобройните жители, които биха могли да ни видят да изкачваме стръмните улици на селото.

Всичко, което в този ден бе обсъдено, бе написано и разпечатано от компютри без връзка с интернет.

Дядо ни качи прясно опечени захаросани бадеми, които ухаеха вълшебно, здрависа се с яката си ръка на столетник с Милан, Пеня и Алба и потупа по гърба Ести, сякаш искаше да ѝ каже: "С теб се познаваме добре, нямаме нужда от такива церемониалности."

Предложи най-любезно да ни почерпи с домашно суракапоте[42] и аз го отпратих с красноречив поглед: "Моля те, дядо, сега не е моментът!" Той излезе мълчаливо и затвори вратата на тавана.

Извадих бележник и химикалка и всички направиха същото, с изключение на Милан, която разпръсна няколко жълти, розови и зелени листчета пред отчаяния поглед на Пеня.

Приближих се до кутиите, в които пазех спомените си — онези под лисичите кожи, окачени там още от следвоенните години. Отворих кутията от 1992-ра и подбрах няколко снимки под внимателния поглед на останалите. Сложих ги на масата и четири глави се наведоха, за да ги разгледат.

На тях бяхме Лучо, Асиер, Хота, Анабел Ли… На други — Саул и Ребека, дори имаше една голяма групова снимка, на която бяхме всички, включително студентите от предишни години, които идваха в края на седмицата като подкрепление.

— За да имате нагледен документ от онова време — успях да кажа на един дъх.

— И така, колеги — започна Естибалис, след като се изправи. — Събрали сме се, за да обобщим всички резултати от разследването до момента и да набележим насоките, които ще следваме от сега нататък. Знаете, че заради особените характеристики на случая инспектор Аяла има нов телефонен номер, на който можем да споделяме поверителната информация с него, и ще продължим да използваме стария му телефонен номер за по-незначителни въпроси, защото мобилният му телефон е следен от двама хакери. Пеня, да започнем с аутопсията на Хосе Хавиер Уето.

Пеня на свой ред се изправи и ни раздаде доклад, чиито снимки не поисках дори да погледна. Бях видял това бездиханно тяло да расте още откакто бяхме хлапета. Бях го видял да се превръща в младеж, бях го видял да се състарява преждевременно поради липса на физически упражнения и лоши навици. Не исках да видя червените му петна, нито синкавото му лице, нито подутия му корем.

Престорих се — имах ли друг избор, — че чета внимателно това, което доктор Гевара бе написала.

— Потвърдено е, че покойният е прострелян с електрошоков пистолет "Тейзър". Имаме две следи от стрелите на шията. Също че е умрял от потапяне в течност. Някой е напъхал главата му до раменете в течна среда. Открита е вода в белите дробове, значи е бил жив, когато се е случило. Анализират водата, за да се опитат да определят дали е била питейна, или не, но е трудно да определим мястото, където е умрял. Хосе Хавиер е бил преместен по-късно и провесен надолу с главата в езерото Ла Барбакана — обобщи Естибалис.

Всички кимнахме утвърдително.

— Имаме отново престъпление, извършено според ритуала на Тройната келтска смърт — добави, — и следователно същия начин на действие както при убийството на Ана Белен Лианьо, само че в този случай няма откраднат котел. Вероятно защото този вид археологически артефакти е твърде ограничен на Иберийския полуостров. Смятаме, че е възнамерявал да използва котела от Кабарсено за следващите убийства, но преждевременното откриване на тялото на Ана Белен Лианьо е осуетило тази възможност. Знаете, че убийците действат по логиката на цена-печалба. Котелът е бил важен за изпълнението на келтския ритуал, но в случая не компенсира риска да го откраднат отново, защото сега се съхранява при нас. Ритуалът е бил усъвършенстван и е бил пригоден към обстоятелствата, като например във Фонтибре, където поради липса на котел главата на Ребека Товар е била потопена в реката.

— Колко са убийствата досега, инспекторе? — попита Алба.

— Имаме това на Ребека Товар през 1993-та, на Ана Белен Лианьо на 17 ноември 2016-а и на Хосе Хавиер Уето на 4 декември същата година. С инспектор Ляла открихме друго възможно звено в серията, от 1998-а в Амстердам, само че в този случай става дума за животни, домашни кучета и котки, принесени в жертва чрез ритуала на Тройната келтска смърт. Тогава също е откраднат археологически артефакт, свещен в келтската иконография — котелът от Гундеструп.

Естибалис приключи изложението си с още няколко подробности и захруска лакомо захаросаните бадеми на дядо. Мислено си отбелязах, че трябва да ѝ дам няколко буркана с круши във вино и с печени ябълки от градината, които двамата с дядо бяхме направили в края на седмицата и бяха станали превъзходни.

— Смятам, че трябва да се съсредоточим върху заподозрените и да продължим да разследваме. По какви линии работим, инспекторе?

— Асиер Руис де Асуа, хакерката, позната като Голдън Гърл, и Саул Товар.

— Да започваме — подкани я Алба, — какво имаме срещу Асиер?

— Познат на трите жертви — каза Естибалис, — поддържал е все още неизяснена връзка с Ана Белен Лианьо и е бил сътитуляр на сметката ѝ от три милиона. Бил е нападнат няколко дни преди смъртта на Хосе Хавиер в собствената му аптека и ни лъже, като идентифицира нападателя като наркоман, когото не е видял, защото има физически доказателства, че той също го е ударил. Възможно е да се е сбил с приятеля си Хосе Хавиер, тъй като по лицето на жертвата са открити хематоми, причинени преди смъртта му.

— Мотив?

— Пари, за да спаси бизнеса си — в случая с Ана Белен Лианьо — и може би, ако е баща на детето ѝ, да се опита да скрие това от жена си. Възможно е приятелят му Хосе Хавиер да е знаел твърде много, да са се скарали и да го е убил. Що се отнася до убийството на Ребека през 1993-та, може би е била бременна от него, били са заедно на летен лагер през юли предната година. Възможно е да са продължили да поддържат връзка и да я е убил — тя е била само на четиринайсет, а той на седемнайсет, цялото му бъдеще е щяло да бъде провалено заради тази бременност, да не говорим за евентуалната жалба, която баща ѝ би решил да подаде, защото е била малолетна и следователно, дори да е казала да, съгласието ѝ не би означавало нищо.

Признавам, че се почувствах неловко.

До този момент Ести не бе изразявала така ясно мнението си за вероятната вина на Асиер. Не бе казала нещо, което аз да не знам или да не съм мислил, но да го чуя обобщено и при това толкова логично…

Асиер, приятел от компанията ми, да убие Ребека, Ана Белен и Хота…

Имаше мотиви, беше студен човек, притежаваше известни познания за света на келтите… Беше ли достатъчно, за да извърши тази серия от убийства?

— Каква стратегия ще следвате? — попита Алба.

— Ще проучим обкръжението му, ще проверим алибитата му за 17 ноември и 4 декември, може да проведем разпит и да го притиснем, за да ни каже…

— Оставете на мен — прекъснах я. — Нищо не губим.

Всички се обърнаха към мен с изражение на "горкичкият", а аз мразя този поглед.

— Оставете на мен — повторих. — Аз ще говоря с него. След това е изцяло ваш.

— Добре — съгласи се Естибалис. — Говори с него тази седмица. Ако не постигнеш някакъв напредък, ако не измъкнеш от него информация, може да го призовем да даде показания като заподозрян. Да видим докъде ще стигнеш, Унай.

Кимнах в знак на съгласие. Асиер беше като стена от лед, но може би Арасели, жена му, с която винаги се бях разбирал добре, можеше да ми даде някаква следа.

— Ще кажа на глас това, което може би не искаме да чуем, но смятам, че най-важното в този случай е да установим дали трите жертви са чакали дете — заяви Естибалис. — Това е най-важното, защото ако Ребека, Ана Белен и Хосе Хавиер са щели да стават родители… всички, които са били в кантабрийското селище през 1992-ра и сега чакат дете, са на прицел. Това е хипотезата ми.

— Толкова ясно ли ви се струва? — отвърна ѝ Алба.

— Ще го кажа направо, госпожо главен инспектор — ако профилът на жертвата е човек, който чака дете и е бил в онзи лагер през 1992-ра, инспектор Аяла го грози смъртна опасност. И не говоря за заплахите, които получава в мрежата и които може да са от неколцина маниаци без реално намерение да го убият. Говоря за убиеца, който вече е започнал делото си и който се движи в обкръжението на инспектор Аяла. Мисля, че не съм казала нищо, което целият екип да не знае, преди да дойде на това съвещание — заяви Естибалис.

Кратката ѝ и изразителна реч се стовари като камък върху масата за пинг-понг.

Беше ужасно неудобно личният ми живот и този на Алба да бъде обсъждан пред другите трима колеги, но желанието на Естибалис да ме предпази беше толкова силно, че за пореден път ме трогна.

Милан почти спря да диша, а Пеня почервеня до ушите. Алба посрещна удара с присъщата си елегантност.

— Тогава дайте най-доброто от себе си, за да установим най-после мотива на тези убийства, защото дъщеря ми заслужава да познава баща си.

Всички извиха глави към мен, но вече не ми пукаше.

За пръв път Алба говореше за мен като за безспорен баща на дъщеря ѝ.

Двамата знаехме, че го правим, за да я предпазим, че единствено общите ни усилия могат да я спасят, за да не носи през целия си живот етикета на дъщеря на сериен убиец.

Прерадох ѝ с поглед решимостта си: "Това е заради нея. Това е официалната ни версия. Заради нея."

— Асиер и Лучо също може да са в опасност, ако чакат дете — намеси се Пеня, както винаги прагматичен. — Би трябвало да проучим тази вероятност, не мислите ли?

— Разбира се — каза Милан и записа две имена на едно розово листче.

— Да обсъдим и други заподозрени — предложих, за да се измъкнем от неловкото положение.

— Голдън Гърл. Сътрудничела е неофициално на инспектор Аяла в предишни случаи — изрецитира Естибалис. — Инспекторът получи предупреждение от МатуСалем, друг познат експерт по информационна безопасност с криминално минало, че Голдън е започнала да проучва в Дълбоката мрежа неща, свързани с настоящето ни разследване, "Ритуалите на водата" — пистолети "Тейзър" и форуми на млади самоубийци. Това, което прави впечатление в случая е, че е разследвала темата за младите самоубийци, преди Милан да открие, че Саул Товар, директорът на лагера през 1992-ра, е изгубил осиновената си дъщеря Химена Товар миналия септември при много сходни обстоятелства — качила се на Добра, планина с важни археологически останки, с други думи, има връзка с всички местопрестъпления, с които се занимаваме в момента, и се е оставила да умре от хипотермия.

— Момент — прекъснах я, — Голдън се рови в неща, които не са нейна работа, но откога е заподозряна за убийство?

— Ти не я ли подозираш, Унай? — попита Естибалис. — Не ти ли е минало през ума?

"Тя е пенсионерка на шейсет и осем години със счупена тазова става — написах, поуморен от дългите фрази. — Някой представя ли си я да беси хора високо в планината?"

— Трябва да разкажеш всичко, Кракен — заяви Естибалис, след като прочете написаното. — Разкажи за Амстердам.

— Разкажи го ти, ня… нямаме на разположение целия ден — отвърнах мрачно.

— Бабата работи в Мрежовия координационен център на европейската интернет протокол мрежа в Амстердам, за сметка на "Сиско". Била е съдия и е участвала в първите стъпки на интернет, знае всичко за информационната безопасност, била е част от първата група администратори на интернет протокол мрежи в Европа. Това се е случило през 1998-а, същата година, в която е откраднат котелът от Гундеструп от музей в холандската столица и са извършени ритуали на Тройната келтска смърт с домашни животни.

— Разбирам безпокойството ти — каза Алба. — Как да я разследваме от управлението, като каквото и да правим, тя ни превъзхожда в областта на информационната безопасност и ще ни разкрие?

— Лично аз мисля — намеси се Милан след оглушително прокашляне, което ме очарова, — че най-удачната стратегия е да се правим, че нищо не знаем и да поддържаме два канала за връзка, единият поверителен, а другият за по-незначителни неща.

Аз имах друга стратегия, много по-проста, за да разбера веднъж завинаги защо Голдън си пъха носа в тази история. Знаех обаче, че няма да бъде одобрена от шефката ми, нито от колегите ми, затова замълчах и схрусках предпоследния захаросан бадем на дядо ми.

— Никой ли няма да пита за МатуСалем? А Тасио? — обърна се към нас Пеня.

— Вече го направихме — казах. — Тасио беше невинен. Достатъчно плати.

— Тасио не беше светец.

— Не беше извършил убийство, в Лос Анджелес е. Оставете го да устрои живота си — настоях.

— Помощник-инспектор Пеня — намеси се Алба, — смятате ли, че това би могло да е капан, заложен от младия хакер или от Тасио Ортис де Сарате?

— Мисля, че МатуСалем вече е бил в затвора, не може да се каже, че спазва закона. А Тасио… добре, нека го оставим на спокойствие. Вярно е, че плати за нещо, което не бе извършил, въпреки че за нас, които израснахме с мисълта, че е сериен убиец, е трудно да го възприемем за невинен. Истината обаче е, че е хакнат мобилният телефон на инспектор от "Криминално разследване". Колкото и да твърдят, че се грижат за него, това си е престъпление.

— Трябва обаче да играем с тези карти — отвърна Алба. — Но да се върнем към "Ритуалите на водата". Нито в случая на МатуСалем, нито в този на Тасио има дори една улика или подозрение, че са свързани с жертвите или с местопрестъпленията.

— Това не е вярно, местопрестъпленията имат подчертано историческо значение. Тасио е — или беше — археолог.

— Достатъчно — подскочих аз и написах: "Точно този аргумент натежа най-много, за да го осъдят веднъж, нищо ли не сме научили?"

Пеня въздъхна, когато прочете написаното от мен.

— Съгласен съм, самият аз не вярвам в това. Играех ролята на адвокат на дявола. Често го правехме по време на съвещанията в управлението в Доности[43]. Извинете ме, ако съм прекалил. Според мен това е задънена улица. Трябва да се съсредоточим върху други заподозрени, които имат много повече какво да ни кажат. Саул Товар например.

Естибалис взе отново думата.

— Точно това исках да кажа. Тук наистина има какво да се поразрови. Саул е изгубил Ребека през 1993-та, а само преди няколко месеца и осиновената си дъщеря Химена. Подозираме, че осиновяването е било незаконно, защото са му дали детето въз основа на документация, подадена от него и жена му, която обаче е починала през 1991-ва, но той не е актуализирал тази информация. Поискахме отново съдействие от управлението в Сантандер, за да преразгледаме някои аспекти на двата случая — на Ребека и на Химена. Говорих с инспектор Ланеро, който не беше свързал стария случай на Ребека Товар със самоубийството на Химена, въпреки че имат един и същ баща. В управлението в Сантандер не е останал никой, който е работил по случая във Фонтибре, и смъртта на Химена е минала незабелязано, защото е била възприета като поредния случай на самоубийство. Трябва също така да разследваме причината за смъртта на съпругата му.

— Е, да се залавяме за работа — заяви Алба. — Смятате ли Саул Товар за заподозрян?

— Рано е да се каже — отвърна Ести, — не можем да съдим някого за това, че около него хората измират, а за момента не разполагаме с нищо друго. Но трябва да продължим да разследваме в тази посока.

— Какво ще правим с туитър? — намеси се Милан със зелено листче в ръка. — Ще приемем ли сериозно теорията за играта на бесеница?

— Глупости — отвърна Естибалис, като изпухтя. — Хората скучаят и пишат само глупости. Да се държим сериозно, моля ви.

— И аз мисля така — подкрепи я Алба, — ние сме професионалисти и това не е игра на предположения. Но да се върнем към работата ни. Искам да ви уведомя, че управлението следи всички съобщения. Поискахме от съдия Олано да удължи с един месец следствената тайна и медиите спазват мълчанието, което им наложихме. Това е всичко, което можем да направим. Държим пресата, радиото и телевизията настрана. Тъй като броят на жертвите още е неизвестен, случаите не са привлекли вниманието на международните медии. Поне никоя агенция и чуждестранна медия не са се обърнали към нас. Това е добре… засега.

Всички кимнахме утвърдително.

— От друга страна, не можахме да открием източника на слуховете, които се въртят из социалните мрежи, и за пореден път не успяхме да избегнем психозата и натиска върху един от колегите ни, по-конкретно върху инспектор Аяла, който беше обект на медийно внимание от предишния случай с двойните убийства. Всички последователи на Анабел Ли, които са отправили смъртни заплахи към инспектора, бяха идентифицирани. Това успокои доста обстановката. Инспекторе, ако смятате, че общественият натиск ще повлияе върху ежедневието ви и предпочитате да стоите настрана от това разследване, сега е моментът да го кажете — каза ми главната инспекторка, без да отмества очи от моите.

— В никакъв случай — изрекох на глас.

И с тези мои думи съвещанието приключи.

Минаваше осем вечерта, единствено уличните лампи разпръскваха светлина във Виляверде и ни чакаше един час път до Витория.

Слизахме по стълбата от тавана, когато дядо ни пресрещна и ни раздаде буркани с домашно приготвени печени чушки, вишни в оцет и трънки за пачаран[44].

— Дядо, ще опразниш целия килер — предупредих го леко засрамен, но знаех, че няма да ми обърне внимание.

Възползвах се от ситуацията, за да дам на Ести няколко буркана с круши в червено вино и тя ги погледна, сякаш бяха най-голямото съкровище на света.

Вече излизахме на улицата, когато дочух разговора, който дядо ми водеше с Алба, след като Пеня и Милан изчезнаха по нанадолнището.

Държеше я за ръце, сякаш се боеше някой полъх на вятъра да не я прекърши. Още не я познаваше и въпреки това ѝ прошепна неща, които…

— Знам, че сте му началничка и че се грижите за него, но пак ще настоя — не ми го пращайте отново някъде, където ще стрелят по него. Ще го направите ли заради мен?

— Ще се опитам, дядо. Наистина ще се опитам.

Кожата ми настръхна, когато чух Алба да произнася думата "дядо". Знаех, че за нея тази дума е била мрачно табу. Дано двамата с него да можехме да променим това и да дадем на Алба дядото, когото тя заслужаваше.

Той се прокашля, погледна крадешком корема ѝ и ѝ подаде още един буркан.

— Това е мед, тукашен, от планината. Вземете го, ще ви даде сили, ще имате нужда от тях. Ако ви потрябвам, знаете къде да ме намерите.

36

Ледената пързалка

20 декември 2016 г., вторник

По пътя за Витория, при Сан Висентехо, започнаха да прехвърчат снежинки. Вече се бе стъмнило. Тънък, но опасен слой сняг покри асфалта и петте коли намалихме скоростта, като образувахме колона, която се разпръсна чак на влизане в града при Аречабалета.

Възползвах се от първия червен светофар, до старата фабрика "Урса", за да изпратя съобщение на Алба от новия мобилен телефон.

"Вкъщи ли се прибираш?"

"Имах това намерение" — отговори ми веднага.

"По това време Витория е пуста, това е последният есенен снеговалеж, от утре започва зимата. Ела да се разходим" — предложих ѝ.

Накара ме да се поизмъча.

Отговори ми едва на следващия червен светофар, като зави към "Ел Батан".

"Добре."

Това "добре" ме изпълни с блаженство.

"Ще паркираме на паркинга на Новата катедрала. Ще се видим при езерото с крокодила с човешки ръце[45]" — написах.

Не отговори, реших, че ще дойде.

Седнал в моя аутландър, пеех с цяло гърло "Chasing Cars"[46]. Следвах указанията на логопедката, моята може би бъдеща снаха; да пея с цяло гърло песните, които знаех наизуст, ми помагаше да говоря по-гладко и да включвам словосъчетания в речника си.

Ако легна тук, ако просто легна тук, на земята,

ще легнеш ли с мен и ще забравиш ли света?

Заварих Алба до бронзовия крокодил, стъпила на тънка снежна покривка. Снегът валеше безшумно и леко и короните на боровете и храстите в парка зад Новата катедрала вече бяха побелели.

— Да се поразходим, няма жив човек по улиците — предложих ѝ, след като предварително изрепетирах фразата по стълбището на паркинга.

Алба ме хвана под ръка и тръгнахме мълчаливо към парк "Ла Флорида".

— Значи официално сме родители.

— Официално сме родители — потвърди тя с усмивка. — Ела, ще ти купя фунийка кестени. Видях как ги гледаш.

Алба се приближи до една от онези сергии, които приличат на черни вагони, и ми подаде шепа огромни, великолепни, димящи кестени, които излапах с наслада.

Неусетно стигнахме до площада на Бялата дева. Снегът го бе направил по-чист и бял от всякога. Нямаше стъпки, които да го замърсяват, а бялата мантия нарастваше със сантиметри, докато обилният сняг се сипеше тихо над смълчания ни град.

Временната ледена пързалка, която инсталираха всяка Коледа на площада, чакаше мълчаливо някой кънкьор да се плъзне под паметника на Битката за Витория.

С все още звучащата в главата ми песен повлякох Алба към отсрещната страна на площада, пред моя портал, зад ангела и сабята му, вече покрити със сняг.

— Ако легна тук, ако просто легна тук, ще легнеш ли с мен и ще забравиш ли света? — помолих я, перифразирайки "Сноу "Патрол".

Тя пое ръкавицата и двамата се проснахме в снега като безгрижни ангели.

Хванахме се за ръце и се загледахме в небето — едновременно бяло и черно. Нямахме нужда дори от Персеидите.

И раздвижихме ръце и крака, докато отпечатахме в снега силуета на двама светци, както се бях научил през една зима в детската градина на "Ла Сенда", в един друг живот, и се разсмяхме, когато установихме, че следата, която бяха оставили телата ни в сърцето на града, приличаше повече на многоръко и многокрако божество, отколкото на ангел.

— Мисля, че току-що направихме един кракен — прошепна тя развеселено.

— Да отидем вкъщи да се изсушим, не искам ти и дъщеря ни да настинете — казах загрижено аз. Може би бях постъпил неразумно и се бяхме поувлекли.

Влязохме в портала, където в едно горещо лятно утро бе започнало всичко, дори един нов живот, и се качихме по стълбата сред смехове и шушукания, които предвещаваха това, което предстоеше на третия етаж.

Минах напред, за да отворя вратата, а Алба остана зад мен и усещах дъха ѝ в тила си.

"Остани така, притисната към гърба ми, защото когато се обърна, не смятам да те изпускам от поглед до края на живота си" — поисках да ѝ кажа, но фразата беше дълга и невроните в мозъка ми не функционираха в този момент.

Обърнах се, вдигнах я, тя обгърна с крака кръста ми и влязохме вътре. И сякаш вече не беше зима, защото дори стените пламтяха от огъня в нас.

— Мислех, че вече не ме желаеш — прошепна Алба в ухото ми.

— Не е вярно.

— Тогава го докажи.

— Това и ще направя.

Тя съблече бялото пухено яке и всички излишни дрехи, застана гола пред покрития с перде прозорец и приличаше на богиня с разкошните си извивки и възхитителната сянка, която хвърляха налетите ѝ от бременността гърди. Отидох в спалнята, дръпнах покривката от леглото и я проснах върху пода на хола, отместих масата и направих място за предстоящите акробатики.

И Алба го правеше бавно, като на забавен каданс, и когато проникнах в нея, сякаш преживях отново първия път. Набъбналата плът, топлината, натиска. Какво блаженство беше да съм в нея.

Алба беше неустрашима в секса, беше дори още по-смела, отколкото в кабинетите, и в този момент бяхме сърцето на Белия град, слабините ни пулсираха ведно, ритмично, яростно и мълчаливо. Да, желаехме се един друг. Желаехме се много.

И с ръце върху корема ѝ си дадох сметка, че само кожата ѝ ме дели от дъщеря ми, присъстваща и усещаща как се любят родителите ѝ.

"Момичето, което носиш в утробата си, ще бъде закриляно от две скали, каквито сме ние с теб. Не знам дали го осъзнаваш, но двамата сме непобедими, позволи ми да споделя с теб обителта ти на бяла богиня" — помислих.

Исках прекалено много. Когато свършихме да се любим направо, наопаки и странично, Алба се облече и се появи отново главната инспекторка.

— Само една нощ. Имам си свой дом, Унай.

— Само една нощ. Имаш си свой дом — съгласих се, какъв друг избор имах. — Но ми кажи, че ще бъдем семейство. С две къщи, с две люлки… каквото искаш, но едно семейство.

— Едно семейство — съгласи се, преди да изчезне надолу по стълбите.

А аз, страхливецът, не посмях да ѝ кажа, че искам да имам още деца с нея, че уча приспивни песни, за да не бъда ням баща и да успокоявам дъщеря си, когато ѝ поникне първото зъбче и че никой, никой не ме бе карал да тръпна така, както тя в онази декемврийска нощ.

37

Нощта на свещите[47]

23 декември 2016 г., петък

Декември напредваше по-бързо, отколкото очаквахме. Наближаваха празници и от опит знаех, че разследването ще се забави с няколко седмици. Освен ако не се появеше нов труп, който да оцвети графика ни в черно.

Календарът се изпълни с нови рутини. Всички бяха добре дошли. Пеня, който живееше в апартамент под наем на "Корерия", придоби навик да ми звъни на портала в някои сутрини и заедно отивахме в управлението на "Портал де Форонда".

Извън службата беше остроумен и забавен и неспокойният музикант, когото носеше в себе си, се проявяваше в креативен ум, който той после използваше в разследванията. Мисля, че жените го харесваха, ако съдя по погледите, които му хвърляха, когато минавахме край тях.

Херман свикна да ме взима всеки ден от кабинета на логопедката ми; понякога отивах да хапна някое пинчо с Беатрис и него, понякога се извинявах и ги оставях сами.

Брат ми най-после се престраши да я заведе във Виляверде.

Беатрис изпадна във възторг от селото и планината. Лъскавото ѝ присъствие изглеждаше толкова не на място, колкото диамантен пръстен в тенекиена кутийка. Високите ѝ токчета, тесните ѝ поли, перфектната ѝ под лака коса с цвят на канела… Но енергията, която тази връзка вдъхваше на Херман, го превърна отново в словоохотливия и остроумен брат, който толкова ми бе липсвал след смъртта на Мартина.

Алба минаваше през портала ми без определен час и предупреждение, виждахме се в центъра и накрая се гушкахме под завивките.

С други думи, животът понякога можеше да е добро място, където да останеш.

Използвах тези дни, за да свърша някои неща, и се обадих на Арасели, жената на Асиер, от стария ми мобилен телефон. Трябваше да подхвърлям нови трохи на Голдън, за да не помисли, че знам, че тя знае.

Същия следобед Арасели се оказа заета, участваше в поставянето на петнайсетте хиляди свещи в Средновековния бадем[48], които осветяваха Стария град и превръщаха Нощта на свещите във вълшебно пътуване в миналото.

Покани ме да ѝ помогна и се отправих към двореца "Ескориаса-Ескивел", за да си поговоря с нея далече от погледа на мъжа ѝ.

Арасели беше едно от последните попълнения на тайфата, бе се запознала с Асиер едва преди две години и веднага се бяха оженили. Двамата имаха силен характер, тя работеше във фирма за технологични иновации с непроизносимо име и не се виждаха твърде често заради лекциите, които изнасяше в някои университети.

Разбирах се чудесно с нея, допаднахме си още от началото, беше чистосърдечна и също така прекрасна. Мургава, с дълга коса…

Но едва в онзи ден, когато я видях да минава под решетката на входа на средновековната крепостна стена, осъзнах — беше си отрязала бретон. Прав, над веждите. Пищен бюст. Винаги черни дрехи. Изискана, но готик.

Характерният стил на Анабел Ли.

Бяха от онези детайли, които отбелязваш в някое ъгълче на мозъка и които изплуват на повърхността едва когато станат очевидни.

— Харесва ли ти? — попита тя кокетно.

— Ами да — казах и леко ѝ го разроших.

Прикрих, доколкото можах, смущението си — Арасели беше същият тип жена като Ана Белен Лианьо.

Физически, а може би и по характер.

"Любов и омраза, как не го бях забелязал по-рано? Това ли харесваш, Асиер?"

— Бих искал да говоря с теб, Ара — казах ѝ, а тя ми връчи запалка и отвори раницата, в която носеше стотици свещи.

В този момент цялата стара част на града започваше да се осветява от стотици доброволци и приятели на търговци, които поставяха и палеха свещи и факли.

Приближихме се до двора на ренесансовия дворец, който делеше част от крепостната стена с улица "Карнисериас".

Обзеха ме студени тръпки, защото този старинен вход във Витория ми напомняше за двете петнайсетгодишни момче и момиче, които Нанчо някога бе убил и бе оставил под арката, обградени от три егускилорета.

Предпочитах да избягвам, като много виторианци, тези мрачни места в града.

Последвах обаче послушно жената на приятеля ми и ѝ помогнах да нареди свещите по целия периметър на двора на двореца, който някога бе построил лекарят на Хенри VIII, най-прочутия убиец на съпруги в историята.

Сред тази толкова топла и толкова контрастираща светлина сякаш обитавахме картина със светлосенките на Караваджо.

След като в продължение на половин час работихме съсредоточено и изчерпахме всички незначителни теми, Арасели се въоръжи със смелост и ми зададе въпроса, който от доста време измъчваше и двамата.

— Заради работата ти ли е?

— Опасявам се, че да.

Арасели се наведе, за да нареди поредната порция свещи, направи ми дискретен знак и ме дръпна настрана от група търговци.

— Не ме плаши, Унай — каза ми тя, когато се поотдалечихме, — достатъчно преживяхме със случилото се с Хота. Какво става?

— Отнася се за Асиер. Ще бъда директен, става ли?

— Става.

Фразата не беше много дълга, но бях уморен, така че извадих бележника от задния джоб на дънките и написах:

— Какво знаеш за неуспешния обир в аптеката?

Арасели се смръщи, но ми се стори, че е очаквала въпроса, защото отговори твърде бързо.

— Че е бил наркоман, че го е ударил, че Асиер не го е видял. Какво има, да не сте го арестували?

— Не вярваме на версията му — казах.

"Нито ти" — искаше ми се да добавя.

— Ара, не ми е приятно да питам, но…

— Но какво? Какво става, Унай?

— Скарахте ли се в онзи ден?

Наблюдавах внимателно реакцията ѝ, този път изненадата беше искрена.

— Мислиш, че аз съм го ударила?

— Може би си се защитавала.

— Виж, Асиер може да е непоносим понякога, но никога не ми е посягал. Само това липсваше. Нито той, нито който и да е друг. Просто не бих му позволила. Жалба и куфарите до вратата. И точка. Ясно ли ти е?

— Да, за теб ми е ясно — написах отново.

Задънена улица — не е било предполагаемо скарване между съпрузи. Не оставаха много възможности, но исках да видя докъде ще ми разкаже, докъде ще замълчи, докъде знае нещо.

Застанах пред Арасели, взех свещта от ръцете ѝ. Запалих я и осветих с нея лицето ѝ. Така е трудно да лъжеш.

Виждаш и най-малкото напрежение в клепачите — очите гледат нагоре, надясно.

Виждаш всеки жест, който другият иска да скрие с привидно спокойствие в напрегнатата челюст, и стиснатите устни, които не изричат истината.

— Кой може да е тогава? — попитах я.

— Нямам представа, Кракен.

"Кракен — много добре, поставяш дистанция. Вече не съм Унай."

— Ара, знам кога лъжеш. И сега ме лъжеш.

Скръсти ръце пред гърдите си, отказвайки да ми отговори. Накарах я да ги отпусне.

Тя се предаде.

— Хота, беше Хота. Скараха се. Хота беше пиян, сбиха се. Но не иска да ми каже причината за свадата. Твърди, че имали неуредени сметки. От много отдавна. Че засягали компанията и че аз няма да го разбера. Но ме накара да обещая, че няма да кажа на никого, след като откриха Хота мъртъв в Ла Барбакана. Не иска да мислите, че той го е убил, защото не го е направил. Бях с него същата събота. Излязохме от "Куеста" в четири, попитай Нереа. Върнахме се вкъщи, в неделя спахме до десет. Спахме двамата, Унай. Не е могъл да излезе от къщи, да го убие, да го отнесе в Лагуардия и да се върне във Витория.

— Могъл е. Това са шест часа.

"Разбира се, че е могъл".

— Не знам, Асиер хърка. Почти съм сигурна, че го чувах през цялата нощ.

— Как, като си спяла?

— Не знам, Унай. Не знам. Не вярвам да го е направил. Това е.

— А на 17 ноември?

— Кога?

"На 17 ноември, четвъртък. Призори. Ти спа ли вкъщи, при Асиер, или си имала лекции извън Витория?" — написах.

Арасели не разбра причината за въпроса ми, изненада се, когато го прочете, и после погледна графика си в мобилния телефон.

— Тази седмица съм била във Витория и не съм пътувала. Защо, Унай?

— Просто се опитай да си спомниш и ми отговори дали в петък рано сутринта Асиер е бил в леглото с теб, дали е бил дежурен в аптеката, дали е направил нещо необичайно? — написах.

Арасели погледна отново бележника, вероятно търсеше дежурствата на мъжа си. Аз вече ги бях проверил, когато с Ести отидохме да му помогнем в аптеката, но исках да видя реакцията на Арасели, за да направя заключение.

— Не, не е бил дежурен, а и не си спомням точно този ден, било е преди месец, но щом не си го спомням, значи не се е случило нищо необичайно. Асиер не е ходил рано сутринта никъде през тази седмица. Ще ми кажеш ли най-сетне за какво са всички тези въпроси?

— Умряла е една жена, Ана Белен Лианьо, познаваше ли я?

Наблюдавах лицето ѝ, не видях никаква реакция. Нито дори учудване. Странно.

— Не, нямам представа, трябва ли да я познавам?

"Не, ако ти и мъжът ти не споделяте нищо за миналото си."

"Не — написах, — просто разследваме възможна връзка между нейната смърт и тази на Хота, това е всичко".

— Само ми обещай, че ако Асиер крие нещо, ще ми кажеш предварително — помоли ме тя, макар че в очите ѝ нямаше и следа от молба.

Погледът на Арасели не беше на жена, която е свикнала да се моли, беше по-скоро прагматичен поглед, на човек, когото не можеш лесно да нараниш.

"Не изглежда да сте много сплотени" — помислих си.

— Ще направя каквото мога — обещах, целунах я по бузата и си тръгнах.

Забързах по калдъръмените улици и пламъкът на свещите затрептя при преминаването ми. Беше прекрасна вечер за обиколка из Стария град, но имах среща с Алба и за нищо на света нямаше да закъснея дори минутка.

Естибалис ми поднесе изненадата за деня два часа по-късно. С Алба се бяхме отдали на мързеливи любовни игри в леглото ми, след като се полюбувахме при загасени светлини на гледката на запалените свещи около площада на Бялата дева.

Ести позвъни на новия ми мобилен телефон толкова настойчиво, че накрая го вдигнах.

— Много ли е спешно? — попитах и ми идеше да я удуша за ненавременното обаждане.

— Много е интересно.

— Давай — подканих я, без да откъсвам очи от бедрата на Алба. Семпъл тип съм, знам това.

— Спомняш ли си какво каза онзи студент в Сантандер — че Синята брада сега е Бялата брада?

— Ести, казвай, хайде.

— Жената на Саул, Унай. Жената на Саул Товар е умряла при твърде необичаен домашен инцидент. Казвала се е Асунсион Переда и Милан откри известието за смъртта ѝ в архива на "Ел Периодико Кантабро". Говорих с Пауланер да се разрови в регистрите на управлението в Сантандер, но поради празниците трябва да изчакаме до понеделник. Не знам какво мислиш, но мъж, който е изгубил жена си и двете си дъщери в разцвета на живота им по три толкова странни обстоятелства, има много неща, които да ни разкаже.

38

Пързалката

24 декември 2016 г., събота

Както всяка година, с тайфата се срещнахме късно следобед на Бъдни вечер в Стария град, за да пийнем греяно вино.

Преди няколко години заведенията в центъра подновиха една традиция, която бе посрещната с въодушевление от виторианци — дните бяха студени, а греяното вино, подправено с канела, лимон, сушени кайсии, смокини и други вкусотии, се плъзгаше по гърлото с радост, която изпълваше улиците на Стария град и напомняше на вече отдавна отминалите празненства на Бялата дева.

Само че тази година не беше като предишните. В атмосферата се усещаше зловещо напрежение. Погледите, побутванията с лакът, когато влизахме в "Ел Рохо" или в "Ел Сегундо"… Главата ми стърчеше над повечето глави, които ме наблюдаваха, без да се прикриват.

Някои ми изпращаха окуражителни жестове, други ме гледаха, сякаш искаха да ме обесят на крана за бира.

Настроението на компанията ни също не беше приповдигнато. Още скърбяхме за Хота, който през тези дни винаги се връщаше у дома си, за да вечеря, вече доста пийнал, и в продължение на много години неколцина от нас го придружаваха, за да не сбърка гаража или портала. Само че не и тази година. Вече не се налагаше. Колко мъчително беше всичко, по дяволите.

Херман беше бъбрив повече от всякога, винаги беше такъв, когато си пийнеше. Историята му с логопедката ми се развиваше благополучно и аз се радвах за двамата. Тази вечер придумваше Нереа да ни разкаже клюки от пресата или от квартала. Ара беше леко разсеяна. Хавиер бе отишъл да кара ски, а Лучо, Асиер и аз се държахме сдържано и предпочитахме да поздравяваме други компании, за да не говорим много помежду си.

Когато влязохме в "Ел Естичу", Асиер ме засече в мъжката тоалетна.

— Искам да говоря с теб. Да се поразходим?

— Разбира се — отвърнах.

"Точно теб чаках, приятелю!"

И слязохме мълчаливо, мрачни и дистанцирани, по нанадолнището, което някога наричаха "Пързалката", и то с основание, защото заледеше ли се, човек можеше да си разцепи главата, особено когато се връщаше пийнал вкъщи.

Когато стигнахме до площад "Лос Фуерос", му направих знак с глава да се изкачи по гранитните стъпала, които образуваха своеобразен амфитеатър и ни предоставяха уединение и гледка отвисоко към площада. В краката ни имаше пуста площадка и каменен лабиринт, където много хлапета си бяха разбили главата, докато играеха.

С Асиер седнахме на най-горното стъпало въпреки нощния хлад.

— Защо си разпитвал Арасели? — процеди той с такава ярост, сякаш дъвчеше камъни.

— Това е работата ми, Асиер. Знаеш го.

— Добре ме подреди, сърди ми се от вчера. Какво ѝ каза?

— Ще бъда откровен — тъй като знам, че криеш нещо, приятелю, сверих алибитата ти в дните на убийствата на Анабел и на Хота — написах в бележника.

— Не е трябвало да говориш с нея. Не я познаваш като мен. Арасели има две лица, през хората е очарователна и изглежда самоуверена, но всъщност е патологично ревнива, а ти си ѝ споменал за Анабел Лианьо. Не знае нищо за тази история, няма представа коя е, но сега е бясна, защото е сигурна, че крия нещо… Здравата ме прецака, човече.

— Ако не ме беше излъгал още от началото, нямаше да отида при нея — отвърнах лаконично.

— Вече казах на теб и на колежката ти всичко. И ако не дойдете със съдебна заповед, не смятам да…

— Млъкни, ще стане по-лошо — възпрях го.

— Точно така, няма да кажа нищо повече.

"Сбили сте се с Хота, жена ти го потвърди. Мога да ти стъжня живота, Асиер. Имам достатъчно, за да започна да те притискам по съдебен път. Ти решаваш, приятел, но това е много сериозно. Не знам дали искаш да ти го нарисувам, или ти е достатъчно ясно" — показах му написаното и го оставих да стигне до съзнанието му.

— Мамка му, Арасели — прошепна той, след като го прочете.

— По-добре ми обясни всичко, Асиер. Всичко. Започни с Анабел Ли.

Асиер се замисли, взе рационално решение и после заговори. Искам да кажа, че нямаше момент на емоционален катарзис, при него никога не е имало подобно нещо.

— През пролетта Хота я срещна отново и започнаха да се виждат. Уж заради фотографията, уж че трябвало да се върне към нея, да направи изложба… Помниш ли, че отново се запали да снима всичко живо?

Да, спомнях си, досади ни с дигиталната фотография. Тогава се зарадвах, помислих си, че животът, който води, му е дотегнал и търси професионална изява. Как можех да го свържа с Анабел Ли, като от двайсет и четири години не говорехме за нея?

— Изобщо не ми хрумна, че тя може да стои зад това.

— Срещнах ги веднъж из баровете на "Худисменди", стори ми се, че имат връзка… е, доколкото човек може да има връзка с Анабел Ли, нали ме разбираш, ти също мина през това. Тримата пихме кафе. Тя ми даде номера на мобилния си, когато Хота отиде до тоалетната. Аз… добре де, обадих ѝ се.

"Браво, Асиер. Много тактично от твоя страна."

— Не ми разказвай повече. Това си е твоят живот. Само ми кажи кой е бащата?

— Трябва да е Хота, не съм аз — отвърна той с категоричен тон. — Не съм спал с Анабел.

Писна ми.

— Не ми се подигравай.

— Сериозно, не съм…

Сграбчих го за реверите на якето, притиснах го назад и гърбът му застана в критично равновесие над улица "Фуерос" няколко метра по-долу.

Посланието беше повече от очевидно — ако го пуснех, щеше да падне.

— Не… ми… се… подигравай… — прошепнах му бавно, много бавно.

Вече ми беше дошло до гуша приятелите ми от детството да ме лъжат систематично.

После го издърпах отново към мен, изглежда, беше разбрал.

— Добре де, наистина се чукахме. Но не е възможно аз да съм бащата, защото взимах предпазни мерки. Та аз съм женен, Унай.

— Но е възможно да си бащата.

— Не е възможно, не е могло да се случи.

— И смяташ, че може да е Хота?

— Възможно е, той не се контролираше, винаги беше пиян, и така продължихме месеци наред, а случаят с двойните убийства през лятото ни дойде добре и на двамата, защото всички бяха заети с тях и нито Лучо, нито ти разбрахте за Анабел. Не знаехме как щяхте да го приемете, дали щеше да отвори стари рани.

— Защо не ми каза, че отново се виждаш с нея, като щях така и така да разбера?

— Познаваш ме, по дяволите. Липсва ми въображение, за да импровизирам. Изстинах, когато ти ни повика тримата в градината при крепостната стена… В четвъртък Анабел не ми се бе обадила, но не очаквах да е умряла.

"Значи за убиеца бащата може да си и ти, и Хота" — заключих мълчаливо.

— Знаеш ли дали се е качила с някого на планината в онзи ден?

— Анабел имаше навика да се качва в планината рано сутрин, винаги тръгваше от Витория преди изгрев, но нямам представа дали е отишла сама, или с други хора.

— Знаеш ли дали е имала някой нов приятел?

Замисли се за момент.

— Да — каза накрая, — понякога говореше за една нова приятелка, но така и не се засякохме с нея. Името ѝ беше… уф, не си спомням. Само си спомням това, което Анабел казваше за нея — че се сприятелили, когато е забременяла.

— И как по-точно?

— Съвпаднало с момента, в който Анабел го обяви в социалните мрежи преди няколко месеца. Мисля, че беше фенка на комиксите ѝ, свързала се с Анабел, за да ѝ подпише всичките, допаднали си и започнали да се срещат. Учудих се, Анабел предпочиташе да се среща с мъже, не с жени. Може би имаше нови приятели, но за тях, разбира се, не ми говореше, нито пък я питах. Всеки би могъл да се качи с нея в планината.

— Не видях никаква приятелка на погребението.

Асиер сви рамене.

— Не знам, знаеш, че не присъствах.

— Останалите обаче отидохме.

— И как щях да го обясня на Арасели? — скочи той гневно. — Не исках да започне да ме разпитва, или да научи на гробището от вас или от някой приказливец, че покойната е била бременна, и да навърже нещата.

— А това за парите? Трябва да ми го обясниш, Асиер.

— Вбесих се, когато спечели от лотарията… по това време вече смятах да я зарежа. Беше бременна, мисля, че това я промени, търсеше стабилност за детето си, а Хота не ѝ вършеше работа. Настояваше да напусна Арасели и да замина с нея, казваше, че детето може би е мое, въпреки че се бяхме пазили. Твърдеше, че е възможно да се е случило, навярно във въображението ѝ. Знаеш каква беше, повтаряше си една лъжа, докато повярва в нея, и смяташе, че като я повтаря пред останалите, всички ще я приемем. Исках да я зарежа, беше ми писнало от тази история, от нея, от Хота. Мисля, че не беше напълно сигурен за нас двамата, но подозираше нещо, беше много напрегнат и рязък с мен. Не беше в негов стил, но беше страхлив, мисля, че нямаше смелост да ме попита.

— Значи си смятал да я зарежеш и тя спечели от лотарията… — върнах го аз към темата.

— Спомняш ли си за предизвикателството, което ми отправи преди двайсет и четири години в лагера?

— Какво предизвикателство?

— Облога, на който се хванахме, когато тя ми каза: "В деня, когато умра, ще бъда по-богата от теб!"

— Не ме разсмивай, Асиер. Спомняш си за онази детинщина?

— Онази детинщина ме накара да се замисля и ме направи това, което съм днес. Затова станах фармацевт, а не защото ми харесва да приготвям целителни смески. Даде ми цел, показа ми ясно, че не искам да съм като баща си, не исках да търпя лишения, мечтаех да спечеля много пари. Уверявам те, че си припомнях тази фраза всеки ден от 4 юли 1992 г., когато тази досадница я произнесе.

"Тази досадница" — отбелязах си мислено.

— И както виждаш, не спечели облога. В деня, когато умря, не беше по-богата от мен. Бяхме еднакво богати, двамата имахме по милион и половина в банката.

— Значи тя спечели от лотарията и ти остана с нея.

— Казах ѝ, че ще напусна Арасели, че ще замина с нея, че ще бъдем семейство, но поисках да ми докаже, че тя също ще се ангажира.

— Сметката в банката с двама титуляри.

— Да, стана по-лесно, отколкото очаквах. Парите не я интересуваха, материалните ѝ нужди бяха минимални, а това, което печелеше от комиксите, ѝ беше предостатъчно. Не беше материалистка, живееше в духовния си свят всяка минута, нямаше време да обикаля магазините и да купува, беше твърде светско за нея. Нямаше нищо против да сподели тези три милиона с мен.

Погледнах разочаровано пред себе си.

После погледнах ръчния си часовник.

Дядо чакаше мен и Херман във Виляверде, за да вечеряме заедно. Алба и майка ѝ вечеряха в Лагуардия и бяха поканили Естибалис, която нямаше семейство и при други обстоятелства щеше да вечеря сама или с нас. Беше вече седем и половина вечерта, трябваше да приключвам, но колкото повече въпроси задавах, толкова повече исках Асиер да продължи да говори. Познавах го добре, рядко се случваше да се разприказва, нямаше да имам много други шансове като този.

— Тя не се ли ядоса, когато ти изтегли двестата хиляди евро толкова бързо? — притиснах го.

— Няма да повярваш, но дори не говорихме за това, нито стана въпрос. Може би не е проверявала салдото на сметката всеки ден, или пък може би е защото изтеглих тези пари в понеделник, а в четвъртък тя вече е била мъртва.

— Но не си ли даваш сметка колко виновен може да изглеждаш пред някой съдия?

— А ти не си ли даваш сметка, че ти казвам истината, въпреки че това може да ми навреди и че точно затова е шибаната истина, Унай? — отвърна той ядосано.

— Какво ще правиш с парите?

Замисли се, въпреки че хладнокръвен ум като неговия със сигурност вече бе начертал всички планове.

— Веднага щом приключиш разследването и хванеш виновника, ще се разделя с Арасели. И ще изтегля милионите. За щастие, преди да се оженим, се разбрахме за разделност на имуществото, така че няма да може да ми вземе нищо. С тези пари смятам да платя дълговете си; ще си дам време да преосмисля живота си.

— Не знаех, че имаш нужда от това, изглеждаш толкова…

"Самодоволен" — довърших за себе си.

— Не знам дали искам да съм фармацевт, просто беше начин да печеля пари, но става все по-трудно. Не смятам да профукам личното си състояние, за да слагам кръпки на потъващ кораб. Може би ще затворя двете аптеки и ще инвестирам парите, или пък ще управлявам имуществото си до пенсионирането ми. Не знам. Всичко, което исках в този живот, беше да забогатея и да не свърша като баща си, и Анабел ми го даде. Интересно, не мислиш ли?

Беше достатъчно, предостатъчно за ушите ми. Приключих разпита с леко разбъркан стомах, не знам дали заради анасона във виното, или заради това, което Асиер току-що ми бе казал.

— Приключихме. Можеш да си вървиш, Асиер.

— Да, тръгвам си. Така е най-добре — каза, изправи се и заслиза по стълбите на площад "Фуерос". — Знаеш ли какво, Кракен? Вгорчи ми греяното вино и ми прецака проклетата Бъдни вечер. Прибирам се вкъщи, Арасели и родителите ѝ ме чакат. Весела Коледа.

А аз поседях още малко, като гледах как слиза ядосано и заобикаля хората, които бързаха да се приберат по домовете си, за да приготвят най-семейната вечеря в годината.

Още не бях наясно дали да му осигуря защита, защото щеше да е следващата жертва, или да поискам от съдията да издаде заповед за арест, защото приятелят ми имаше мотиви и предостатъчно хладнокръвие, за да убие Ребека, Анабел и Хота собственоръчно.

39

Връх Добра

15 юли 1992 г., сряда

Напрежението между четиримата приятели започваше да се проявява в дребни детайли.

— Ей, ще ми дадеш ли ножчета за бръснене?

— Свършиха ми.

Лъжа.

Малки търкания, малки подли номерца помежду им.

Споделените тайни, вицовете, цялата предишна близост постепенно угасна с отминаването на дните и четиримата приятели гледаха унесено нимфата, която обитаваше спалнята им, сякаш пред себе си имаха човек, който живееше в един друг, по-интересен от познатия им досега свят.

Унай наблюдаваше загрижено приятеля си Хота, разреждаше с вода виното му, без той да забележи, отдалечаваше го от зоната на напрежение, обитавана от Анабел, и от дотогава най-добрите му приятели от неразделната компания.

Може би Лучо запазваше най-голямо самообладание. Кракен се люшкаше между двете крайности… особено ако Анабел беше пред очите му.

Саул наблюдаваше повтарящата се всяка сутрин сцена и по средата на седмицата реши да се намеси. Един следобед ги заведе до Пуенте Виесго под претекст, че в зоната има останки от укрепени келтски селища. Тръгнаха да се изкачват към връх Добра и той им разказа, че името на планината е всъщност теоним, място с име на бог, и че произлиза от келтското "дуброн" — "място, където има много вода". И че наблизо е намерен олтар на местния езически бог Ерудин.

Не изпускаше от очи и Хота, който разговаряше с Бека, вървейки твърде близо до нея, а това хич не му харесваше. Докосваха ли си ръцете? Не можеше да види добре от мястото, където беше, и затова ускори крачка.

Унай вървеше до него по стръмната пътека в този зноен юлски следобед и той се възползва, за да заговори момчето.

— Не харесваш шегите на приятеля си — опипа почвата той.

— Не обичам прякорите — каза Унай, — никога не са безобидни.

— Като те гледам, едва ли се оставяш да те мачкат в училище.

— Не става дума за мен, а за… брат ми. Имам по-малък брат, Херман. На единайсет години е и страда от ахондроплазия[49].

— Нанизъм.

— Все същото.

— Трябвало е да го защитаваш.

— Въпросът не е дали трябва да го защитавам, или не. Някой ден няма да съм до него по време на междучасие, някой ден ще трябва да се защити сам, разбираш ли?

— Разбирам.

— Не понасям прякорите — повторих. — Винаги има злонамереност в тях.

— Твоето не е прякор, тотем е.

— Какво?

— Хората в древността също са използвали прозвища, избирали животно, чиито сили искали да притежават, и ги превръщали в свои. Направи същото, носи го с гордост.

— Това е калмар, не се виждам като калмар.

— Това е животно, което се е смятало за митично още от Средновековието. Има го нарисувано в старите морски карти и в бестиариите[50], също като морските змии и левиатана. Споменава се в нордически текстове, в поемите, които рецитирали скалдите — поетите на викингската култура. А сега, хиляда години по-късно, се оказва, че съществуват. Появяват се заседнали по нашето крайбрежие, тук, в Кантабрия. Струва ми се изключително животно, оцеляло дискретно през вековете, една колосална природна сила, която не се нуждае от излагане на показ. Не е кой знае колко тежко бреме, което да носиш.

"Какво знаеш ти за бремето, което нося" — помисли си Унай.

И беше вярно. Нито Саул знаеше за бремето на Унай, нито Унай знаеше за бремето на Саул.

Двамата продължиха да се изкачват мълчаливо, като не изпускаха от очи двойката, която вървеше през тях. Саул наблюдаваше Ребека, Унай — своя приятел Хота, за когото се тревожеше след сцената в Гастелугаче.

Унай не го биваше много в приказките и изповедите, но реши да потърси подходящ момент и когато най-после се изкачиха на връх Добра и седнаха да си починат, се приближи до Хота.

— Добре ли си? — попита го, като седна до него.

— Супер съм.

— А онова между Анабел и Асиер?

— Моето с нея беше само едно чукане, после не сме имали нищо. А що се отнася до Асиер… да им е сладко. Няма да продължи дълго.

— И аз така мисля. Тяхното нямаше нищо общо с правене на любов, беше по-скоро акт на омраза, но да правят любов… не, забрави. Но не се притеснявам за Асиер, той е твърд като камък. Притеснявам се за теб. Наистина ли си добре? На мен можеш да ми кажеш.

— И ще ти кажа, Унай. Анабел ме заряза толкова бързо, че не ми даде време да се опомня. Преживях известно разочарование, не отричам. Но вчера говорих с майка ми, баща ми е много по-зле. А аз стоя тук и се забавлявам. Споменах ѝ, че ще се върна във Витория, но тя ми забрани, каза, че засега се справя, че трябва да събера сили за това, което ни очаква, че ни предстоят много дежурства нощем в болницата. Права е. Чувствам се добре тук, събирам сили, за да… Не казвай на никого, Унай, но няма да запиша архитектура.

— Какво?

— Няма, отказвам се. Искам да стана фотограф и да уча в Художествената академия.

— Слушай, ти сигурен ли си?

— Никога не съм се чувствал толкова добре, колкото тази сутрин, когато отидох в Сантиляна и ми върнаха проявените филми. Трябва да видиш снимките. Не съм предполагал, че мога да направя тези снимки. В тях има сила, която… не знам, аз съм в тях, не знам как да ти го обясня. Враждебният свят, чувството, че съм като в клетка… всичко е в тях. Ще стана фотограф, Унай. Да вървят по дяволите вертикалните разрези и реконструкциите.

— Да вървят по дяволите тогава — заключи Унай, едновременно усмихнат и разтревожен.

Часове по-късно Унай се шляеше в стаята на момчетата. От долния етаж долитаха гласовете на хората, които приготвяха масата и слагаха чинии и прибори.

Усети стъпките ѝ по стълбите.

Знаеше, че е тя, никой не се движеше като нея из тази вековна къща.

— Това с Асиер е много интересно — подметна Унай, когато Анабел Ли влезе, и се престори, че сгъва едни дънки.

Тя го погледна, като че ли той беше малко дете, а може би беше за тази старица, предрешена като тийнейджърка.

— Не го направих, за да неутрализирам враждебността му, ако така смяташ. Не ме притеснява враждебността му. Всъщност ме поддържа във форма.

Унай стисна устни. Не знаеше как Анабел Ли го правеше, но тя винаги го объркваше. А най-лошото беше, че се пристрастяваше към това объркване, което изпълваше слабините му с горещина.

— Тогава? — настоя, поиска пояснение, едно "обясни ми го бавно, за да го разбера".

— За да му покажа, че не е неуязвим.

— За какво?

— За да изглежда като мен и да взриви отношенията ви. Никой от вас не е.

— Не говори, сякаш винаги си ме познавала — отвърна той раздразнено.

— Само че те познавам, откакто се помня. А сега, скъпи ми Унай… сега, когато разчистихме пътя и приятелите ти са вън от играта, ще ми обърнеш ли най-после внимание? Може ли да подновим историята си от мястото, където я прекъснахме?

— Скъпа Анабел Ли… нещата не стават така.

И момчето слезе по стълбата, докато сърцето му изпомпваше много повече кръв от обичайното.

40

Синята брада

26 декември 2016 г., понеделник

В понеделник, след празниците, с Ести се уговорихме да се срещнем, за да поговорим. Трябваше да уточним много неща. Минах да я взема от апартамента, който бе наела, след като скъса с бившето си гадже и който се намираше на Портал де Кастиля номер едно. На Естибалис ѝ бе хрумнало да наеме жилище в портал, прочут с това, че подслоняваше най-тясната сграда в цяла Витория. Сякаш не искаше компания и с това решение казваше на света, че се чувства страхотно сама в апартамент по нейна мярка.

Тръгнахме мълчаливо към "Ла Флорида" и влязохме в парка, в който по това време бяха поставени фигурите от Христовите ясли в естествен ръст.

Цели семейства с децата си, които бяха във ваканция, се разхождаха безгрижно сред фигурите на перачки, грънчари и овце. Снимаха римския войник и търсеха Ирод, за да си направят селфи с него.

Скрихме се от тълпата зад сградата на парламента, където една ниша с каменна пейка, имитираща пън на дърво, ни приюти.

Ести носеше блуза, на която пишеше: "Бъди цялостен и всичко ще дойде при теб. Лаодзъ"

— Какво е това? — попитах я.

— Коледен подарък от Алба.

— Сега тя ли ти е ментор?

— Видяла я, харесала я, помислила за мен и ми я подари на Бъдни вечер, това е всичко — каза и сви рамене.

"Май ще излезе вярно, че приятелството движи света. Много се радвам — написах. — Как мина вечерята?"

— Задушевна, спокойна, топла, уютна… Семейна. Майка ѝ ме посрещна, като че ли съм малката ѝ дъщеря. Тя е много спокойна жена, сякаш е избрала да е такава, след като е видяла всичко, сякаш е решила да гледа на света така, с хладнокръвие… Нищо общо с майка ми.

— Неспокойна като теб?

— Слаба.

И си наложи да смени темата.

— Говори ли с Асиер?

— Да.

Разказах ѝ всичко, което бях успял да измъкна от Арасели и Асиер — че има алиби за убийствата, стига Арасели да не крие и да не лъже заради него, — както и за връзката на Анабел Ли с двамата ми приятели.

Дългите обяснения ме изтощаваха, въпреки че обикновено ги подготвях предварително вкъщи.

— Щом Асиер е признал, че и двамата са били с нея, колкото и да отрича бащинството си, всеки от тях е могъл да бъде бащата. Ще поискаме от съдия Олано разрешение за ДНК тест с биологичния материал, който доктор Гевара взе от плода на Ана Белен Лианьо, и ще го сравним с ДНК на Хосе Хавиер Уето — каза колежката ми, след като изслуша съсредоточено мъчителните ми обяснения.

"Смяташ ли, че е необходимо? — написах. — Един от потенциалните бащи е мъртъв, а другия не можем да го свържем с нито едно от местопрестъпленията, нямаме нито едно физическо доказателство, че е бил на тези места, освен това жена му вероятно ще даде показания, подкрепящи алибито му".

— Ако се установи, че бащата е Хота, това ще ни помогне много. Поне приятелят ти Асиер ще е извън опасност.

— Зависи доколко убиецът знае за това бащинство — отбелязах. — Както и да е, действай. Говори с Алба, нека вземе тази заповед.

Разказах ѝ също за новата приятелка на Анабел Ли, изплувала от социалните мрежи, след като бе обявила бременността си.

Ести си записа и обеща да възложи на Милан издирването на вероятни кандидатки. Тя наблюдаваше акаунтите на Анабел още от началото на разследването, щеше да намери някоя следа по-бързо от когото и да е от нас.

— Разкажи ми за смъртта на жената на Саул. Пауланер прати ли ти вече информацията за инцидента? — попитах я.

— Да. Странна и много тъжна смърт. Асунсион Переда Аргуесо излязла призори, по тъмно, за да се разходи около дома си на кантабрийското крайбрежие. В доклада пише, че Саул си е бил вкъщи, спял е, и че дванайсетгодишната им дъщеря Ребека била отишла през този уикенд да пренощува при леля си, сестрата на Асунсион Переда, към която, изглежда, е била силно привързана.

— Защо казваш, че смъртта е била странна?

— По всичко изглежда, че жената на Саул е паднала в кладенец, който бил на равнището на земята, в една нива зад къщата. Полицията заключила, че не го е видяла заради тъмнината. Спънала се в него, ударила си лошо главата в стените, когато паднала и останала полупотопена във водата на кладенеца, който бил много тесен, едва метър и двайсет сантиметра в диаметър и шест метра дълбочина. Когато Саул се събудил и видял, че я няма, извикал полицията и съседите, за да я търсят, но тя вече била мъртва.

Ести направи театрална пауза, сякаш чакаше да реагирам или да кажа нещо умно.

— Ммм… не схвана ли? — попита тя със загадъчно изражение.

— Какво?

— Жена в кладенец, умряла от потапяне, не виждаш ли връзката между всичките жертви?

— До момента имаме случайна смърт, не жертва на убийство.

— Унай, не ме дразни. Тази семейна драма не е ли прекалена? Умират жена му и дъщеря му, а сега се самоубива осиновената му дъщеря?

"Наречи го семейна драма, Ести. Погледни собственото си семейство, погледни моето. Наречи го драма или както искаш, но Саул няма профил на човек, способен да извърши тези безумия, още по-малко да ги причини на дъщеря си и на Ана Белен" — това вече го написах, главата ми този ден беше съвсем объркана.

— Защо го защитаваш?

— Защото живях с него. Беше сърдечен, човек, проявяваше истинска загриженост към нас. Правеше всичко за Ребека. Това не може да е било преструвка.

Естибалис стана, беше от онзи тип хора, които не издържат да стоят дълго седнали или спокойни. Започна да крачи нагоре-надолу, не знаеше дали да ми вярва. Беше ѝ трудно да ми повярва. Мисля, че предпочиташе да не ми вярва.

— Ами горкият човек тогава, какъв живот само… — отстъпи накрая. — Или някой е искал да го съсипе и той мълчи по някаква причина.

— Не знам, надменната му сестра или съперник от университета, любовна история с омъжена колежка… Всичко може да е.

— Това наистина ми изглежда подозрително — отсече тя и отново седна до мен, съсредоточена в мислите си. — Той е много привлекателен и харизматичен мъж, излъчва сексапил и от порите си. Виждал си как го гледат студентките и той го знае. Овдовял е преди повече от двайсет и пет години, но не се е оженил повторно. Не му приляга профилът на вечен вдовец, нито на монах.

— Сигурно е имал любовни истории като всички нас. Може би просто е дискретен, това не го превръща в заподозрян.

— Не, но негов студент твърди, че е убиец на съпругите си, а и този прякор Синята брада… Направих някои проучвания. Известна ли ти е истинската история на Синята брада? Направо да ти настръхнат косите.

— Да ти призная, не, има ли връзка със случая?

— Поне има любопитни сходства. Синята брада е герой от приказка на Шарл Перо, публикувана през XVII в., и в нея се говори за един богат мъж, прочут сред жените заради гъстата си синя брада. Успявал да си намира съпруги въпреки мрачната слава, която го съпътствала, тъй като овдовял много пъти. Последната му съпруга нарушила забраната да влиза в една стая, в която намерила обесените тела на предишните му съпруги, и била спасена в последния момент от братята си, след като ги повикала на помощ. Това е поредната приказка, в която женското любопитство бива наказано, както в библейското предание за Адам и Ева, за жената на Лот, в мита за Пандора…

— Дотук всичко е ясно — насърчих я аз.

— Само че приказката на Перо е адаптация на истинската история на Жил дьо Ре, френски барон, роден около 1405 г. в Бретан. Биел се като лъв на бойното поле, бил съмишленик на Жана д'Арк, но се порових по-надълбоко в профила му и в светлината на криминологията от XXI в. той е бил психопат и много вероятно е страдал от тежка форма на шизофрения.

Една баба, хванала внучката си за ръка, мина край нас и Естибалис изчака да се отдалечат по посока на пещерата с Младенеца.

— Сега надделява мнението, че е участвал в Стогодишната война, за да удовлетвори инстинкта си да убива и да причинява страдания — продължи. — Във Франция бил смятан за герой, но когато изгорили Жана д'Арк на кладата, нещо в него се пречупило, навлязъл в тъмен период, започнал да извършва ритуални жертвоприношения и в околните села на замъка Тифож в продължение на години имало отвличания на деца, които така и не били намерени. Стотици. Престъпленията и отвличанията секнали едва когато Църквата се намесила и епископът на Нант го осъдил на смърт. Обесили го и го изгорили на клада, между другото, една почти Тройна смърт.

— Не се вманиачавай в това — предупредих я.

— Ще ти разкажа за мъченията, на които подлагал тези момчета и момичета и които той признал. Стигнали са до нас благодарение на протоколите от процеса. Изключи емпатията, иначе няма да спиш през нощта.

Изключих я, или поне така мислех.

Естибалис ми разказа каквото исках и каквото не исках да чуя.

Подробен разказ за това, което един човек е способен да причини на едно дете само заради факта, че силата е на негова страна.

Предпочитам да спестя подробностите.

Историята на Синята брада остави лош привкус в устата ми.

Това, че някой е измъчвал, изнасилвал, разчленявал и убивал стотици деца в продължение на осем години напълно безнаказано, независимо че се е случило във Франция през XV в., ме възмущаваше поради недопустимото бездействие на тогавашните власти.

Бяха стоели твърде безучастно, твърде равнодушно.

Не правех ли същото?

Възпирах ли виновника за толкова убийства?

И се изправих пред едно от най-вкоренените ми съмнения — доверието в добрите хора.

Бях избягвал конфликта с Голдън Гърл още от началото. Въпреки предупреждението на МатуСалем бях оставил дните да отминават, въздържайки се от среща лице в лице, на която хората се гледат в очите и дават обяснения.

Бе настъпил часът да се върна на Ушцата на пневмониите.

41

Улицата на пневмониите

26 декември 2016 г., понеделник

Исках да я изненадам и понеже знаех, че може да проследи местоположението ми по хакнатия мобилен телефон, оставих го вкъщи и се отправих към бърлогата ѝ с новия апарат, скрит във вътрешния джоб на палтото ми. Сякаш Голдън беше опасна престъпница…

Може би всички бяхме станали твърде параноични и дори статуите на улица "Дато" ни се струваха подозрителни.

Вървях по улиците на старата част на града, като обмислях как да подхвана разговора с нея. Накрая стигнах до Улицата на пневмониите и влязох във вътрешния двор на сградата, където беше студено като в хладилна камера и снегът от последния снеговалеж още се белееше по някои храсти.

Беше спокоен и идиличен пейзаж, като оазис насред града, който успокои нервите ми и изличи от ума ми зловещите картини, които Естибалис ми бе внушила с разказа си за Синята брада.

Малцина биха повярвали, че зад тази толкова спокойна фасада се намира главната квартира на един от най-легендарните компютърни пирати в Европа.

Почуках на вратата с кокалчетата на пръстите си. Чух я да върви по коридора, влачейки оперирания си крак.

— Кой е?

— Унай е, нуждая се от помощта ти, мисля, че СИМ картата отново ми създава проблеми — извиках ѝ аз предварително подготвената фраза.

Бяха ѝ нужни няколко секунди, за да го обмисли и накрая реши да ми отвори.

— Дай да видя тази карта. Вече не ги правят както някога — измърмори тя от прага, без да сваля желязната верига.

Протегна ръка към мен, за да ѝ дам несъществуващата СИМ карта.

Импровизирах, взех сухата ѝ като пергамент ръка и я целунах с изящен жест, в стил Херман.

Свърши работа.

Разнежи се.

Пусна ме да вляза в бункера ѝ.

Знаех, че си вади собствени заключения, че се пита защо не е забелязала приближаването ми до дома ѝ, но претекстът с картата донякъде ме прикриваше.

— Няма ли да ме почерпиш със солени бисквити? — измърках аз с най-котешката си усмивка.

Исках да ми позволи да мина по коридора и да ме покани да седна в хола ѝ. Исках да я гледам в очите и да ми обясни необяснимото, а не да ми дава уклончиви отговори.

— Виждам, че говорът ти се е подобрил чувствително, Кракен. Много се радвам за теб. Но знаеш, че не обичам съседите да те виждат да се навърташ около дома ми. Във Витория всички те познават. А това не е добре и за двамата. Заповядай.

И ме поведе по коридора с куцукащата си походка заради скорошната операция и с рядката си бяла коса, която се полюшваше при всяка нейна стъпка.

Апартаментът ѝ нямаше нищо общо с типичното за една пенсионерка жилище. Подредбата беше функционална и модерна, никакви порцеланови статуетки и гоблени.

Милиони сидита и дивидита изпълваха рафтовете на секциите в един дом, който не говореше особено за личността на обитателя, сякаш беше мебелиран, за да бъде даван под наем.

Не исках да опипвам предварително почвата, защото освен всичко Голдън беше от хората, които умеят да те разприказват и да измъкнат повече информация от теб, отколкото ти от нея.

Седнах на дивана, който потъна под тежестта ми, и я изчаках да седне на един поставен наблизо стол.

— Толкова зле ли ти върви в живота, че търсиш отговори във форуми на млади самоубийци? — попитах я направо и доста високо.

Въпросът ми отекна из целия апартамент. После всичко потъна в тишина, сякаш завесата на сцената се бе спуснала и зрителите си бяха дали сметка, че всичко е било фикция.

Голдън промени изражението си за частица от секундата, но после се съвзе. Прикриваше се добре, сигурно покерът ѝ се отдаваше чудесно.

— Това няма нищо общо с теб — отвърна тя лаконично.

— Но търсиш "нещо" вследствие на "нещо", което има нещо общо с мен. И по-добре да не говорим за пистолетите "Тейзър", Голдън.

Изгледа ме с изражение на безкрайна нежност, подобно на фермер, който знае, че идват да вземат някое теле, за да го заколят.

— Това е по-опасно за теб, отколкото предполагаш, скъпи ми Кракен. По-добре отговори на моя въпрос, без да увърташ. След време ще разбереш, че се опитвам да спася живота ти. Кажи ми, онова момче, МатуСалем, ли те предупреди за това?

— Нека остави МатуСалем на мира. Чакам отговора ти.

Голдън замълча. После се предаде.

— Добре. Добре. Не бях откровена с теб, дължа ти обяснение — промърмори тя мрачно.

— Виждаш ли? Вече започваме да се разбираме. Сигурно е заради Коледа.

— Сигурно е заради Коледа. Разположи се удобно, Унай, защото имам много за разказване. Ще донеса бисквити и малко вино, за да ги преглъщаме по-лесно.

Кимнах утвърдително с глава, макар да не възнамерявах да пия вино в дома на една хакерка, и тя се отправи към кухнята с асиметричната си походка.

Почти нищо не си спомням за случилото се след това.

Не си спомням, че ме е ударила, нито си спомням с какъв тъп предмет го е направила.

Сега, след като е минало време, си давам сметка, че Голдън не е искала да умра.

Оставила е вратата на апартамента отворена, преди да избяга, така че любопитната съседка от третия етаж да надзърне и да види проснатото ми на пода тяло и да извика Бърза помощ.

Мога да чуя — или пък мозъкът ми си го измисля — това, което каза, след като ме удари. Гледаше ме да лежа на земята, без следа от разкаяние по лицето ѝ.

— Проклето момче — прошепна. — По дяволите, отново трябва да бягам. Това не е живот. Проклет да си, Мату.

Но не ѝ прощавам, не ѝ прощавам.

Не се удря по главата човек, когото веднъж вече са простреляли в главата.

42

Болница "Сантяго"

9 януари 2017 г., понеделник

Съдия Олано издаде заповед за издирването и залавянето на Глория Ечегарай, позната също като Голдън Гърл, чието местонахождение беше неизвестно.

Останах тринайсет дни в болница "Сантяго", медицинският екип, който ме лекуваше, не ми даде да мръдна, докато компютърната томография не показа, че черепно-мозъчната травма е лека, дори нямаше вътрешен кръвоизлив, който да се абсорбира, и кръвта в устата ми, чийто вкус усетих, когато дойдох на себе си, се дължеше на спукването на кръвоносен съд близо до темпоралната кост, предизвикано от повърхностен удар.

През първите дни ме болеше главата; после ме заболяха краката от толкова лежане; накрая медицинските сестри получиха главоболие, защото бях непоносим, когато не правех нищо. Единствено исках да приключа разследването сега, когато бяхме направили гигантска крачка, макар че това ми бе струвало ужасен хематом в дясното слепоочие.

Веднага щом се възстанових що-годе, се появи Естибалис с резултатите от ДНК теста — потвърждаваше, че Хота е баща на бебето, което Анабел Ли е чакала.

Трябваха ми няколко дни, за да асимилирам новината. Може би защото не исках да приема, че съществува толкова пряка връзка между смъртта му и бъдещото му бащинство.

Престоят ми в болницата си имаше и положителни страни, като постоянното присъствие на Алба сутрин, обед и вечер. Всеки божи ден. Коремът ѝ растеше със същото темпо, с което връзката ни укрепваше.

Понякога носеше таблет и гледахме стари филми, които и двамата харесвахме. "Обичайните заподозрени", "Срещи в парка"… редки бижута на нискобюджетното кино, които ни сближиха и ми позволиха най-после да опозная нещо от нея, от непрозрачната и загадъчна Алба.

На 9 януари ме изписаха.

По това време малкото ми семейство се бе удвоило, дядо и Ниевес Диас де Салватиера, майката на Алба, си разменяха рецепти за калмари в собствен сос, а Херман, логопедката ми и Алба отиваха към "Дато" зад гърба ми, защото знаеха, че завистта и носталгията по едно вкусно пинчо от омлет с картофи ще ме превърнат в непоносимо същество.

Възползвах се от часовете, в които нямах посещения, за да усъвършенствам говора си, да подготвя кратки речи, да подобря рекорда си от двайсет и пет думи, който достигна трийсет и осем в деня на изписването ми. Непрекъснато си поставях нови и нови цели, правех го за мен и за дъщеря ми — не исках да има баща инвалид.

В обстановката се усещаше известна еуфория — най-после имахме заподозряна.

Заподозряна от плът и кръв, въпреки че бе изчезнала и не бе останала и следа от нея.

Голдън, изглежда, беше свикнала да бяга, защото при обиска на къщата ѝ на жицата на пневмониите нямаше нито едно компютърно устройство, което да се проследи.

Колегите от "Киберпрестъпления" отнесоха всичките сидита и ги прегледаха, но те бяха само копия от работата ѝ за "Сиско" — предполагам, че от официалната част, която не заобикаляше закона.

Случи се сутринта, когато ме изписаха.

Нашият компютърен ас, Милан, ми донесе новини в болницата точно в момента, когато се готвех да се преоблека и да се махна най-после от монотонния живот в болницата.

— Инспектор Аяла, не можех да чакам. Открих истинската самоличност на Голдън — каза тя запъхтяна, сякаш бе изкачила пеша трите етажа и имаше нужда да си поеме дъх.

А може би го бе направила.

Завари ме точно когато смятах да си сваля смешната нощница, която едва покриваше бедрата ми и имаше цепка на гърба, през която въздухът влизаше свободно.

— Успокой се, Милан. — Наведох се към нея и сложих ръка на рамото ѝ.

Милан тутакси се отдръпна. Сякаш през нея бе минал електрически ток.

Отстъпих назад и ми стана мъчно за нея. Нямаше нужда човек да е профайлър, за да си даде сметка, че Милан е от хората, които не са свикнали с физически контакт. Запитах се какво ли детство е имал човек, който толкова се страхува от проявата на чувства.

Милан извади няколко листчета от дебелото си палто с пламнали като божур бузи, опитвайки се да не ме гледа в очите, нито в нощницата.

— Вижте — обясни тя нервно, — вие ни дадохте информацията, че Голдън Гърл е родена във Витория през 1948 г., че се казва Глория Ечегарай, че е живяла в района на семинарията, на улица "Фрай Сакариас Мартинес" номер 9 в продължение на почти четирийсет години с дон Бенигно Лареа Руис де Егино. Но първото, което ме накара да заподозра нещо, е, че този мъж не съществува, не фигурира в нито една база данни, нито в Националния статистически институт. Има обаче номер на социална осигуровка. Просто е измислен и някой е фалшифицирал необходимия документ.

— Това не е възможно. — Наложи се да седна на леглото.

Самият аз си бях затворил очите, когато открих, че Голдън е фалшифицирала брачно свидетелство, каквото никога не е имала, за да запази апартамента, в който бе живяла с партньора си в продължение на десетки години и който общината щеше да ѝ вземе, защото бяха живели заедно, без да подпишат.

Бях замълчал, защото по онова време Голдън даваше под наем някои стаи от апартамента и в него се бе настанил един избягал насилник, когото издирвахме. Обясних ѝ положението, тя ми съдейства и успях да арестувам онзи негодник, който биеше децата си и жена си.

Прикрих я, но се възползвах неофициално от компютърните ѝ знания и в продължение на години си сътрудничехме.

Доста нездравословна връзка, признавам.

Не очаквах обаче, че партньорът ѝ в продължение на четирийсет години не съществува, че ме бе излъгала още в началото и се бе преструвала пред мен на безпомощна пенсионерка, за да се сдобие с апартамент в историческата част на града. Не ми стана никак приятно, че ме бе използвала още от самото начало.

— Продължавай — помолих я. — Каза, че самоличността на Голдън Гърл също е фалшива.

— Да, наредихте ми да потърся информация за Глория Ечегарай, която наистина фигурира като служител в компанията "Сиско", но няма нищо за нея преди 1993 г. Това ме накара да потърся пръстовия отпечатък на личната ѝ карта, която се оказа фалшива, и открих съвпадение с този на Аурдес Переда Аргуесо, чиято лична карта е изтекла и не фигурира като починала, но от 1993 г. насетне няма никакво сведение за нея. В същата година се появява новата Глория Ечегарай, с шофьорска книжка, осигурителен номер…

— Как каза, че е истинското ѝ име?

— Аурдес Переда Аргуесо, родена в Сантиляна дел Map, Кантабрия, през 1949 г., преди 67 години. Фамилията ѝ е същата като на починалата съпруга на Саул Товар, която разследвахме тези дни.

— Може да е просто съвпадение във фамилиите.

— И в града, в който са родени. Открих, че съпругата на Саул Товар, Асунсион Переда Аргуесо, е родена дванайсет години по-късно, в същата година като мъжа си. Мисля, че са сестри, инспекторе. Нямах време да установя самоличността на родителите им, но ако съвпаднат, няма да имаме никакви съмнения в това отношение.

Главата ми леко се замая, но успях да прикрия изненадата и гнева си пред Милан. Останах да седя на леглото с разтворена нощница и голи задни части.

— Значи Голдън Гърл в действителност е лелята на Ребека — промълвих.

Сега разбирах защо е започнала да се рови, когато е намерила в мобилния ми телефон странната смърт на Анабел Ли — видяла е същия начин на действие на убиеца или на убийците на племенницата ѝ.

Или поне така ми се искаше да мисля.

43

Градината със секвоята

9 януари 2017 г., понеделник

Знам, че трябваше да се прибера директно вкъщи да си почивам, но новините, които ми донесе Милан, ме отклониха от пътя, така че отминах портала ми на площада на Бялата дева и се отправих към Новата катедрала.

При стълбите на главния вход, пред струите вода, които бликаха направо от асфалта, винаги имаше скейтъри, които упражняваха скоковете и акробатичните си номера с тунингованите си скейтбордове.

Обичах да ги наблюдавам скришом, когато минавах пред храма на път за някое пинчо в "Сагартоки", или когато придружавах Алба, която живееше на улица "Прадо" номер 22 и понякога ми позволяваше да я изпратя. Бях забелязал няколко пъти присъствието на хлапак с бяла качулка и синя коса. Скейтбордът с библейския патриарх също биеше на очи.

Отправих се да го търся в студеното утро, обвито в гъста мъгла.

Приближих се до него и изчаках да довърши акробатиката си. Другите момчета го предупредиха за присъствието ми с жест и той понечи да скочи на лъскавия си скейтборд и да избяга, но сграбчих хилавата му ръка и МатуСалем ми отправи гневен поглед.

— Искаш да ми пратиш всичките самоличности офлайн ли?

— Нуждая се от помощта ти — прошепнах.

— Да отидем на някое по-уединено място — съгласи се той неохотно. — Май не ти е позната думата "дискретност", нали?

— Звучи странно от устата на човек, който знае дори какво закусвам всяка сутрин.

— Е, сега поне говориш — отбеляза той и спусна качулката над лицето си.

— Да отидем в градината със секвоята, сериозно е — отвърнах.

Момчето стисна устни, очите му на архангел се втренчиха в един гаргойл[51] на Новата катедрала.

— Става, но само този път.

— Дадено — обещах и го ескортирах до мястото, където беше гигантското дърво, до старото училище на монахините урсулинки.

Там нямаше камери и почти никога посетители, така че го подканих да влезе и той ме последва с известно недоверие.

— Слушам те — каза, след като застанахме пред секвоята.

— Голдън е избягала — уведомих го.

— Това е правилно, макар и неточно.

— Обясни ми.

— Единствените достоверни факти са, че Голдън е изчезнала от мрежата и че няма и следа от нея, включително в Дълбоката мрежа.

— Откога? — попитах.

— От 26 декември. Станала е невидима.

— Можеш ли да използваш свръхспособностите си и да я откриеш?

— Сега е време да ми обясниш какво се е случило в реалния свят. Този грозен хематом на лицето ти има ли нещо общо?

— Нападна ме, удари ме по главата и е обявена за издирване и задържане. Самоличността ѝ е била прикритие, едва ли ще я използва отново.

— Мамка ѝ на старицата.

— Можеш ли да я откриеш? — настоях.

Той въздъхна, сякаш му бе писнало от мен.

— Ще ти обясня бавничко, та дано го разбереш, защото вие възрастните понякога схващате трудно — щом е напуснала онлайн света, няма какво да намирам.

— Искаш да кажеш, че най-добрият хакер, когото познавам, не може да открие изкопаемо като нея?

— Не ми пробутвай тези игрички на его, знаеш, че го правя единствено за да върна услугата на Тасио. Ще продължа да те пазя там долу, но и те предупреждавам — ако нахлуваш във физическия ми свят по този начин и хората около мен загреят, че имам вземане-даване с ченге, край.

— Съгласен съм, ако видиш стикер с бял кръст на балкона ми, ще се видим на следващия ден в един и тринайсет в криптата на Новата катедрала. Доволен ли си?

— Доволен съм — каза, макар че за секунда направи физиономия на "Ей, това е супер", но не го изрече на глас.

— Значи така се разбираме. Агур[52], Мату.

— Агур, Кракен.

Прибрах се вкъщи, а разочарованието тежеше върху раменете ми и се изкачваше до наранения ми череп.

Бях доловил безсилието на МатуСалем, макар че не го изрече на глас. Знаех, че хлапакът е направил всичко, за да открие следите на Голдън, и че не я е намерил. Бе изгубил хлапашката си дързост, бе се опитал и се бе сблъскал с ледена стена. Бях наясно, че няма да намерим Голдън, освен ако тя сама не поиска да бъде намерена.

Изобщо не предполагах, че кротката пенсионерка вече е задвижила конците, за да ме забърка за пореден път в плановете си.

Когато влязох в портала и отворих пощенската кутия, за да я опразня от натрупалите се рекламни брошури, намерих писмо без подател, адресирано до Кракен. Нямаше клеймо, някой бе влязъл във входа и го бе пуснал в пощенската ми кутия, на която не бе написано името ми от съображения за сигурност.

Взех го извънредно внимателно, беше обикновен бял плик, почти не тежеше, предположих, че съдържа само един лист. Отдалечих го от лицето си от предпазливост и го отворих:

Кракен, знам, че днес те изписват от болницата. В дванайсет при находището на Ача, друг шанс няма да имаш. Не казвай на никого, или няма да ме видиш. Никакви мобилни апарати и устройства за проследяване.

И ако обичаш, не стреляй по всичко, което мърда.

Голдън Гърл

44

Трите вълни

18 юли 1992 г., събота

Лагерът приближаваше към края си, двайсетте и един дни бяха почти, изтекли и Саул реши, че през последния уикенд ще посетят плажа Деба на крайбрежието на Гипускоа.

— Деба — обясни им той предната вечер, когато всички бяха насядали около огъня — е келтиберийски теоним, който се среща по цялото кантабрийско крайбрежие. В Астуриас, в Галисия, в Страната на баските. Има реки с планини, селища, плажове, наречени така… това е името на богинята Деба. Произлиза от индоевропейската дума "дейво". На древния език на келтите означава "богиня".

— Какво красиво име — обърна се Унай към Анабел.

— Да, бих искала да направя нещо специално там — отвърна тя тихичко, но не даде повече обяснения.

Унай обаче долови известна тревожност в обстановката, известно напрежение, чиято причина така и не успя да установи, макар да знаеше, че Хота е разказал на Саул онова, което дъщеря му Ребека му бе доверила, всичките онези фантасмагории.

Саул се държеше странно. Отнесен, вглъбен, ядосан, защото го бе предала отново. Това момиче беше непоправимо. Колкото и да я обичаше, колкото и да… Изпитваше гняв. Ребека така и не успяваше да схване понятието за семейство — това, че трябва да се грижат един за друг, че всичко остава между тях и всичко пребъдва в тях, — колкото и да ѝ го втълпяваше. Изтръпваше при мисълта, че трябва да мине отново през същото. Заплахата от опозоряване, от публично порицание. Не можеше да го позволи. Не можеше да си го позволи.

Успокои Хота:

— Състоянието ѝ се е влошило, вече ни предупредиха. Гледай да не говориш с нея, нито да насърчаваш фантазиите ѝ. Ще се опитам да не отсъствам от лагера, в случай че се наложи отново да постъпи в болница.

А добродушният Хота за нищо на света не искаше да затворят отново момичето в болница, нито лагерът да приключи преждевременно поради липса на ръководител. А и отчасти защото се опитваше да отложи колкото се може повече момента, в който щеше да се изправи пред реалността, очакваща го във Витория.

Ребека, чийто инстинкт за съхранение я бе научил да долавя и най-малките промени в настроението на Саул, също разбра веднага, че нещо е нарушило връзката между нея и баща ѝ. Край на усмивките, на съпричастните жестове, вече беше само Синята брада с ужасния му поглед.

— Татко, какво ти е?

— Утре вечер, Бека. Утре, дъще.

Пристигнаха следобед в Деба, към тях се бяха присъединили доброволци от предишни години, така че представляваха многобройна група младежи, които се разпръснаха из баровете на селището. Накрая седнаха на плажа в кръг, обединени от чувството за братство, за да се сбогуват с преживяното. Беше последният ден от лагера. Всички знаеха, че тази отсрочка в живота им изтича, че всеки от тях ще се върне към ежедневието си, в Сантандер, във Витория, че някои от тях няма да се видят отново.

Унай бе седнал на предната седалка на микробуса по пътя на отиване. Искаше да е сам и да помисли за това, което смяташе, че ще се случи тази вечер. Веднага обаче забеляза, че нещо не е наред между Саул и дъщеря му. По време на двата часа път от Кабесон де ла Сал до Деба не размениха нито дума. Саул се държеше студено. Ребека, подобно на водно конче, не преставаше да мърда единия си крак с тик, който почти подлуди Унай.

Когато най-после слязоха от автобуса, Саул разтовари бронзовия котел и пълните с медовина бутилки.

През това време Унай се приближи до момичето.

— Добре ли си?

— Разбира се, Унай. — Ребека успя да се усмихне насила.

Нямаше защо да се държи грубо с хората.

Унай винаги се бе отнасял добре с нея. Оставаше да измете кухнята вечер, помагаше ѝ да изхвърли торбите с боклук.

"Може би е тъжна, защото се връща в Сантандер, а там всичко ѝ напомня за майка ѝ" — помисли си момчето.

— После може да поговорим, ако искаш — предложи той.

— Добре — съгласи се Ребека.

Поне някой искаше да разговаря с нея. Защото ако ставаше дума за Лучо, Асиер и Ана Белен…

По-добре да не мисли за това.

Беше последният ден, нямаше да ги види отново. Никога.

Да вървят по дяволите. Да вървят по дяволите всички.

Саул беше приготвил една легенда за случая, една история от устната традиция, записана през 1865 г. по разказа на старица от село Деба.

— Проклятието на трите вълни, чували ли сте я преди?

Всички поклатиха отрицателно глава, никой не беше родом от този район, а легендата беше стара, много стара.

— Жената разказва, че през онези години, в средата на деветнайсети век, в Деба живеел рибар със съпругата си и дъщеря си. Също и с племенника си и с един млад моряк на име Блинич. Казват, че рибарят в продължение на много дни нямал късмет с улова и се връщал у дома си притеснен, с празни мрежи. Една нощ, когато тримата рибари спели в лодката, две жени се явили насън на Блинич. Наричат ги вещици, самодиви, водни нимфи… Има различни версии на първоначалната история. Както и да е, жените предупредили Блинич, че ще ги сполети корабокрушение и че същата нощ лодката им ще се изправи пред три огромни вълни. Първата — от мляко. Втората — от сълзи. Третата — от кръв. По-възрастната жена му казала, че единственият начин да ги преодолеят, е да пронижат с харпун вълната от кръв, но тогава тя щяла да умре. Когато се събудил, Блинич, нервен и възбуден, разказал съня на рибаря, но той не му повярвал и излезли в морето да ловят риба.

— … и се появили трите вълни — прекъсна го Хота, който се впечатляваше от историите, които чуваше, и нощем в спалния чувал дълго мислеше за тях.

— Така и станало. Веднага щом излезли от пристанището, се появила бяла вълна, била тази от мляко. После успели да се справят някак с вълната от сълзи. Когато обаче придошла огромната вълна от кръв, рибарят вече бил наясно, че трябва да развали проклятието и да я прониже с харпун. Така и сторил — и морето се успокоило — и мрежите се напълнили с риба.

— Щастлив край — побърза да заключи Лучо, който винаги слушаше внимателно обясненията на Саул, бъдещия си преподавател в университета, както се надяваше.

— Съвсем не. Когато мъжът се върнал у дома си с кошове, пълни с риба, заварил жена си да агонизира. Тя го обвинила, че той я е убил, пронизвайки я с харпун. Дъщеря му също проклела баща си за смъртта на скъпата си майка и изчезнала безследно. Повече никога не я видели в Деба. Когато рибарят попитал Блинич за двете жени, които му се били явили насън, морякът потвърдил, че това били жена му и дъщеря му. Рибарят останал сам в къщата си, потънал в скръб. Както виждате, един много тъжен край.

Саул нарочно направи пауза, за да постигне търсения от него ефект върху младежите, после посочи плажа.

— Погледнете морето, днес е идеалната нощ за появата на трите вълни.

— Защо днес? — попита Унай.

"Да, защо днес?" — помисли си Ребека, седнала до баща си с кръстосани върху пясъка крака.

— Днес има пълнолуние. Днес от това място ще видим огромна луна. Има една прекрасна дума, "ардора", с която се описва фосфоресцирането на морето при наличието на пасаж сребристи риби, като сардините например. В Галисия наричат "ардора" и отражението на лунната светлина върху повърхността на водата, подобно на широка бяла пътека.

"Значи нощ на ардора" — помисли си Анабел. Беше подходяща тема за комикса, който бе замислила, и взе решение. Усмихна се на Унай, разбраха се с поглед да се видят по-късно.

Саул продължи лекцията си, последната пред тази аудитория. Харесваше му да говори пред публика, да задържа вниманието на слушателите.

— Според мен легендата съдържа три ритуални елемента, ритуали на водата. Отново присъства женският елемент — този на жената, която умира, и на дъщерята, която изчезва. После млякото, сълзите, кръвта като течни елементи, свързани с протичането на човешкия живот. Майчино мляко или бащина сперма, сълзи, предизвикани от неизбежните житейски драми, кръв като символ на смърт или възраждане… Ако ме питате за мнението ми на антрополог, и като вземем предвид древното значение на топонима Деба, или Дева, една от най-важните богини в келтския пантеон, от триадата на келтските богини — Набия, Рева и Дева, мисля, че легендата съдържа архаични елементи на плодовитост и пречистване.

Всички кимнаха утвърдително, подаваха си медовината, която Саул беше донесъл, мислейки за всичко друго, освен за плодовитост и пречистване.

— Независимо дали ще запишете история, или не, искам да знаете, че почти всички чествания през годината, всички празници, всички традиции във вашите градове и села обикновено произлизат от други по-древни. От келтския Самайн, който е бил пренесен в Съединените щати като Хелоуин, и който в Галисия е нощта на Самайн, а за римляните е бил празникът на реколтата, до нощта на Сан Хуан, когато се празнува лятното слънцестоене, или Бъдни вечер — зимното слънцестоене. Най-важните моменти от годината в културата на нашите прадеди — слънцестоенията и равноденствията, съвпадат с големите празници на Католическата църква. Искам всеки път, когато посетите някой храм, да се попитате за руините, които крие под себе си, за излъчващото сила място, което прадедите ви са избрали. Това ще ми е достатъчно.

Смрачаваше се, разнищени облаци преминаваха бавно по небето.

Саул се протегна, погледна часовника. Това беше краят на лагера за тази година.

— Имате два часа на разположение, ще се видим в единайсет вечерта в автобуса. Може да отидете в селото, да изпиете по питие. Забавлявайте се, заслужихте си го.

Младежите станаха, Анабел се възползва от суматохата и хвана ръката на Унай, за да му попречи да се изправи.

— Не отивай с тях в селото — прошепна му тя многозначително. — Остани с мен на плажа.

Унай кимна с глава. Искаше този момент да настъпи, бе мислил за него още откакто се качи във влака преди двайсет дни.

— Ще измисля някакво извинение, ти ме почакай при онази скала — прошепна ѝ в ухото.

Тя се усмихна вместо отговор.

Унай изтича, за да настигне тримата си приятели.

Хота вървеше на зигзаг, защото много харесваше медовината и знаеше, че никога повече през живота си няма да я опита.

Лучо и Асиер си мислеха за свои неща, може би възбудени от очакването да се запознаят с някое момиче от селото, с което да завършат вечерта.

— Момчета! — извика Унай на няколко метра зад тях. — Ще остана в автобуса. От медовината ми стана лошо и адски ме присвива коремът.

— Тогава се издрайфай — предложи Хота като човек с опит в тези неща.

— Не, не — настоя Унай. — Ще отида да подремна, после трябва да се връщаме и не искам да развалям на никого пътуването.

— Както искаш — отвърнаха едновременно Асиер и Лучо. "Тъкмо ще има повече за нас" — помислиха си двамата, доволни от перспективата.

И тримата приятели се отправиха към центъра на Деба.

Унай се обърна и се върна на плажа. Потърси с поглед нимфата си, въпреки че вече почти се бе стъмнило.

Там беше, до скалата, както се бяха уговорили. Забърза се към нея, почти не забеляза момичето.

— Здравей, Унай. Остана, за да поговориш с мен ли? — попита тя с облекчение. — Много ти благодаря, наистина. Много ти благодаря. Ако искаш, да седнем на брега.

Унай спря рязко, без да откъсва поглед от далечната фигура на Анабел Ли.

— Ребека… ами… утре. Утре ще говорим за каквото поискаш и ще се сбогуваме и ако желаеш, ще си пишем това лято и ще посетя теб и баща ти, когато дойда в Сантандер. Но сега трябва да тръгвам.

— Да… Разбирам.

И Ребека се обърна, приклещена на този плаж, където Саул прибираше бронзовия котел и я бе помолил да отиде при него.

Ребека прие най-после мрачната реалност на живота си: "Никой не може да ме защити. Никой не иска да ме защити. Ще се случи и съм сама".

И докато гледаше как Унай се отправя към собствения си временен ритуал, Ребека се опита да осмисли думите, които Саул ѝ прошепна, когато всички от групата се изправиха:

— Богинята ни очаква.

Тя с ужас схвана двусмислието.

Въображението ѝ се отприщи.

Минутите отминаваха, над плажа в Деба се спускаше нощ и Ребека знаеше, че с появата на луната щеше да се отправи към неизбежното.

45

Находището Ача

9 януари 2017 г., понеделник

А къде, по дяволите, се намираше находището Ача? Погледнах часовника, беше единайсет и двайсет. Нямаше време да се ровя в интернет, нито да предупредя Ести и да начертая някаква стратегия. Трябваше да отида сам, без всякаква защита, в противен случай щяхме да изгубим Голдън.

Изкачих с два скока стълбата до апартамента ми, оставих мобилните телефони, хакнатия и новия, разрових се в горната част на гардероба, докато намерих бронираната жилетка, и облякох едно пухено яке, което да загръща добре врата ми.

Ако Голдън смяташе да ме простреля с "Тейзър", както бе направила с Хота и с Анабел, поне нямаше да се дам лесно. Сложих си ръкавици по същата причина, както и шапка, макар че бих предпочел да отида с каска, беше ми писнало да ме удрят по главата.

Взех пистолета, не бях привърженик на оръжията, но… Ами просто го взех, за какво да обяснявам, неприятно ми е.

Изхвърчах на улицата и за двайсет секунди отидох от площада на Бялата дева до Новия площад, влязох в Туристическата служба и попитах момичето, което ми се усмихваше на рецепцията:

— Знаеш ли къде се намира находището Ача? Спешно е — казах бързо.

— Сега ще го потърся — отвърна то. Все едно ми казваше: "И аз нямам представа като теб."

Докато го търсеше, прехвърлих мислено всичките археологически обекти, които познавах във Витория и околностите, но Ача не ми говореше нищо.

Момичето, със слънчеви очила и къса коса, работеше пъргаво с компютъра и ми направи жест да се приближа.

— Тук, намира се в Зеления пръстен[53], в северната зона, между Юре и Гобео. Не е много известно, и разбира се, не е често посещавано от туристи. Да ти разпечатам ли карта как да стигнеш?

— По-добре да го видя — отвърнах. — Можеш ли да ми намериш снимки, за да добия представа как изглежда?

"За да добия представа за това, което ще намеря."

Преглътнах мъчително, когато ми го показа — от находището бяха останали само каменните очертания на стените и помещенията на това, което някога е било доримско укрепено селище, а после римски военен лагер.

Най-много ме разтревожи обаче близостта му до река Садора и гъсто обраслият ѝ с тополи и върби бряг.

Напомни ми много на местопрестъплението с Ребека във Фонтибре.

Въпреки студените тръпки, които полазиха по гърба ми под тежката бронежилетка, благодарих за информацията и хукнах към колата си. Погледнах часовника — оставаха двайсет минути. Със сигурност щях да закъснея.

Паркирах пред къщите на булевард "Садора", пресякох шосето и навлязох в парка. Дърветата и тревата бяха олисели, много от тях не бяха устояли на мразовитите зимни утрини. Беше почти дванайсет, но бледото слънце не излъчваше никаква топлина. Мъглата на това толкова студено място не се вдигаше.

Видях табела с плана на зоната и тръгнах по тясна пътека, по която в този ден не минаваше никой. Изкачих малък хълм и там намерих друга табела, направена от дънери, която сочеше посоката, в която се намираше прословутото находище.

Излязох от малкия лабиринт и се оказах пред обрасло с бурени находище.

Беше едва три метра дълго и може би четири широко. Прекрачих малките колчета, които го заграждаха, и влязох в находището в търсене на нещо, което самият аз не знаех точно какво трябва да е.

Тогава чух шум на мотор.

Обърнах се нервно.

Един мотопед се изкачваше към мен по тясната пътека.

Хванах дръжката на пистолета с несъзнателен жест. Потях се като прасе въпреки мъглата.

Иззад склона се появи як рус мъж, яхнал смешен мотопед на фирма за куриерски пратки. Зад него се мъдреше червена кутия. Изгледа ме враждебно и спря пред мен.

— Ти ли си Унай Лопес се Аяла? — изграчи той.

— Кой пита?

— Пита Хосера, служител във фирма "Полики" за спешни пратки. Ако си Унай, имам колет за теб. Беше за дванайсет часа и едва успях да намеря това място.

Погледнах го с недоверие. С голямо недоверие.

— Никога не съм чувал името. Това на фирмата ти.

Беше като в лош виц. "Полики" на баски означава "бавно". Кой нарича така фирма за бързи куриерски услуги?

— Нови сме. Подпиши ми документа и се махам.

— Преди това ми покажи колета, но отвори кутията бавно — заповядах му и извадих пистолета от кобура.

Току-виж този тип измъкнеше от нея някой "Тейзър" и ми изпържеше мозъка.

— Мамка му! Слушай, идвам само да предам една пратка — възкликна великанът, като видя оръжието. Вдигна послушно ръце и ги постави зад главата си, без да съм искал това от него.

— Инспектор съм — обясних и му показах значката си. — Прави каквото… ти кажа. Много бавно.

Русолявият мъжага се приближи до кутията и я отвори. Извади един издут плик и понечи да ми го подаде.

Погледнах часовника, беше дванайсет и пет. Можеше да е писмо бомба. Чудесно. Знаех как се процедира в такива случаи.

Би трябвало да кажа на куриера да остави внимателно плика на земята, да се махна тутакси оттам, да се обадя на колегите специалисти по взривовете, за да дойдат с роботите си и да се погрижат за пакета.

Не го направих, отдалечих се на петнайсет метра, като продължавах да се целя в куриера. Все още ми изглеждаше подозрителен.

— Отвори пакета и ми опиши съдържанието, в случай че не знаеш какво е.

Докато се отдалечавах към края на терена, който се спускаше няколко метра по-долу в реката, забелязах мокрото петно, което нарастваше на крачола на червения му униформен панталон. Мъжагата се напикаваше.

Не ми обърна внимание и отвори пакета бързо и нетърпеливо, като дете на сутринта в Деня на Влъхвите[54].

— Това е таблет! — извика ми. — И има залепено розово листче. Пише… пише: "Не е бомба." Мамка им, можели са да го сложат отгоре на плика, а не в него.

"Ами да" — съгласих се с него мълчаливо.

Приближих се до куриера и взех таблета.

— Гадна и опасна работа. Казвах аз на жената… — промърмори той. — Трябва да ми подпишеш този документ.

Извъртях няколко драскулки и му подадох на свой ред бележника си.

— Напиши името и номера на личната си карта тук — казах му, вече поуспокоен. — И не казвай на никого, нито в службата, нито вкъщи. Следствена тайна.

— Сякаш щяха да ми повярват… — промърмори той недоволно.

Качи се — не знам как успя — на миниатюрния мотопед и избяга оттам, сякаш имах бяс.

Когато останах сам, включих таблета и видях, че на екрана ме очаква отворен личен чат.

"Здравей, скъпи Кракен. Съжалявам за удара по главата?

Приех поканата за разговор и започнах да пиша.

"Доста си силна за твоите шейсет и отгоре години."

"Приеми го като предупреждение за това, че ме подценяваш"

"Разбрано. Няма да се повтори" — обещах ѝ. Обещах си.

"И съжалявам за този вид среща, но няма да позволя да ме арестувате, нищо няма да спечеля."

"Какво искаш?" — прекъснах я.

"Да помогна въпреки всичко. Да помогна."

"Да помогнеш за какво, Голдън?"

"Трябва да хванете Ребека. Познавам я добре. Няма да се спре."

Ребека?

Защо Голдън говореше за Ребека, сякаш е жива, като горкото момиче е било убито през 1993 г.?

46

Амстердам

9 януари 2017 г., понеделник

"Да започнем от началото и ми разкажи всичко подробно, защото току-що доста ме обърка. Първо — ти си леля на Ребека. Успяхме да го установим сами."

"Браво на вас — написа. — Имате кадърни хора в екипа, мислех, че никога няма да го разкриете! " "Точка за Милан" — помислих си. Но замълчах, не исках да давам даром нищо на тази Голдън, която опознавах през последните дни.

"Сега ти трябва да ми дадеш нещо — притиснах я. — Разкажи ми за Ребека и за изчезването ѝ."

"Познаваш зет ми Саул. Всичко започва и свършва с него." "Сега ще ми кажеш, че и за теб той е бил Синята брада." "Почакай да прочетеш това, което ще ти разкажа, и съди сам, Кракен."

"Добре, започвай" — предадох се.

"Сестра ми Асун умря при доста странни обстоятелства. Винаги съм смятала, че Саул я е блъснал в кладенеца, макар да не храня никакви надежди, че след толкова години може да го докажете и да го тикнете в затвора. Но поне мога да спра тази касапница и това, което той предизвика."

"Кажи ми какво е предизвикал."

"Това е дълга история…"

"Колкото по-скоро започнеш..!

"Добре. Саул и Сара, по-голямата му сестра, винаги са имали странни взаимоотношения. Семейството им живееше открай време в Сантиляна дел Map, носеха се слухове… Майката беше болнава и на легло през последните години от живота си. Бащата — много строг и набожен, като някогашните глави на семейства. Спартански живот, библейски имена, неделна литургия в дванайсет. Както и да е, умряха рано. Братът и сестрата бяха много близки, никой не успя да си обясни защо Саул започна да ухажва малката ми сестра. Беше почти дете, още не се беше развила напълно. Сестра ми обаче беше луда по Саул, като всички момичета в градчето. Ожениха се много млади и когато беше на осемнайсет години им се роди Ребека."

"Дотук е ясно" — написах.

"Саул изолира сестра ми, беше очарователен, но и властен. Отдалечи я от мен и семейството ми, предлогът беше Ребека, винаги Ребека. Често ги посещавах в дома им, почти винаги скришом от Саул. Той не ме харесваше, създаваше дрязги между мен и сестра ми. Понякога си мислех да се откажа и да ги оставя на мира, но му нямах доверие. Не вярвах в прекрасния свят на Саул, нито в съвършения и идиличен живот, който ни обрисуваше." "Защо не вярваше, Голдън?"

"Ще ти обясня. След смъртта на сестра ми продължих да поддържам връзка с Ребека, почти винаги зад гърба на Саул. Бях ѝ кръстница и с нея бяхме много близки, независимо дали я посещавах, или не. Момичето изстрада много, но намери убежище в баща си. А баща ѝ я изолира, създаде се една много перверзна връзка между Саул, Ребека и Сара, която играеше ролята На много строга втора майка. Ребека имаше богато въображение, баща ѝ пълнеше главата със своите древни истории, с ритуали, с култови места. Ребека се затвори в един въображаем свят, отдаде се на книгите, които баща ѝ я караше да чете, за да му угоди. Сестра ми я нямаше и между тях се създаде една нездрава близост!"

Дотук бях съгласен с Голдън. Бях видял всичко това в лагера — взаимната им зависимост, постоянната загриженост един за друг.

"Понякога не виждах Ребека с месеци. След лагера в кантабрийското селище, къде сте били ти и останалите жертви, отидох да я видя. Изглеждаше променена, замислена, по-зряла. Много тъжна. Разтревожих се за нея. Не поиска да ми каже нищо, но много се уплаших. Един ден, през април 1993 г., отидох в дома им. Баща ѝ беше в университета, заварих я да пълни с дрехи една малка раница. Изглеждаше много зле. Коремът ѝ беше издут под пуловера. Вдигнах го и онемях, Кракен."

"Била е бременна?"

"Но, но беше родила няколко дни по-рано, вкъщи, с помощта на Саул и Сара. Бебето бе умряло, родило се преждевременно, както ѝ казали баща ѝ и леля ѝ. Нормално, по онова време Ребека беше много малка, едва четиринайсетгодишна."

"Кой беше бащата?"

"Саул."

"Саул?"

"Да, Кракен. Саул харесваше малки момичета, още неоформени. В селото открай време се носеха разни слухове."

"Какви слухове по-точно?"

"Че са виждали него и сестра му Сара да се държат за ръка, да се целуват, да се докосват в плевните… от малки. Бяха истории за извратени отношения. За кръвосмешение. Но сестра му порасна и слуховете секнаха, вече не ги виждаха да се държат толкова интимно, изглежда, му стана безразлична, когато стана зряла жена".

Подканих я да продължи, но не бях сигурен колко още чудовищни истории можеше да асимилира главата ми за една сутрин.

"Затова се ожени толкова млад за сестра ми. И затова се отдалечи от нея, когато стана зряла жена и на трийсет години вече имаше женствени форми. Престана да се интересува от нея. От сестра ми знам, че в продължение на месеци Саул не я е докосвал в леглото. Когато Ребека навърши дванайсет години, сестра ми стана излишна в дома им."

"Ребека ли ти каза, че баща ѝ е сторил това?"

"Да, Унай. Бека обожаваше баща си, бе го поставила на пиедестал. Представи си шока, който е преживяла, когато е трябвало да асимилира двете реалности. Обичаш баща си, боготвориш го, а той те изнасилва."

"Ти какво направи, когато тя ти каза?"

"Отведох я оттам. Подкрепих решението ѝ да избяга."

"И си съчинила безследно изчезване."

"Съчиних убийство. Исках да натопя Саул, за да плати за стореното от него. Убедих Ребека да избяга с мен, казах ѝ, че ще ѝ дам нова самоличност и паспорт, че ще напуснем страната и повече никога няма да чуе за баща си, но за тази цел трябваше да убедим Саул, че Бека е мъртва."

"Значи ти си изпратила снимките на вестника и си измислила цялата онази келтска ритуална сцена във Фонтибре?"

"Аз направих снимките и ги изпратих на вестника. Помислих, че ще е достатъчно, за да разследват Саул. Само че изобщо не го обвиниха, дори не го заподозряха. Той е змиеукротител, роден манипулатор. Ребека измисли плана да я снимам провесена и с потопена във водата глава, симулирайки келтски ритуал. Тя разбираше от тези неща, баща ѝ непрекъснато ѝ набиваше тези истории в главата. Помислих, че този начин на действие ще го направи още по-подозрителен, но не стана така."

"Знаеш, че инсценирането на престъпление се наказва от закона! ' "Затова ти пиша, като използвам открадната СИМ карта, която няма да ви отведе доникъде, когато я проследите." "Разчитах на това" — признах си, без да го напиша.

"И си я завела в Амстердам?"

"Виждам, че си стигнал по-далече, отколкото мислех. Моите уважения, Кракен".

Отминах похвалата, заслугата не беше моя.

"Какво стана там? Как никой не те заподозря, когато си се появила с четиринайсетгодишно момиче?"

"Няма да разкривам контактите си на черния пазар по онова време. Купихме си нови документи за самоличност и фигурирах като осиновителка на Ребека. Започнах да работя за "Сиско" с новата си самоличност, прекарахме няколко хубави, щастливи, спокойни години, далече от миналото."

"Саул не се ли опита да се свърже с теб, когато дъщеря му изчезна, полицията не те ли разпита?"

"Не, вече ти казах, със Саул не поддържахме никаква връзка, а и по онова време аз се местех непрекъснато. Очевидно полицията не е намерила за нужно да ме проучва, просто бях една роднина без никакъв контакт с бащата."

"Продължавай."

"Ребека беше отлична студентка, доста саможива. Пазеше се, странеше от момчетата. Струваше ми се нормално при нейните обстоятелства. Беше вглъбена. Заради работата ми понякога прекарвахме месеци наред в други европейски градове — Париж, Милано, Женева… Обичах я като своя дъщеря, постарах се да ѝ бъда добра майка… но се провалих."

"Защо го казваш?"

"Не бях до нея, когато започна да проявява отклонения."

"Къде е сега Ребека?"

"Точно това се опитвам да разбера от деня, когато ти ми донесе разваления си мобилен апарат и видях Тройната келтска смърт. Веднага разпознах начина ѝ на действие. Проследих всички покупки на пистолети "Тейзър". Никаква нишка не ме води до нея, но знам, че тя стои зад това, това е нейният почерк. Научи от мен всичко, отнасящо се до информационна безопасност."

"Или благородното изкуство на хакерството."

"Наричай го както искаш, но го приеми на сериозно. Бека те дебне."

"В опасност ли съм?"

"В опасност са всички, които тя смята, че са недостойни да имат деца. Съжалявам, че се намесих в личния ти живот, но станах свидетел на много от разговорите ти с Алба Диас де Салватиера, поне на отговорите, които ти ѝ пишеше. Няма значение дали детето е твое. Кажи го на всеослушание, кажи публично, че не си бащата, и ще се спасиш. По-добре да живееш, отколкото детето ти да няма баща, не мислиш ли? Или ще има двама предполагаеми бащи, на които ще носят цветя на гробището! ' "Това ще го реша по-нататък" — премълчах аз.

"А Асиер? В опасност ли е?" — попитах я най-вече за да сменя темата.

"Щом Асиер е още жив, вече не е в опасност. Мисля, че Ребека е накарала Анабел да ѝ каже името на истинския баща, Хота, и затова е убила и него. А Лучо ще е в безопасност, стига да не надуе корема на някоя."

"Чудесно противозачатъчно средство, наречено Ребека" — помислих си.

"Искам да те предупредя, Унай. Трябва да ти разкажа каква беше Ребека."

"Казвай."

"Беше наследила манипулативността и чара на баща си. Каквото и да правеше, винаги имаше някакъв умисъл. И беше много разглезена. Саул я възпита лошо, задоволяваше всичките ѝ капризи, нещо, което не можех, нито исках да си позволя, особено в толкова въздържано общество като холандското. Ребека продължи да учи история самостоятелно, посещаваше музеи. Един ден видяла съобщение за откриването на временна изложба в Историческия музей в Амстердам. Прибра се възбудена, защото в листовката прочела, че ще бъде изложен котелът от Гундеструп."

"Известен ми е."

"Дни по-късно ми каза, че се била подготвила за ролята на доброволка в музея, че следила в продължение на няколко дни персонала, нает за изложбата. Блъснала нарочно с велосипеда си една от стажантките, счупила ѝ глезена, явила се в "Човешки ресурси" на музея в същия ден, когато пострадалата стажантка връчила болничния си лист. Ребека представила фалшиво CV, работила две седмици и откраднала котела, най-ценния експонат. И всичко това, за да извърши зловещия ритуал с домашните любимци на съседите ни. Разказа ми го, сякаш беше някаква лудория, мислеше, че ще я похваля за дързостта ѝ. После върнала котела, оставила го близо до музея".

"Как си ѝ позволила това, Голдън? Не си от хората, които поощряват подобни действия."

"Ядосах ѝ се, и то много. Представа нямаш колко ѝ се ядосах, но Бека изобщо не ме разбра. За нея животът на онези котки и кучета нямаше никаква стойност, гордееше се, сякаш бе извършила геройство. Изгоних я от къщи". Моля?"

"Беше пълнолетна, бях ѝ дала образование и достатъчно средства, за да си печели хляба, както и нова самоличност. Докато живяхме заедно, изпълни единственото условие, което ѝ поставих, когато дойде с мен — да не търси баща си, да не го разследва, да не се свързва с него никога повече. Саул беше опасен, сестра му имаше много връзки сред официалните среди и рискувах да вляза в затвора за отвличане на малолетна. Но Ребека се беше вманиачила заради случилото се в Кабесон де ла Сал. Обвиняваше четиримата виторианци и гаджето им за това, че не са направили нищо, за да ѝ помогнат. Когато ти ми донесе телефона си, навързах нещата и разбрах, че си един от тях."

"Значи не знаеш нищо за нея от…"

"От 1998 г. Никога не си простих, трябваше да я заведа на психолог, да се опитам да се промени, но вместо това я изгоних. Да бъдем реалисти, Унай, да не мислиш, че се е променила? Не, била е сама и е имала още един човек, когото да мрази, освен петимата от лагера. Бях сигурна, че ще дойде за мен веднага щом разбрах от мобилния ти телефон, че е започнала да убива. Разчиствала е сметки с миналото."

"Но във всяка престъпна кариера има някакъв детонатор, някой травмиращ факт, някоя повратна точка, която го кара да се реши и да започне да убива — написах ѝ. — Какво според теб я е подтикнало след толкова години?"

Голдън се замисли за няколко секунди от другата страна на чата, където и да се беше скрила.

"Имам теория — младите самоубийци."

"Имаш предвид Химена Товар?"

"Да, дъщерята, която Саул е осиновил след изчезването на Ребека. Мисля, че Ребека е видяла новината и е помислила, че момичето се е самоубило заради онова, което Саул ѝ е сторил, заради същото сексуално насилие, което е упражнявал и върху нея. Мисля, че това е бил детонаторът, че именно в този момент Ребека се е задействала и е започнала да се свързва с всички вас, в случай че вече не го е била направила!"

Замислих се за първия път, когато щях да ставам баща, през 2014 г. Запитах се дали теорията на Голдън е правилна, дали още тогава Ребека също ни е контролирала и дали щеше да се опита да ме убие, в случай че бременността на Паула бе продължила. Прогоних тази мисъл, трябваше да се съсредоточа върху настоящето и върху това, което беше във властта ми да предотвратя.

"Затова ли си влизала с фалшиви самоличности във форуми на самоубийци?"

"Още не съм намерила следата на Химена Товар, но мисля, че ще я открия. Искам да разбера мотивацията ѝ, тези младежи обикновено са доста прозрачни, когато се крият зад някой никнейм. Във форумите, където влизах, срещнах какво ли не — хлапета, готови да се самоубият, след като са били подложени на тормоз в училище, момичета с анорексия, други с любовни разочарования… и също насилие, доста случаи на насилие, които околните не са забелязали?

"Но да се върнем към Ребека, защо ще иска да си отмъсти на нас, а не на Саул?" — попитах.

"Не си ли обучаван да различаваш жертви на сексуално насилие, Кракен? Всички до една се чувстват виновни: "Не трябваше да отивам с него", "Не трябваше да го каня вкъщи", "Не трябваше да обличам тази пола", "Не трябваше да целувам баща си", "Не трябваше"… Години наред слушах как го оправдава всеки път, когато го нападах. Защитаваше го, мразеше го, но той ѝ е баща, а тя има комплекс на Електра, знае го и затова се чувства виновна. Насочила е омразата си към вас, никога няма да нарани Саул, обича го прекалено много. По един нездрав начин продължава да е влюбена в него, за нея той е най-хубавият баща на света, най-умният, най-добрият. Продължава да е в плен на чара му".

И беше права, ако Ребека беше извършителката, пасваше на профила и на начина на действие при Анабел Ли и Хота.

"Дай ми нещо, за да мога да действам, Голдън. Трябва ми информация, която да представя на шефовете си. Коя е Ребека сега?

"Още не знам това, но бъди сигурен, че четиримата от лагера или вече я познавате, или се навърта около вас."

"Тогава откъде да започна?"

"От някоя подробност, която да я издаде. Например от имената. Бека никога не оставяше нещата на случайността. Тази макиавелистична черта я е наследила от баща си. Не забравяй — тя е манипулатор, хамелеон. Ще има много различни Ребеки до момента, в който навържеш фактите."

"Пак не ми даваш нищо, само една история, която не можеш да докажеш под претекст, че си извън закона. Няма да ми повярват, Голдън. В управлението няма да ми повярват, да не говорим за съдията."

"Това е всичко, Кракен. Рискувам живота си, а не съм някоя милозлива самарянка. От сега нататък си сам. Аз съм дотук, не разчитай повече на мен. Искам да доизживея дните си спокойно, стига Ребека да не ме погне. Сбогом, Кракен".

"Почакай! — спрях я. — Ако имам нужда от теб, ще поставя на прозореца на балкона ми черен кръст, става ли?"

Секунда по-късно екранът угасна и аз се запитах дали някога отново ще чуя нещо за неуловимата Голдън Гърл.

Върнах се по пътеката през парка, качих се в колата и се прибрах у дома с пламнала глава — значи си имах работа с Ребека.

Ако аз бях бащата на детето на Алба, щеше да ме убие. Ако беше Нанчо, щях да се спася.

Грозеше ме опасност. И беше замесена дъщеря ми.

Когато затворих вратата на апартамента, се обадих по новия мобилен телефон на Тасио в Лос Анджелес.

— Как върви сериалът? — попитах.

— Свиквам с живота на шоурънър[55] и с лудешкото темпо в стаята на сценаристите. Знаеш ли колко е часът сега в Калифорния?

Отминах без внимание коментара му, макар да пресметнах, че е около пет призори.

— Написа ли вече сценария на "Мълчанието на Белия град"[56]?

— Работя по него, но не съм го довършил. Защо питаш, Кракен? — В гласа му се прокрадна различна нотка. Бях успял да го заинтригувам.

— Трябва да ти кажа нещо, което не знаеш, защото искам да го включиш.

— Ако ще обогати сюжета, добре. Целият съм в слух.

47

Деба

18 юли 1992 г., събота

Всичко се случи в една спокойна нощ с фосфоресциращо море на плаж с име на келтска богиня.

За Ребека се случи като в легендата — една вълна от мляко, друга от сълзи — нейните — и третата, от кръв.

— Това ли искаше? За това ли мечтаеш? — пошушна ѝ на ухото Саул с бликаща като лава ярост.

Ребека замълча, а и не беше в състояние да говори.

— Не може да продължаваш така, дъще. Не може да разказваш тези неща, ще съсипеш семейството, ще съсипеш мен. А не искам… не искам отново да те давам в болница. Трябва да се излекуваш, но ще се опитаме да се възстановиш у дома. Кажи ми, че ще направиш усилия.

Ребека кимна с глава достатъчно убедително, за да задоволи Саул.

Той се надигна, погледна часовника.

Нямаше жив човек в това тъмно кътче на плажа.

— Влез във водата и се измий, хайде — заповяда той на дъщеря си. — Три вълни са достатъчни.

Ребека го намрази заради това.

Не само заради болката, не само заради предаденото доверие, а и заради цинизма на Синята брада, който си позволяваше да се подиграва с ритуалите, който бе омърсил това, което ги бе свързвало дотогава. Ребека се закле пред себе си, че няма да учи история. Никога повече. Щеше да намрази завинаги историята, келтите, легендите, миналото… Миналото. Току-що се бе случило, но Ребека вече знаеше, че ще мрази цял живот собственото си минало.

Първият път на Унай беше друга история.

Анабел го чакаше на плажа, далече, където беше само тъмна сянка и дори сиянието на фосфоресциращото море не бе достатъчно, за да различи чертите ѝ.

Унай не искаше да играе ролята на неопитен девственик, не искаше тя да го доминира. Бе взел няколко мидени черупки от брега и с тях обходи непокритите от дрехите части на тялото ѝ. Тази инициатива изненада Анабел и тя измърка, очарована от докосването. Унай се възползва от объркването ѝ и приклещи китките ѝ с едната си ръка. Не искаше тя да контролира ситуацията, както бе направила с Хота и с Асиер, искаше с него да е различно, искаше да изтръгне маската ѝ на безразличие, да провери дали под тази бледа кожа има сърце, което бие, или безчувствено тяло.

Когато тя се опита нетърпеливо да съблече дрехите му, той я възпря.

— Без ръце, Анабел.

В разширените зеници на момичето се прокрадна изненада.

— Добре — съгласи се. — Няма да е идеално, но…

— Забрави за идеалното.

И Анабел започна да повдига тениската с "Нирвана" със зъби. Разсмяха се, докато тя се опитваше да го направи доста несръчно. С устата, със зъбите, със слюнката Анабел обходи торса на Унай, който имаше гъдел, и това го възбуди неимоверно. После започна да сваля панталоните му, което беше по-сложно, защото цепката направо щеше да се пръсне.

След това дойде ред на Унай, който свали презрамките на роклята ѝ със зъби и се забави доста при шията, при раменете, при гърдите, при пъпа, и целите се овъргаляха в пясък, докато се боричкаха, а когато проникна най-после в нея, видя само едно петнайсетгодишно момиче, което се забавляваше колкото него. И точно това искаше, точно това искаше.

Унай леко задряма, когато свършиха, щеше му се да остане да поспи на плажа, но тя вече беше на друга вълна.

— Имаме час и половина, докато другите се върнат от селото — каза тя, като погледна часовника си. — да отидем в автобуса.

Саул ми даде ключовете. Искам да го повторим, Унай, а там е по-удобно и няма пясък.

И Унай се съгласи, какво друго да направи. Изтръскаха пясъка от телата си, облякоха се сред смехове и две сенки се отправиха към паркинга, където ги чакаше микробусът.

Анабел отвори задната врата и се качиха по високите стъпала в колата. Полумракът вътре им се стори толкова примамлив, че бе достатъчно да се погледнат в очите, за да смъкнат дрехите си насред пътеката и да се съвокупят отново. Унай изобщо не разбра, че Анабел Ли го е излъгала за часа и е оставила вратата отворена.

Успя да усети, в миг на просветление, когато Хота, Лучо и Асиер се качиха, леко пийнали, и ги завариха в разгара на заниманието им.

48

Плажът Ла Арния

10 януари 2017 г., вторник

— Трябваше да ме предупредиш, било е лудост — повтори Естибалис, седнала зад волана на път за Сантандер.

Наистина беше ядосана. Също и притеснена.

— Алба вече ми три сол на главата, може ли да смениш темата?

— Не, не мога. Отишъл си сам, рискувал си много. А ако беше капан? Съзнаваш ли, че можеше да свършиш провесен с главата надолу на някой бор?

— Топола.

— Моля?

— Провесен на топола. Дърветата, които видях по брега на Садора, бяха тополи и тук-таме някоя плачеща върба.

— Не се шегувай с това, Кракен, защото малко остава да те отстраня от разследването.

— Голдън постави условията, нямаше да имаме… нямаше да имаме това, което ни даде, ако не бях ги приел.

— И какво ни е дала, Унай? Какво? Не разполагаме с нито едно доказателство, което да представим на съдията, само с още една линия на разследване, която днес трябва да проверим и която може да ни забави още повече. Сега разбирам по-добре Алба, когато ни притиска. Нямам нищо. Нямаме нищо — поправи се. — Само котли, които се появяват и изчезват, и няколко обесени, без обаче да разполагаме с физически доказателства от местопрестъпленията, които да подкрепят екзотичните ни теории. До момента единственият неопровержим факт, който сме установили, е, че Ана Белен и Хота са чакали дете.

Мълчах благоразумно през останалата част на пътя. От няколко седмици Естибалис беше под неимоверен натиск и знаех, че нервите ѝ са опънати до крайност. А аз понесох сериозно мъмрене, когато уведомих Алба за случилото се в находището Ача.

Сякаш двете не оценяваха достатъчно напредъка, който бяхме постигнали с разкритието на Голдън, сякаш повече ги интересуваше моята безопасност. Бях разочарован, много разочарован. И много исках да видя физиономията на Саул, когато му кажехме, че Ребека е жива.

Върнахме се в Кантабрийския университет и попитахме отново за Саул Товар. Посочиха ни една зала. Оставаха десет минути до края, така че се промъкнахме през задната врата и чухме финала на лекцията му.

Говореше за жертвоприношенията, практикувани от кантабрийските племена. Благодатна тема, наистина. Огледах присъстващите. Почти всички бяха момичета. Трябваше обаче да призная, че имаха добър вкус. Саул беше блестящ, когато изнасяше лекции. Дори изглеждаше по-млад. Владееше аудиторията си, както актьор владее сцената. Притежаваше онова, което наричат "присъствие".

Малко преди да приключи великолепната си лекция, той погледна към дъното на полукръглата зала и ни позна. Погледът му се промени, не знам дали някой друг го долови.

— Това е всичко за днес. Утре ще продължим — каза той, без да дообясни какво, по дяволите, са правели кантабрийците с козите, които са принасяли в жертва.

Студентките се спогледаха недоумяващо, после си взеха нещата и си тръгнаха, като преди това се приближиха до него с въпроси, поздравления, молби да им стане научен ръководител…

Саул прибра материалите и изключи прожекционния апарат. Изчакахме всички да излязат и се приближихме до него.

— Отново го правите. Казах ви. Не искам да идвате тук. Ще ви дам под съд за тормоз — прошепна гневно, без да ни гледа, докато прибираше дистанционното на прожекционния апарат и го заключваше.

— Саул, искаме да ти съобщим новина, свързана с Ребека. Важно е — каза Ести, гледайки го втренчено в омайващите му очи.

По изражението на лицето ѝ Саул разбра, че се е случило нещо сериозно. Притихна, сякаш чакаше да падне гръм от небето.

— Най-после новини за Ребека? — гласът му прозвуча едновременно напрегнато и облекчено.

— Да — отвърнах.

Саул въздъхна, пое си отново въздух, заби поглед в земята и се хвана за кръста, сякаш имаше нужда да се задържи да не падне.

— Тогава да отидем на по-уединено и дискретно място. Елате у дома, следвайте ме с колата си, там ще поговорим на спокойствие.

С Ести се спогледахме за частица от секундата. Приличаше на капан, разбира се. А аз, за съжаление, познавах мястото. Беше дълбоко запечатано в най-мрачните ми спомени.

— Добре, аз ще се кача в твоята кола, инспектор Гауна ще ни следва — обърнах се към двамата с нетърпящ възражение глас.

Ести ме погледна начумерено, когато напуснахме залата, а аз ѝ показах дискретно и далече от погледа на Саул пистолета, който носех под якето.

Само за всеки случай.

Стигнахме до къщата на Саул Товар на Коста Кебрада[57] за двайсет минути. Саул живееше в разпръснат жилищен комплекс, който гледаше към залива на плажа Ла Арния.

Нищо не се бе променило през изминалите почти двайсет и пет години.

Къщата му очевидно беше прекалено голяма за него, много спартанска, без следа от дъщерята, която само до преди няколко месеца бе живяла с него.

Огромният хол, приличащ по-скоро на библиотека, беше препълнен с книги, някои от тях наредени на купчини на земята.

Имах чувството, че съм проникнал в мозъка му. Саул се чувстваше неловко, докато ние оглеждахме дискретно жилището му.

Върху полицата на камината имаше репродукция на кантабрийска стела[58] с лаубару[59] и малка колекция от ками и върхове на копия, може би бяха оригинални кантабрийски оръжия на над две хиляди години, а може би обикновени реплики на намереното в находищата. Не се смятах за толкова голям експерт, за да твърдя каквото и да било.

— По-добре да отидем на терасата, морският бриз разведрява обстановката — предложи той нервно.

С Ести се съгласихме и излязохме през задната част на къщата, откъдето имаше директен достъп до малкия плаж Ла Арния. На изток се виждаха скалите на Лиенкрес[60] и остров Кастро. Колежката ми беше възхитена от страховитата гледка на стръмния скалист бряг, аз обаче познавах добре яростта на това море, още не се бях помирил с миналото си и нарастващото напрежение, което усещах от завръщането си на това прокълнато място, притискаше раната от куршума в главата ми.

Може би беше от влагата. Неприятни усещания, нищо повече.

Седнахме на дървени кресла, които бяха малко големички за Ести, която се губеше сред огромните възглавници, и зачакахме покана за почерпка, която така и не дойде.

— Е, кажете, намерили сте тялото на Бека? — попита той, като потриваше нервно ръце.

— Не, Саул. Тялото на Ребека не се е появило и може би няма да се появи, предвид обрата, който настъпи в разследването през последните дни. Имаме свидетелско показание, според което тя е жива.

Огромните ръце на Саул, винаги толкова изразителни, внезапно спряха да се движат.

— Какво? Как така е жива?

Саул се облегна, после се усмихна. Беше най-истинската усмивка на облекчение, която бях виждал.

— Но… снимките? Видяхме, че е мъртва, не си ли спомняте? Беше дъщеря ми, сигурен съм, не беше друго момиче. Беше дъщеря ми… и беше мъртва.

— Свидетелят ни разказа, че Ребека е избягала от къщи и е инсценирала смъртта си, за да не бъде намерена. Тя е източникът на снимките, които симулират смъртта ѝ.

— Значи е вярно, жива е. Открили сте я, а аз не вярвах, че ще се справите. Не знаете колко пъти съм мечтал да чуя тези думи, да водя този разговор… — произнесе тези думи с прегракнал глас, развълнуван.

Закри лицето си с ръце, изтривайки сълзите си със стеснение. Беше въплъщение на облекчението, на щастието, на баща, станал свидетел на чудо.

Изправи се непохватно и се приближи до мен с намерение да ме прегърне. Побързах да стана и приех прегръдката му.

Беше силна, импулсивна прегръдка от истинска благодарност. Не получаваме често такива прегръдки в работата ни. Не знаех как да се справя със ситуацията, въпреки че владеех протокола за съобщаването на добри и лоши новини, но не ми вършеше работа в конкретната ситуация.

— И… къде е? Може ли да я видя? Може ли да говоря с нея? Имам толкова неща, които да ѝ разкажа…

— Саул, може би не се изразихме добре — прекъсна го Естибалис с гробовен глас. — По-добре седни отново.

— Но жива ли е, или не? — попита той нервно, недоумяващо. — Не си играйте с това, моля ви. Достатъчно изстрадах.

— Както ти обяснихме, имаме свидетел, който разказа версия, която трябва да проверим. Нямаме доказателство, че това, което твърди, е вярно, но сметнахме за необходимо да уведомим първо теб. Тъй като познаваш добре свидетелката, която ви е роднина, бихме искали да те разпитаме за нея, за да знаем дали да приемем сериозно това, което ни каза.

— Роднина, жена? Не е сестра ми, нали? Сара не… Сара не може да е казала подобно нещо…

— Не е Сара, Саул — прекъсна го Ести.

Не трябваше да го прекъсва. Би ми се искало да разбера как щеше да довърши фразата.

— Кой тогава? Нямам много роднини.

— Твоята балдъза, Аурдес Переда.

— Тази? И вярвате на тази измамница? — извика той и бузите му почервеняха от напрежение.

Очаквах подобна реакция. Голдън явно също не изпитваше голямо уважение към него, като се имаха предвид тежките ѝ обвинения.

— Балдъзата ти твърди, че е посетила Ребека в същата тази къща през април 1993 г., в деня на изчезването ѝ. Заварила я да приготвя раницата си, готвела се да замине. Разбрала, че наскоро е родила и че когато е изгубила бебето, е решила да се махне. Според собственото ѝ показание тя и дъщеря ти са скроили измамата със снимките, така че всички да помислят, че е мъртва и да не я търсят.

— И какво е направила с Ребека? Къде я е отвела? Не може някой да скрие четиринайсетгодишно момиче, без никой да не забележи.

— Обясни ни, че ѝ е намерила фалшив паспорт на черния пазар. Прекарали много години в Амстердам, където балдъзата ти е работила за компанията "Сиско". Твърди, че се е сдобила с фалшиви документи, в които Ребека е фигурирала като нейна осиновена дъщеря.

— Амстердам… Аз я оплаквах във Фонтибре, а ми казвате, че Ребека е живяла и израснала в Амстердам.

— Смяташ ли… че е възможно? — подпитах го с леко пелтечене. Аз също бях напрегнат и развълнуван.

— Трудно ми е да приема, че Ребека се е отказала от мен.

Не знаех как да изтълкувам тази толкова категорична фраза.

— Обясни ни — притисна го Естибалис.

— Не ми се говори сега за това. Трябва да знаете, че вашият източник, моята балдъза, беше позорът на семейството. С жена ми почти не общуваха. Аурдес беше манипулаторка и измамница. Не знам дали вече е била в затвора, от години не съм чувал нищо за нея, но беше публична тайна, че е забъркана във фалшифициране на пари и дори нямаше постоянен адрес, винаги бягаше от закона. Жена ми страдаше много заради Аурдес, която почти съсипа здравето на тъстовете ми. Не знам, наистина не знам дали може да се вярва на това, което ви е разказала.

— Интересно, балдъзата ти твърди, че ти си откъснал сестра ѝ от семейството ѝ, като сте се оженили толкова млади.

— С Асун ни свързваше силна любов. Не я опетнявай — каза той, без да се замисли.

— Не е наша работа да те съдим. Само искаме да предадем думите ѝ и ти да ги обориш с аргументи, които сметнеш за уместни — каза Естибалис търпеливо. — Дори изказа подозрение, че смъртта на жена ти не е била случайна.

— Достатъчно. И на кого ще повярвате, на една престъпница, която ви е признала, че е отвлякла малолетно момиче, сменила е самоличността му и го е крила в продължение на години, или на собствените ви колеги от управлението в Сантандер, които огледаха кладенеца, в който падна Асун, и не откриха никакви улики за извършено престъпление.

— Вярваме на теб, Саул — намесих се. Трябваше да му вдъхнем доверие, защото най-трудната част от разговора тепърва предстоеше. — Не смятаме, че подозренията ѝ са основателни.

Думите ми изглежда го успокоиха.

— Трябва обаче да обсъдим с теб една много деликатна тема. Ти току-що каза, че ти е трудно да повярваш, че… Ребека се е отказала от теб. — Поех си въздух, за да продължа. — Балдъзата ти твърди, че според думите на Ребека ти си я изнасилил.

Саул приглади косата си, загледа се в морето и после отговори.

— Пак се започва. Изглежда, тази история винаги ще ме преследва — прошепна, сякаш говореше на себе си.

— Обясни ни.

— Ребека вече бе разказала тази история преди, но никой не ѝ повярва. Затова я пратихме в болница няколко месеца преди лагера, в който беше и ти, Унай.

— А в лагера е говорила с Хота, той не сподели нищо конкретно с мен, но Ребека му е казала това, нали?

— Мисля, че трябва да видите едни документи — каза той и стана от креслото.

Саул влезе в къщата и се качи по стълбата.

Ести тръгна веднага след него. Знаех, че тя също е въоръжена, но се разтревожих, когато последва Саул с едно "Почакай, ще дойда с теб"!

Аз също влязох в хола с ръка на пистолета.

Не го извадих от кобура, но бях нащрек, в случай че чуех шум или вик за помощ от страна на колежката ми.

После настъпи тишина, която ми се стори ако не вечна, то много дълга.

"Престани да се чудиш и се качи най-после" — щеше да ми каже дядо и аз го послушах и се приближих до стълбата.

Не се наложи да се кача, те вече слизаха.

Саул носеше папка с документи в ръка. Естибалис ме предупреди с поглед да не пипам пистолета.

Веднага разбрах, че това, което Естибалис е видяла или прочела, ще промени отново посоката на разследването.

49

Скалата с портата[61]

19 юли 1992 г., неделя

Утрото настъпи, предвещавайки буря, предните дни бе задушно и горещо и въздухът бе наситен с електричество. Една искра бе достатъчна, и всичко щеше да избухне.

Така се чувстваше донякъде Унай. В седем сутринта се измъкна от спалния чувал за последен път и установи с известно недоволство, че Анабел и Лучо са излезли на редовната си сутрешна разходка в гората. Но си каза, че това е без значение, че предната нощ Анабел бе решила, че случилото се между тях двамата е различно от това с Хота и Асиер.

Специално, неповторимо.

Така поне му бе прошепнала Анабел Ли.

Слезе унесено по стълбата и влезе в пустата трапезария. Отправи се като автомат към бюфета, припомняйки си милувки, бедра, тласъци и ухапвания — уф, ухапванията — и взе последното блокче ръчно направен шоколад, което им оставаше и което бяха купили с общи пари.

Унай не беше използвач, дядо му го бе научил да уважава чуждата собственост и да се държи възпитано при всякакви обстоятелства, но в онзи ден дори не осъзна, когато седна на стола в трапезарията и изяде цялото блокче шоколад от Сантиляна. Гледаше унесено в неопределена точка в мръсната стена пред него, докато умът му повтаряше като развалена плоча случилото се през последните часове.

Беше донякъде в състояние на шок.

Животът можеше да бъде много хубав, когато не беше гаден.

Ребека също прекара нощта в шок, притаена и сгушена в спалния си чувал. Вслушваше се във всеки шум, в случай че Синята брада се върнеше.

Чу мотора на няколко коли, които паркираха отвън, познаваше ритуалите на лагера. В последния ден се събираха всички студенти от университета, които бяха работили там през други лета, за да отбележат края на поредния лагер.

Не поиска да слезе за закуска с групата, никой не я потърси, дори баща ѝ я остави на спокойствие тази сутрин.

Изслуша търпеливо суетнята, смеховете и глъчката по време на последната закуска, като се надяваше никой да не забележи присъствието ѝ, или по-скоро отсъствието ѝ.

Накрая моторите отвън отново заръмжаха и после заглъхнаха в далечината. Предния ден Саул бе съобщил намерението си да прекара последната сутрин на скалите на брега близо до къщата му, между плажовете Портио и Ла Арния, на половин час път от Кабесон де ла Сал.

Чудесно, да се махат — помисли си Ребека.

Всички да се махат.

Единствено искаше този проклет лагер да свърши най-после, но също беше ужасена от перспективата да остане насаме със Синята брада в дома им.

Чу тежки стъпки, които се качваха по стълбата, гърбът ѝ несъзнателно се изопна.

— Има ли някого в стаята? — чу се глас.

Беше на момиче, не разбра кое е.

— Аз… — отвърна със слаб гласец. Не че имаше сили за повече.

Момичето влезе, Ребека я позна, беше Мариан, студентка по история в трети курс, която вече бе идвала и други години в лагера. Имаше мъжко телосложение, беше висока и тромава. И на нея момчетата не обръщаха внимание. Ребека, която бе наследила от баща си умението да каталогизира хората, смяташе, че на момичето му липсва плам, че е твърде объркано и импулсивно.

— Кой е този "аз"? — попита учудено Мариан.

— Ребека, дъщерята на професор Саул — представи се тя, без да излиза от розовия си спален чувал с Хелоу Кити[62].

— Ребека, трябва да дойдеш! Всички отиваме на плажа. Хайде, ще те откарам с колата ми. Не знам как баща ти те е забравил и те е оставил сама. Той ми даде ключовете от къщата, за да прибера всичко. Хайде, ставай — каза едрото момиче, дърпайки я за ръката.

— Не, не, няма да дойда — каза Ребека, свита като ларва в пашкул в спалния си чувал.

Двете се погледнаха. Мариан — с яркочервена тениска от Олимпийските игри в Барселона. Ребека, която за нищо на света нямаше да излезе от онази утроба от патешки пух.

— Май нещо ти се е случило.

— Не… — каза момичето, но слабото ѝ гласче говореше тъкмо обратното.

Добросърдечната Мариан седна на матрака, до спалния чувал на Ребека. Обичаше да се занимава с малки момичета, самата тя се грижеше за сестра си. Имаше подход към тях, помисли си с гордост.

И с ласкави думи и малко побутване я предразположи и Ребека ѝ разказа всичко.

Двайсет минути по-късно излезе от къщата, почервеняла като плаща на бикоборец. Понякога ѝ се случваше, когато се развълнуваше, беше като бизон от рисунките в пещерата Алтамира[63] — побесняваше и никой не можеше да я спре.

Но това, което горката Ребека ѝ бе разказала… Тя вече бе чувала слухове в университета, онова за Синята брада, за жена му, за сестра му. Мариан може да се разсейваше в час, но в коридорите чуваше всичко.

Помоли момичето да остане в спалнята, заключи входната врата на къщата и потегли с раздрънкания си форд фиеста към Коста Кебрада.

Унай беше седнал на брега. Пред него се издигаха три скали, чиито причудливи форми напомняха арки и колони. Голямата скала, Малката скала и Скалата с портата, наклонена от вятъра като бонсай.

Приятелите му се преструваха, че си приказват, и се разхождаха на няколко метра от него.

Не се наложи да отклонява покана да се присъедини към тях, никой не му каза: "Ела с нас!"

Предположи, че му се сърдят заради случилото се предната нощ. И ги разбираше… разбираше ги. Същото преживя и той, когато видя онова с Хота и с Асиер… беше доста неудобно да ги погледне в очите, след като го бяха заварили насред сюблимния момент.

Не се засегна, реши, че ще им мине. Възнамеряваше обаче да говори с Хота, държеше много на приятелството им и искаше да се увери, че всичко между тях е наред. А относно Анабел…

Анабел отхвърли поканата на компанията да слезе на плажа Портио и да се разходи с тях. Въздухът беше тежък, задушен, по небето се задаваха тъмни буреносни облаци. Скоро щеше да се разрази лятна буря, не беше нужно да си дядото на Унай, за да го предскажеш.

С крайчеца на окото Унай видя една от по-големите студентки, онази, която беше висока и едра като него. Вървеше с решителна крачка към ръба на стръмния бряг близо до плажа Ла Арния, където Саул се бе уединил. Може би вече му бе писнало от толкова тийнейджъри и се нуждаеше от кратка почивка.

Скоро обаче забрави и за двамата, защото Анабел Ли седна между краката му и опря глава на гърдите му. И сякаш бе донесла бурята, защото някъде в небето се разнесе гръмотевица и ехото изпревари гласа на момичето.

— Донесох ти една рисунка — прошепна му тя с мелодичния си глас.

И му подаде лист, откъснат от тетрадката ѝ със спирала, на който се виждаше един гроб срещу морето и профилите на двама влюбени, седнали на стръмен бряг.

Унай го взе, сякаш бяха скрижалите с Десетте Божи заповеди. С изненада и с известно чувство за отговорност, като божествена заръка.

— Ще я пазя… — успя да промълви.

— Обещай ми, че винаги, винаги ще бъде с теб. Поне до деня на смъртта ми — прошепна тя тържествено в ухото му.

При тези условия всеки би дал обет, разбира се, помисли си Унай.

Заваляха едри капки дъжд — топли, много топли, тежки.

— Обещавам ти — отвърна той, защото знаеше, че Анабел Ли не би приела друг отговор.

Момичето погледна ядосано облаците и проливния дъжд, който носеха, сякаш ги укоряваше, че са развалили една сцена, която тя старателно е планирала. Взе рисунката от Кракен и я скри от дъжда между твърдите корици на тетрадката си.

— Тръгваме ли? — предложи Унай. — На мен дъждът не ми пречи, никога не ми е пречел, още по-малко през лятото. Но ако искаш, ще си тръгнем.

— В никакъв случай, прилича на сцена от "Брулени хълмове", оставаме — реши тя.

— Питам се какво ще стане утре, понеделник, когато се върнем във Витория. Ще се видим ли отново? — осмели се да попита.

"Или ще забравиш всички и ще се върнеш при рокерите на майка си?" — помисли си.

— Разбира се, че ще продължим да се виждаме — отвърна тя леко обидена. — Казах ти, ти и аз сме заедно още от детската градина. Това беше началото, във Витория ще продължим да сме гаджета.

Унай я прегърна с облекчение. Не се сдържа. Двамата бяха леко поизмокрени, от черния бретон на Анабел се стичаха капки по лицето ѝ.

— Страхувах се… страхувах се, че съм бил поредният в лагера.

— Пада ти се, защото не ми вярваш — прошепна тя, оставайки се да я прегръща, но имаше леко отнесен вид.

Унай също се отпусна, загледан в хоризонта.

Едва тогава я видя. Червено петно в морето.

Изправи се рязко. Анабел не остана доволна от това прекъсване.

— Видя ли това?

— Кое "това"? — отвърна тя сухо, все още седнала и мокра.

— Беше червен чувал или много голяма шамандура! Наистина видях нещо… — извика разтревожено, оглеждайки бялата пяна, оставена от разбиващите се вълни.

— Аз не виждам нищо — отвърна тя, но Унай си даде сметка, че тя дори не бе погледнала натам.

Момчето хукна към мястото, където бе видял да отива студентката по история.

— Саул! Саул! Видя ли това? Случило ли се е нещо? — извика, докато тичаше по скалистия бряг.

Трябваше да внимава, защото първите капки дъжд бяха намокрили тревата и тя беше доста хлъзгава.

Скоро дъждът се превърна в порой, надигаха се високи вълни и Унай се спря за миг, за да огледа отново брега.

Тогава го видя отново и кръвта му се смрази, когато установи, че тялото на студентката, облечена с червена тениска, се люшка сред вълните, до една скала. Понякога изплуваше на повърхността, понякога потъваше във водата.

Саул дотича с разстроено лице в отговор на виковете на Унай.

— Мариан падна! — извика му директорът на лагера на няколко метра от него. — Подхлъзна се при един порив на вятъра горе и падна във водата. Удари се няколко пъти, преди да падне в морето, не знам дали е жива. Да отидем в къщата ми, ще се обадя оттам на Бърза помощ, трябва да изпратят спасителен екип.

— Няма да пристигнат навреме, Саул! Спасителният екип няма да пристигне навреме. Да вървим! — отсече Унай.

Саул го последва, немного убеден.

Унай заслиза тичешком към мястото, където бяха приятелите му.

Асиер, Лучо и Хота го изгледаха с известно безразличие, когато го видяха да тича към тях, следван от Саул и малко по-късно от Анабел, загрижена най-вече за тетрадката си.

— Мариан е паднала във водата! Трябва да направим верига! Хайде, на няколко метра е от брега! — извика им.

Тримата приятели се стреснаха и го последваха по брега, докато стигнаха срещу скалата, в която тялото на Мариан се удряше, подобно на кукла, подхвърляна от вълните.

Внезапно помръдна, една ръка се вдигна, сякаш се опитваше да загребе с нея, може би търсейки убежище при каменния гигант. Това вдъхна надежда на Унай, който събу тежките си туристически обувки и се хвърли пръв във водата.

Сблъсъкът беше по-силен, отколкото очакваше. Морето сякаш се бе втвърдило в този ден, една силна вълна потопи главата му по-дълго, отколкото бе желателно.

Успя да се измъкне и да си поеме въздух. Съвзе се, набеляза си цел, една червена тениска на петнайсет метра по права линия и заплува с мощните си ръце. За пръв път в живота си се зарадва, че си е спечелил прякора Кракен.

"Ако ми служат, за да спася живот, Лучо нека се смее, хич не ми пука" — помисли си с недостатъчно наситения си с кислород мозък.

И си спомни за Лучо: "Къде е?"

Би трябвало вече да е на няколко метра от него, като част от веригата до сушата.

Обърна глава по посока на брега, докато се бореше със следващата вълна.

Започваше да изпитва слабост, силните вълни го бяха изтощили само след няколко загребвания с ръце. Приближаваше се до Мариан, но дори не беше сигурен дали той самият няма да се нуждае от помощ, за да се върне на брега.

И докато плуваше, видя мимолетна картина — тримата му приятели, Саул и Анабел стояха прави, съзерцавайки сцената от брега, без никакво намерение да образуват верига, нито да се хвърлят в морето.

Съсредоточи се в червената тениска от Олимпийските игри в Барселона и успя да се приближи до тялото на студентката, което се удряше в основата на скалата. Дрехите ѝ се бяха закачили за острите ръбове.

Огледа Мариан, беше в безсъзнание и имаше отворена рана в главата. Отчаян, за пръв път си помисли, че ще умре под внимателния и безстрастен поглед на приятелите си, на новеничкото си гадже и на прилежния си преподавател.

50

Коста Ке брада

10 януари 2017 г., вторник

По-добре да седнем отново — каза Естибалис. — Саул, дължиш ни много обяснения.

— Знам, инспекторе. Знам — промълви със сериозно изражение.

Отправих мълчалив въпрос към Естибалис: "Какво, по дяволите, става тук?" Тя ми отвърна с поглед: "Сега ще видиш."

— Е, слушам ви — намесих се аз.

— Вземи, по-добре го прочети — каза Саул и ми подаде папката, която очевидно съдържаше медицинска документация, ако се съдеше по логото на болницата, отпечатано в горната част на листовете.

— Разкажи ми накратко — заявих, докато прелиствах дебелия сноп от доклади и медицински изследвания, някои от които бяха напечатани на машина, а много други — написани на ръка с нечетлив почерк на хирург.

— Ребека имаше, има, имаше… — той стисна безпомощно устни. — Диагнозата ѝ беше много сложна. Ребека имаше параноидно психотично разстройство, което се задълбочи след смъртта на майка ѝ… както и нерешен комплекс на Електра.

— Кажи го на разбираем език, Саул — помолих го.

— Всички момичета минават през период в живота си, в който се влюбват в бащината фигура. Нарича се комплекс на Електра, като в древногръцкия мит за дъщерята на Агамемнон, царя на Микена. Появява се на четиригодишна възраст, фантазират, че те са партньорките на бащата и че майката е излишна. Това е нормален стадий в развитието им; всъщност той е необходим за съзряването им, тъй като прекъсва връзката на зависимост, която са имали дотогава с майките си, които за известен период те смятат за свои съперници, врагове. Същото се случва и с момчетата. В техния случай се нарича Едипов комплекс, заради мита, който Софокъл е описал в "Едип цар". Опитвам се да ви кажа, че е нещо обичайно, защото се повтаря във всички нас. Дъщеря ми премина през периода на Електра и на съперничество с майка си, когато беше малка, като всяко друго момиче, но след смъртта на Асун комплексът ѝ на Електра се върна и богатото ѝ въображение се развихри. И не само това, смъртта на майка ѝ беше своеобразен детонатор, който взриви крехката ѝ психика. Фантазиите ѝ се изостриха и тя изгуби връзка с реалността. Психоза като по учебник.

Спогледахме се с Естибалис, това наистина не го очаквахме.

— Имаше много голямо отклонение между нормалната и искрена връзка, която съществуваше между мен и Ребека като баща вдовец и дъщеря, и тази, която тя си фантазираше — продължи той. — Дъщеря ми не премина през обичайните етапи на скърбене, присъщи за едно дванайсетгодишно момиче, загубило майка си вследствие на нещастен случай. Тя, изглежда, го прие, без да плаче, нито да скърби, и продължи напред, сякаш не се бе случило нищо. Щастлива, усмихната, бъбрива… Не беше нормално. Аз бях съсипан, а тя настояваше да ходим на кино, хванати за ръка, да се разхождаме по "Переда" със сладолед от "Регма"… Стана капризна, дори тиранична, а аз бях мек и отстъпчив баща, признавам. Обърнах се за помощ към сестра ми, тя беше по-твърда от мен и можеше да ѝ постави граници. Ребека не прие добре това, че сестра ми дойде да живее за известно време при нас, а после измисли онази клевета…

— Каква клевета?

— Казала на сестра ми, че я опипвам, подробности, които не искам да споделям, защото още ме разстройват. Сестра ми знаеше, че е невъзможно това да е вярно и се консултира с един колега от болница "Валдесиля". Той ни обясни, че психическото състояние на Ребека е тежко и след като я прегледа, ни посъветва да я дадем в болница. Това беше най-лошият момент в живота ми. Антипсихотичните лекарства, които ѝ предписаха, потискащи допамина и серотонина, я превърнаха в подобие на зомби. Беше непоносимо да я гледам такава, направо се съсипах.

Погледнахме го.

Повярвахме му.

Горкият човек.

— Тук имате всичко — изследванията, лечението, датите на приемане и изписване от болницата… Опитах се да го направя дискретно, за да не ѝ навредя, но тя изгуби три месеца от училище и не успя да навакса с материала. Не беше подготвена за изпитите за осми клас и бе принудена да повтори годината след лятото, когато ти се запозна с нас.

— Но бременността е била истинска — намесих се. — Излъга ни за нея.

— Да, признавам. Беше истинска и тя я криеше до края. Излъгах ви, защото този факт не водеше доникъде, смятахме, че е мъртва. И защото… не е лесно да признаеш, че четиринайсетгодишната ти дъщеря е забременяла. За какво да се ровим в това, какъв е смисълът?

— А бебето?

— Роди се мъртво, твърде недоразвито, а и това е нормално за едно четиринайсетгодишно тяло. Със сестра ми я заварихме да ражда в стаята си. Стана много бързо, беше съвсем мъничко създание, момче, и тя самата го роди веднага щом получи разкритие. Сестра ми изгори плода в един крематориум благодарение на връзките, които имаше в болницата. Не остана следа от него, макар че днес съжалявам. Трябваше да се обадя в полицията още същия ден, за да проведат разследване и да издирят бащата, но си помислих, че това ще навреди още повече на Ребека и ще я разстрои неимоверно. Не исках отново да постъпва в психиатрията. След няколко дни изчезна, винаги съм мислел, че е имала среща с бащата и че той е отишъл сам или с приятелите си, и че са я убили, за да не се разприказва. Възможно е тя да го е заплашила, че ще го издаде. Не знам.

— С приятелите си, казваш… — отбеляза Естибалис. — Имаш ли подозрения кой е бил бащата?

— Разбира се, че имам подозрения. Ребека е забременяла през юли 1992 г., през двайсетте и един дни, които прекара в лагера в Кантабрия. Единствените мъже, с които имаше контакт, бяха четиримата виторианци и аз. Кажи ми, инспекторе Аяла, кой от вас е биле нея?

— Мога само да кажа, че не съм я докосвал. Дори не ми е минавало през ума.

— Може би казваш истината, ти беше твърде заинтересуван от Ана Белен Лианьо. Гласувах ви доверие, а вие ме предадохте. Някой от вас четиримата е прелъстил дъщеря ми. Винаги съм мислел, че един от вас или няколко от вас са я убили, но ако не е вярно, ако тя е симулирала ритуала…

— Кой ритуал?

— Ритуалът на Тройната келтека смърт, това е очевидно. Ребека се впечатляваше много от него, от блатните мумии… Заведох я в Милано да види една експозиция, където беше изложен Човекът от Линдоу. Беше невероятно, незабравимо пътуване и за двамата.

— Саул, сега няколко души са мъртви съгласно този ритуал — изгорени, обесени и потопени във вода. Според теб дъщеря ти способна ли е да извърши тези убийства? Никой не я е познавал по-добре от теб. Помисли си хубаво, преди да отговориш — помоли го Естибалис.

Саул не каза нищо, отиде до един шкаф и взе снимка на Ребека, на която двамата се прегръщаха усмихнати, притиснати един към друг, на фона на същия този залив.

— Иска ми се да ви вярвам… да мисля, че Ребека е жива — каза, загледан в образа на дъщеря си, — но имате само думата на една измамница.

— Мислиш ли, че Ребека е излъгала балдъзата ти? — попитах.

— Ако версията на Лурдес е вярна, очевидно е, че Бека я е използвала, за да избяга, и отново си е послужила с историята с изнасилването. Дъщеря ми знаеше, че с балдъзата ми не се разбираме, така че малко е трябвало, за да я настрои срещу мен. Ребека беше способна да убеди всекиго в измислиците си. Беше мило, много умно, живо момиче. Както ми каза психиатърът, в болната ѝ глава тези истории са съществували, били са истински, действително са се случили. Ребека смяташе, че с нея имаме любовна връзка, че ходим заедно на кино като двойка. Чувстваше се унизена от това, че е малка, бързаше да порасне. Много бързаше.

— Трябва да те попитам нещо. Никога ли не се е свързвала с теб? Не е ли имало нещо, което да те наведе на мисълта, че дъщеря ти е пратила някакво съобщение, че е оставила някакъв знак? — попита го Естибалис.

Саул ни изгледа тъжно, като че бяхме наивни дечица. Изпитах чувството, че разговаряме със старец.

— С мен? Извинявам се, че ще ви върна в реалността, но освен ако не ми дадете доказателство, каквото нямате, дъщеря ми изчезна на четиринайсетгодишна възраст и нищо не може да ме накара да повярвам, че е жива, още по-малко показанията на една престъпница и професионална манипулаторка. Не искам да преживея отново това. Не искам да се надявам отново, нямате представа колко е мъчително.

— Само искаме да си спомниш и да… — настоя колежката ми, но Саул не я остави да довърши.

— Престанете! Престанете най-сетне, нахлувате в службата ми, пускате ми тази емоционална бомба и отново отивате да си играете на следователи. Вече двайсет години правите това, изгубих още една дъщеря преди няколко месеца, колко мъка според вас може да понесе един баща? Колко?

Не знаех, но нямах желание да проверя.

Саул се изправи, разговорът бе приключил.

— Вървете си. И ако обичаш, Унай, ако някога си ме уважавал, не ми причинявай това, което ми причини днес. Не ми казвай повече нищо за разследването на Ребека, освен ако не ми донесеш останките ѝ.

— Обещавам ти. Наистина съжалявам за днес — казах и поставих ръка на рамото му. Не ми беше приятно да причинявам толкова мъка на когото и да е. Да човъркам в раните му, да си играя с най-святото за него.

С Естибалис тръгнахме с бавни стъпки и с наведена глава към колата.

В този ден се бяхме оказали в типичната ситуация, която те кара да намразиш професията си.

Саул дори не се сбогува, стори ми се, че едва сдържа риданията си, когато затвори вратата доста бързо след нас.

Качихме се в колата и останахме там, срещу залива на Ла Арния.

Запалих мотора и след няколкостотин метра я паркирах пред залива. Къщата на Саул остана зад нас, не исках да ни види, но малко свеж въздух щеше да ни дойде добре, преди да се върнем във Витория.

— Ела да седнем тук — предложих на колежката си.

Тя прие с благодарност.

— Ако това, което Саул твърди, е вярно, имаме работа с психотична убийца… — казах ѝ, след като седнахме върху студената трева.

— Аха.

— … която си е измислила, че Саул я е изнасилил.

— Продължавай.

— Някой от приятелите ми е преспал с нея и е забременяла.

— И…

— Избягала е с Голдън, след като я убедила, че Саул я е изнасилил, защото се е страхувала, че ще я вкарат отново в психиатрията, и сега е започнала да убива.

— Защо сега? Защо е започнала да убива след толкова години?

— Да кажем, че на четиринайсет не е можела — помислих на глас.

— Това е вярно.

— Голдън смята, че причината е била новината във вестниците за самоубийството на Химена. Може би е видяла сходство със себе си, може би си е въобразила някаква история и е решила, че тя също е била жертва на изнасилвания и е забременяла.

— Или пък си е въобразила, че баща ѝ е охладнял към нея, защото е пораснала и вече не го привлича, както е постъпил с майка ѝ. Каквото и да е, новината я е извадила от равновесие — каза Естибалис, играейки ролята на адвокат на дявола. — Ти си специалистът по профилиране, Кракен. Звучи ли ти логично? Това, което видяхме на местопрестъпленията, не е ли по-присъщо на психопат, действащ хладнокръвно и предумишлено? Нали казваш, че престъпленията на психотиците са в резултат на внезапни пристъпи на насилие? Мислех, че са душевноболни, които се подчиняват на гласовете в главата си — каза тя с дрезгав глас и знаех, че нещо я смущава, защото винаги се прокашляше, когато се чувстваше неудобно.

Извадих бележника си от вътрешния джоб на якето. Нямах желание да правя словесни усилия, изнасяйки master class[64] по профилиране.

"На първо място — написах, — да си психотик не означава да си насилник. Това погрешно мнение пречи на тези болни да бъдат приети изцяло в обществото и е истинска спънка за възстановяването им. Съвсем малък процент от тях извършват престъпления и този процент е същият като при онези, които вършат престъпления, без да страдат от психично заболяване. Вярно е, че го правят под въздействието на гласовете и фантазиите и си създават собствен свят, който е различен от действителността. Предположихме, че местопрестъплението е необичайно, предварително замислено… но може да не е пресъздаването на фантазия, а да е мисия. Пасва на профила на месиански психотик. Смята, че има право да наказва бъдещите родители, да решава вместо тях, че не заслужават да отгледат неродените бебета и че те трябва да бъдат дадени на богините майки. Ребека е изпълнила Тройната смърт, както е описана от класическите автори, които са били съвременници на келтите. Нейната фантазия е, че баща ѝ я е желаел, че е имала плътски отношения с него и че бременността е била плод на това кръвосмешение. Това е разказала на Голдън, може би е била със…"

Замислих се… Главни кандидати?

"Не вярвам да е спала с Лучо — написах, след като си припомних онези далечни дни, — нито с Асиер. Те имаха други вкусове, дори не я поглеждаха. Може да е бил Хота, той беше най-малкият от нас и двамата често бяха заедно. Може да е имала нещо с Хота. — "След като Анабел го заряза", помислих си. — И затова го е убила сега."

— А Ана Белен Лианьо?

"Навярно я е смятала за съперница, защото е спала с Хота или защото сега е забременяла от него. Може би онези дни са оставили отпечатък върху развитието ѝ. Не знам в каква посока може да се отклони един толкова объркан ум, който е претърпял травми. Смъртта на майка ѝ я е разстроила дълбоко, това е ясно.

После е започнала нездравата ѝ фантазия с баща ѝ, единствения ориентир, който ѝ е останал. Въобразила си е, че детето е на двамата, че ще бъдат отново семейство и че тя ще замести отсъстващата майка. После, когато е изгубила бебето, всичко отново се е разпаднало и тя е избягала, за да не я пратят пак в болница, или се е страхувала от последствията, защото са щели да разберат, че бащата е Хота.

— Или го е направила, за да предпази Хота от скандала — заключи колежката ми.

"Възможно е. Хота беше още хлапе и същата година изгуби баща си, един такъв скандал щеше да го съсипе още повече, семейството му го държеше много изкъсо и Ребека знаеше това."

— Ако е така, това е добра новина. Престъпленията не са дело на психопат, не разследваме сериен убиец. Убила е Хота и Ана Белен и повече няма да убива. Това означава, че ти не си в опасност.

"Дано. Но не може да отхвърлим нищо. Това са предположения" — напомних ѝ.

— Знам, просто бихме си отдъхнали, ако е така — прошепна тя замислено. — Кажи ми, Унай, след това, на което станахме свидетели днес, смяташ ли, че Ребека може да е убийцата?

"Все още мисля, че е невъзможно една жена да притежава нужната сила, за да обеси когото ѝ да е на дърво с главата надолу"

— Голдън го е направила преди двайсет години с Ребека — възрази Естибалис.

"Била е четиринайсетгодишно момиче, а Голдън възрастна жена. Не можеш да ме убедиш."

Естибалис ме погледна предизвикателно и каза:

— Знаеш ли? Онзи ден ти заяви, че приятелството движи света. Това ме накара да се замисля. Всъщност не е приятелството, а е лостът.

"Лостът?"

— Да, Архимед е казал: "Дайте ми опорна точка и ще повдигна Земята."

"Не те разбирам, въпреки че се опитвам!"

— Да отидем във Виляверде, ще ти обясня, когато те провеся с главата надолу.

51

Градината на дядо

10 януари 2017 г., вторник

Дядо даде на Естибалис дълго няколко метра въже и тя се запъти сама към градината, след като ми заповяда: "Слез след петнайсет минути." Останах в кухнята с дядо, който беше много мълчалив, повече от обикновено.

— Какво има? — попитах го.

— Качи се с мен на тавана, синко. Трябва да ти кажа нещо — отвърна той с твърдия си глас.

Последвах го по коридора и по старите дървени стълби до горния етаж.

Загледа се в лисичите кожи, окачени на железните куки на гредите, и ги посочи, сякаш това трябваше да ми говори нещо.

— Мисля, че някой се е качвал и е ровил тук — каза накрая.

— Как така?

— Ако знаех, щях да ти кажа.

— Дядо, обясни ми — помолих го леко разтревожен.

— Тези кожи са на едно и също място от петдесет години и тук се качваме само ти, брат ти и аз, откакто останахме сами. И не сме се блъскали в тях, нито сме ги местили. Някой обаче се е качвал и две от тях са завъртени.

Беше вярно, не го бях забелязал преди, но стояха диагонално, а не успоредно на стената.

— Вятърът.

— Какъв вятър, какви пет пари, толкова са корави, че вятърът никога не ги е помръдвал. Синко, не искам да те тревожа, но някой се е качвал тук, и то не от семейството. Ела — нареди ми и се приближихме до кутиите, където събирах спомени и минали животи.

— Всички са затворени, както ти ги остави, но тази от лятото на 1992 г. е полуотворена.

— Вярно — съгласих се, когато се приближих.

А бях сигурен, че затворих добре тази кутия след съвещанието с екипа ми на тавана. Винаги го правех, за да не се напълни с прах.

— Свързана е със случая, който разследваш сега, нали? — попита дядо зад гърба ми.

— Да, дядо. Това не е случайно — казах и взех замислено първата снимка.

Груповата снимка, на която бяхме компанията в пълен състав, Саул и Ребека, и Анабел, както и неколцина студенти от университета, сред тях и Мариан с червената си тениска от Олимпийските игри.

Дядо се приближи и също я погледна, въпреки че не извади очилата си за близко виждане от джоба на ризата и знаех, че сигурно вижда размазани лица.

— Дядо, ти какво мислиш за мъж, който е овдовял и е изгубил двете си дъщери?

Дядо се напрегна за момент и се прокашля, преди да отговори:

— Мислех, че с Паула чакате момче и момиче.

В началото не разбрах. Не разбрах, че със Саул имаме сходно мрачно минало и че дядо е объркал биографиите ни.

— Не говорех за себе си. Имах предвид случая, по който работя — обясних му аз смутено.

Разказах му накратко историята на Саул Товар и го помолих да си сложи очилата, за да му покажа кой е на снимката.

— Питаш ме дали смятам, че професорът ти е убиец, защото е изгубил три жени от семейството си?

— Как изглежда отстрани? — попитах.

Дядо се замисли, преди да отговори.

— Може да има нещо общо със смъртта им, без да е убиец. Има хора с недостатъци или с грехове, които причиняват нещастие на близките си, без да са натиснали те самите спусъка, не знам дали ме разбираш.

— Не, дядо.

— Виж, познавах един мъж, преди да отида на фронта през трийсет и шеста. Търгувах с него, когато откарвах жито в Лагуардия. Не беше лош човек, но беше слабохарактерен, пияница, който не отказваше бутилка, пък била тя пълна с оцет. Доведе семейството си до просешка тояга, в годините след войната гладуваха като кучета. Жена му се разболя, големият му син отиде в Ирун като шофьор на камион, но се поквари, започна да пренася контрабандна стока пред границата и умря в една свада далече от дома си. Малкият беше слаб като баща си, постоянно страдаше от депресии и го намериха в Ебро, с въже на шията и камък, завързан на него. Не ги уби бащата, никога не е имал такова намерение, но цялото семейство е погребано в гробището преждевременно. Разбираш ли какво искам да ти кажа? Случаят със Саул изглежда същият. Никога не сме говорили за това, но ти се върна много променен от онзи лагер в Кантабрия.

— Променен ли? Как?

— Когато замина, беше момче, а се върна мъж. Вече знаех, че няма да ставаш инженер, че случилото се с онова момиче… Трябва да го загърбиш, синко, носиш твърде много товар върху раменете си.

"Не, дядо, може би точно сега не трябва да го загърбвам. Може би сега трябва да проверя какво точно се е случило онази неделя на стръмния бряг."

— Момичето, което е паднало… веднъж ми каза, че е това, нали? — каза той, като си намести очилата и я посочи на снимката.

Дядо беше много добър физиономист. До такава степен, че на литургията в параклиса в Окон, която се отслужваше всяка година на 15 август и където се събираха жителите от всички села в Алавеската планина, заключаваше, че момчето от Наварете е братовчед на пекаря в Уртури и че онзи хлапак от Виляфрия не може да е син на Антония и на Маулеон, защото изобщо не прилича на тях.

Кимнах с глава, загледан в снимката.

— Сигурен ли си, че момичето е умряло?

— Да, дядо, отнесоха я в моргата. Оттам никой не излиза, ходейки на собствените си крака.

— Да, но… виждал съм това лице или подобно на него наскоро, не помня къде. Но съм го виждал.

И аз му повярвах. Не ми звучеше логично, но животът ме бе научил никога да не подлагам на съмнение категоричните истини на дядо. Запазих информацията в паметта си, в случай че ми потрябва в бъдеще.

— Никой ли не ме чува? — прекъсна ни тънко гласче зад гърба ни.

— Извинявай, Естибалис. Не те чухме да се качваш.

— Викам ви от сума ти време от улицата. Само че при тези дебели стени… Хайде, Унай, до стената. И нека дядо ти дойде с нас, в случай че нещо се обърка и ми потрябва някой, който наистина да е силен.

— Ти командваш, шефке.

Последвахме Естибалис до градината на дядо и тя ни нареди да застанем под огромната круша, която беше на няколко десетки години, а може би и на сто. Не знам, вече беше огромно дърво, когато бях малък, и клоните ѝ бяха достатъчно дебели, за да поиграем там на бесеница.

— Представи си, че те прострелям с електрошоков пистолет "Тейзър" и паднеш на земята — каза ми Ести. — Мускулите ти се не реагират в продължение на доста минути. Централната ти нервна система е парализирана, ти зависиш изцяло от мен. Просни се на земята.

— Нужно ли е?

— Спомни си, че сега си на мое разположение. В противен случай опитът ще се провали.

Легнах между две лехи с праз.

Ести върза глезените ми с въжето и го стегна силно с опитна ръка. Почувствах се безпомощен и ми стана неприятно, напомняше ми това, което Нанчо ми причини преди време, а не исках да си спомням за Нанчо.

— Сега ще те обърна, ти не можеш да се защитиш, и ще ти вържа ръцете зад гърба.

Бучка пръст влезе в устата ми, когато Естибалис ме обърна доста рязко. Вдигнах поглед над листата на карфиола и видях, че дядо ми се превива от смях, съзерцавайки сцената.

— Ако знаех, щях да стана полицай — подхвърли той весело.

— Не ме дразни, дядо — помолих го сърдито.

— Сега ще докажа по емпиричен път, че като се използва клонът на дървото като опорна точка на лост, всеки може да повдигне тежест, по-голяма от собственото му тегло, в случая категория перо, издигаща във въздуха един кракен — каза Естибалис и прехвърли въжето през най-дебелия клон на крушата с лепкава смола по чеповете, на който се бях покатервал стотици пъти като дете.

После се отдалечи от дървото и започна да ме повдига, като дърпаше въжето без особено усилие.

— Ако ти се завие свят или те заболи главата, веднага ми кажи, не искам да ти разбърквам вътрешностите — извика ми, държейки съсредоточено въжето.

Остави ме да вися с главата надолу и светът ми смени посоките си. Тъмновиолетовата планина на нивото на главата ми, а небето с облаците — в краката ми.

Тази промяна на перспективата породи в мен странно чувство. Може би животът ми намекваше, че трябва да преосмисля нещата.

— Доказано! — извика тържествуващо Естибалис.

— Да, а сега ме свали! Нежно, много нежно — помолих я.

Не бях предвидил вторичния ефект на кръвта, стекла се надолу под въздействието на гравитацията, и усетих, че бузите ми пламтят, както и някаква неприятна тежест в мястото, където преди време се бе забил куршум.

Ести явно не бе чула молбата ми, или пък законите на физиката си казаха думата, така че не успя да ме свали нежно. Въжето се опъна, тя го пусна и аз се стоварих върху лехата с праз.

— Ама че приземяване. Съсипа ми вечерята за днес — каза дядо, който се втурна да ми помага, като се чудеше дали да се смее, или да се тревожи. — Добре ли си?

— Добре съм, дядо. Нищо ми няма.

Ести събра въжето и го донесе с тържествуващо изражение.

— Доказах, че мога да повдигна тежест, която е тройно по-голяма от теглото ми. Убиецът може да е сама жена. Забрави теорията за тримата качулати мъже. Пистолетът "Тейзър" прави излишна употребата на сила, лостът компенсира разликата в теглото, така че когато убийцата потопява главата им в пълния с вода котел, те са напълно неутрализирани. Келтите ряпа да ядат.

Дядо, както винаги дискретен, взе увитото въже, което Естибалис му подаде, и изчезна мълчаливо по издълбаните в камъка стълби на градината.

Той винаги казваше че ще си отиде така — мълчаливо и подсвирквайки си. Знаех, че е лъжа, че той никога няма да си отиде, но кой би се осмелил да му противоречи.

— Мисля, че Анабел се е сближила с Ребека, когато е разбрала, че е бременна. Смятам, че са се сприятелили, качили са се заедно в планината, научила е от нея кой е бащата и после е убила Хота. В събота вечер, пиян, той лесно се е съгласил да изпрати едно момиче до дома му — каза Естибалис.

"Трябва да променя профила — помислих, убеден от неопровержимото изложение на колежката ми. — да зачеркна версията за мъж или мъже, да приема, че може би Ребека, или жената, в която се е превърнала, е причинила смъртта на Ана Белен и Хота."

Но как да смъкнеш маската на човек, който се е готвил в продължение на години, за да извърши делото си?

52

Дворецът "Конде де Сан Диего"

19 юли 1992 г., неделя

Поредната силна вълна го тласна на няколко метра към скалата. Унай успя да хване с едната ръка тялото на момичето. С другата загреба и стигна до скалата. Придърпа безжизненото тяло на Мариан към себе си и разбра с ужас, че момичето е мъртво или в несвяст.

Също разбра с безпощадна яснота, че няма да се измъкне оттам жив без помощ.

Бе изчерпал всичките си сили и не беше в състояние да се върне на брега, още по-малко влачейки толкова тежък товар, какъвто беше тялото на момичето…

… и не спираше да вали.

Унай прегърна студентката и тази прегръдка, на живот и смърт, беше много различна от онази, с която бе прегърнал минути преди това Анабел Ли и която сега изглеждаше безлична, повърхностна, прозаична.

Когато се закрепи достатъчно стабилно, за да си позволи да вдигне глава, видя, че групата на брега се състои само от трима души.

Унай предусети, пожела, помоли се горещо Саул и Анабел да са отишли да потърсят помощ.

И наистина помощта дойде — казват, че четирийсет минути по-късно.

По това време ръцете на Унай вече бяха почти целите одрани от острите ръбове на скалата, за които се бе хванал, като едновременно придържаше студеното тяло на Мариан.

Държаха го под наблюдение няколко часа, а Мариан отнесоха в моргата.

Унай настоя да не съобщават на дядо му. Превързаха ръцете му, приятелите го посетиха в стаята.

Не се погледнаха в очите. Чувстваха се твърде неудобно.

Лучо разказа виц за един кракен и за една мумия, който прозвуча нелепо.

След един изключително неловък момент си тръгнаха мълчаливо, гузни и унили.

— Казаха, че вече може да се облечеш и си тръгваме. Саул ще дойде с Анабел да те вземат. Ще ти донесат сухи дрехи — каза му Хота шепнешком, сякаш бяха в черква.

Унай го погледна с крайчеца на окото и разбра, че е изпил запасите от червено вино, което бе останало в килера на къщата и бе предвидено за калимочо, което така и не приготвиха, защото останаха без пари за кока-кола.

"Не се притеснявай, Хота. Днес ти се е паднало, защо да се възпираш?" — искаше му се да му изкрещи.

Само че в главата му се бяха открили твърде много фронтове, за да започне с този, който само допреди три седмици беше най-добрият му приятел от детството.

Когато момчетата от компанията си тръгнаха, Унай изчака, проснат на тясното легло, следващото посещение.

— Лекарите казаха, че Мариан е претърпяла много силна травма, умряла е от един от ударите в главата при падането. Не се е удавила в морето — осведоми го Саул Товар, седнал в единия край на леглото. — Опитвам се да ти кажа, че не си могъл да направиш нищо за нея. Вече е била мъртва. Това е често срещано при хората, които падат от скалист бряг.

Унай изслуша кратките и ясни като присъда фрази. В този ден не можеше да гледа и Саул.

Преподавателят долови раздразнението на момчето.

— Не всички притежават инстинкт на герой като теб. Би трябвало да станеш полицай, но не можеш да се сърдиш на останалите, те Имат право да са страхливи — каза му, като обхвана с ръката си глезена на Унай. Този жест, с който искаше да го успокои, да му вдъхне доверие, дойде в повече на Унай.

Дойде му прекалено.

— А ти? — попита лаконично.

— Имам тринайсетгодишна дъщеря. Мислех за нея, не искам да остане сама на света и в ръцете на приемно семейство.

Унай се изчерви до уши.

— Извинявай, съдя те прекалено строго.

— Извинен си — отвърна той сухо, може би уморен от събитията през този зловещ ден. — Хайде, облечи се.

Даде му бельото, дънките и една тениска, която не беше много в тон. "Няма значение — помисли си Унай, — искам час по-скоро да си тръгна оттук и да махна тези лейкопласти."

Заоблича се пред професора, който го гледаше втренчено, без особена дискретност. В този момент влезе Анабел, която също не се смути, защото вече бе видяла всичко, което имаше да се види.

— Оставям ви сами, не се бавете — каза Саул, преди да си тръгне, — трябва да вземете влака за Витория и нямаме много време.

Новоизпечените любовници останаха сами, двамата мълчаха, без да знаят какво да си кажат.

— За малко да съсипеш връзката ни — каза тя накрая.

— Моля? — попита Унай неразбиращо.

— За малко да умреш в бурното море, това го няма в стихотворението. Аз ще умра първа. А ти се хвърляш да спасяваш мъртва жена.

— Не беше мъртва — извика той гневно.

— Беше мъртва, изложи на опасност връзката ни за нищо.

"Достатъчно. Достатъчно за днес."

— Говориш като лунатичка! — избухна той. — Не мога да повярвам, че си толкова цинична. Едно момиче загина днес, а вие нищо не направихте, за да я спасите.

— Ти обаче направи, не можеше да се сдържиш, трябваше да се изявиш като герой.

— Не, трябваше да я спася. И точка по въпроса.

— Значи е това — прошепна тя в своя свят, винаги в своя свят. — Ти си точно това…

— Днес не ми е до криптограмите ти, Ана Белен — каза той, стана от леглото и се отправи към вратата.

Искаше да се махне от тази бяла стая, от този лагер, от тази миризма на подлост и цинизъм, която Анабел Ли винаги носеше залепена на подметките си.

— Не разбираш ли? Роден си, за да спасяваш живот, но не ти казвам да станеш спасител на плажа.

В действителност Унай точно това направи през остатъка от лятото, отиде в общината на Бернедо и го наеха за спасител на ледените басейни в градчето — намираха се откъм северната страна на планината, поради което водата трудно се стопляше и през някои лета в тях влизаха само смелчаги.

Години по-късно, когато Унай завърши университета и беше леко демотивиран от някои перспективи в службата, които не го вълнуваха, се случи двойното убийство при долмена.

И се вманиачи. В началото заради историческия профил на убийствата, когато вторите жертви се появиха в келтиберийското селище Ла Оя, близо до Лагуардия. После заради Тасио Ортис де Сарате, неговия кумир, а когато се опомни, полицейското разследване бе обсебило мислите, разговорите и сънищата му.

И си спомни думите на Анабел Ли:

"Роден си, за да спасяваш живот, носиш го в себе си, а за това трябва да имаш призвание. Повярвай ми, някои гаджета на майка ми бяха полицаи и живееха само за това. Останалото е второстепенно."

Унай се тревожеше за своя обсесивен профил.

Помисли си, че е по-добре да го насочи към някоя кауза, която да му позволи да спи нощем и да не се залута по други тъмни лабиринти, като този на Хота — на жадувания творческия дух. Или на Асиер — на парите. Или комплексът за малоценност на Лучо, който го принуждаваше да се състезава с всички и с всичко, започвайки от самия себе си.

Творчески дух, пари, его — никоя от тези каузи не го привличаше, никоя не го вълнуваше.

Поради тази причина и също поради едно семейно минало, което още кървеше, той избра — криминално разследване.

Когато се върнаха в двореца "Конде де Сан Диего" в Кабесон де ла Сал, атмосферата беше мрачна и нямаше място, нито настроение за прегръдки за сбогом.

Петимата виторианци — компанията на Унай и Анабел, сложиха раниците си в микробуса и Саул ги откара, мълчалив и напрегнат, до гарата.

Всъщност всички искаха да оставят час по-скоро двореца зад гърба си. Да забравят последните часове, последните седмици. Всеки от тях се закле повече никога да не се връща на това място, сякаш дворецът беше прокълнат и имаше вина за случилото се.

Унай имаше няколко секунди, за да се сбогува с Ребека, която погледна с ужас в очите превързаните ръце на момчето.

— Съжалявам за това, което ти се случи, Унай — каза тя с тъничкото си гласче.

— Вината не беше твоя — отвърна той и сви рамене. Жестът му причини болка, но той я прикри пред момичето.

— Да, разбира се, знам — каза тя и наведе глава.

— Хей, ти нали искаше да поговорим… — спомни си Унай.

— Не! — прекъсна го тя с лек вик. — Не се тревожи, не е нищо важно. Добре съм, всичко е наред. Няма нищо за разказване.

Унай не разбра добре защо е този пристъп на словоохотливост, но ѝ се усмихна, защото това се очакваше от него, и я целуна по двете бузи.

Тя се отдръпна, леко засрамена, а и баща ѝ я наблюдаваше внимателно от разстояние, макар да се преструваше на разсеян, докато разговаряше с Лучо и Асиер.

В този момент Хота се приближи до Ребека и Унай, беше взел раницата си "Левис" от микробуса и също искаше да се сбогува с момичето.

— Е, благодаря, че ме научи да правя покрив на колибата, да приготвям кирпич за стените… за всичко, Бека — каза той съучастнически. Приближи се, беше му малко жал за нея, и ѝ подаде ръка, за да ѝ помогне да слезе от тротоара.

Жестът и близостта, която демонстрираха, не се харесаха на Саул.

Във всеки случай беше нормално.

Никой баща, колкото и млад и сговорчив да е, не обича да вижда как тринайсетгодишната му дъщеря хваща за ръка шестнайсетгодишно момче.

53

"Порталон"

10 януари 2017 г., вторник

Естибалис вървеше из градината на дядо като неспокойно змийче, наложи се да поставя ръце на раменете ѝ и да я спра. Едва тогава застана на едно място и ме погледна в очите.

— Има и нещо друго, нали? — попитах.

— Унай, има още нещо, за което искам да поговорим, но ме е хванала параноята с твоите мобилни телефони и хакери — каза Естибалис.

— Слушам те.

— Няма да влизаме в интернет, за да ти го покажа, страх ме е, че и мен може да следят, така че ще трябва да се довериш на думите ми.

— Правя го. Винаги — отвърнах с недоумение.

— Добре, градината е достатъчно уединена, така че може би е най-подходящото място, за да ти го кажа. Нека седнем.

Посочих ѝ малката каменна стена, която отделяше градината на дядо от тази на Акилино, и седнахме, въпреки че януарският студ беше вледенил камъните, а мъхът беше сух и остър като четина.

— Отнася се за акаунта на Анабел Ли във фейсбук. Казах на Милан да потърси тайнствената приятелка, която се е сближила с нея преди няколко месеца, тя още не ми е дала никакво име, за пръв път се случва Милан да не се справи със задача, свързана с технологиите, досега винаги ми е давала сведението, което ѝ искам, почти мигновено, сякаш няма какво друго да прави в живота.

— И това е чудесно.

— Чудесно е, тя е изключителна. Затова не разбирам как не е открила едно име, Хинебра, което направо ще ти извади очите. Започнала е да пише коментари на стената си, след като Ана Белен е обявила бременността си. С малко търпение човек може да проследи публичните им разговори до момента, в който решават да ги направят лични. Любопитното е, че профилът на Хинебра е фалшив. Почти не е активен, няма снимки на нито един човек, който да потвърди тази самоличност, само готически картини, може би качени, за да отговарят на вкусовете на Ана Белен. Наистина има информация, че е от Витория, но почти нищо повече.

— Какво искаш да кажеш?

— Че Милан преспокойно е могла да открие този доста подозрителен акаунт. Че аз го намерих само за няколко часа. И не преставам да се питам защо Милан не се справи точно с тази задача, която ѝ поставих, да открие тайнствената приятелка, която много вероятно я е завела на последна разходка до "Сан Адриан".

— Голдън ми каза нещо… нещо във връзка с имената — спомних си аз смътно.

— Имената?

— Да, да започна от имената, за Ребека всяко име имало някакво значение. Даваш ли си сметка?

— За какво?

— Голдън каза, че с Ребека са живели освен в Амстердам, в Милано, в Женева…

— Имената им… Милан, Хинебра[65]… Имена на места, където Ребека е живяла.

— Не само това, Саул… — запънах се, сигурно от студа. — Саул каза, че са посетили с Ребека една експозиция в Милано на мумии от торфените блата и че тя била много специална и за двамата.

Естибалис се замисли за момент, вдигна глава, вятърът свиреше в оголените клони на крушата на дядо над нас.

— Милан е чудесен човек, всичко това са случайни съвпадения и ние с теб сме параноици — изрече тя бавно, със затворени очи и с глава, обърната към старото дърво.

— Милан е чудесен човек, всичко това са случайни съвпадения и ние с теб сме параноици — повторих думите ѝ.

Отчасти за да убедя себе си, отчасти за да отправя пожелание към вятъра.

Милан ми напомняше на някого, на някого от миналото ми. Имах това чувство още в първия момент, когато се запознахме, но не знаех каква е причината за това странно усещане.

— Тогава да се върнем във Витория — предложи Ести. — Ще говоря с Алба, тя има достъп до досието на Милан, ще ѝ разкажа за нашите… не са подозрения, нали, Унай? Просто искаме да се подсигурим.

— Да, да се върнем. Аз също искам да посетя един човек.

Веднага щом пристигнах във Витория, му се обадих по стария мобилен телефон. Асиер беше от онези, които останаха извън списъка с хора, на които имах пълно доверие.

— Асиер, бих искал да поговорим.

— Сега е невъзможно, приятелю — отряза ме той. — Обядвам в "Порталон" с един дистрибутор на фармацевтични продукти.

— Не си тръгвай, когато приключиш, изчакай ме. Наблизо съм и ще поговорим. — И му затворих, за да не му дам възможност да се измъкне от принудителната среща.

Отправих се към края на "Корерия" в северната част на Средновековния бадем, към една странноприемница срещу площад "Бурулерия", която функционираше вече шест века. Дискретно място, от каквото се нуждаех, за да разговарям по дискретни теми.

Прекрачих прага под каменния цокъл и вътре попитах за приятеля си, една сервитьорка, облечена с неска[66], ме изпрати нагоре по стълбата в старинен салон с дъбови греди, разположен до някогашния параклис на странноприемницата.

Асиер беше сам, вече бе изпратил търговеца и ме чакаше нетърпеливо, ако се съдеше по изражението на лицето му. Стори ми се леко посърнал, Новата година и бремето на наскоро спечелените милиони не му се отразяваха добре, а може би бракът му се разпадаше заради напрежението. Не можех да зная със сигурност.

— Как е главата ти? — поздрави ме той. — Посрещна Новата година в болницата.

— Гледах "Обичайните заподозрени". — "С Алба", премълчах. — Прекарах добре.

— Този филм е страхотен! Особено това, което казва за дявола.

Не разбрах, сигурно защото беше часът за следобедна дрямка.

— Какво казва за дявола?

— Фразата на Бодлер, която Върбъл цитира: "Най-голямата хитрост на дявола е да ви убеди, че не съществува."

Загледах го мълчаливо — точно той ми говореше за дяволи и хитрости? Добре.

— Трябва да ти задам няколко въпроса — казах аз, като се прокашлях.

— Така и предположих, напоследък е трудно с теб да седнем просто на кафе. Хайде, питай, след един час трябва да съм в аптеката — каза той с леко раздразнение.

— Искам да ми разкажеш всичко, което си спомняш за Ребека, дъщерята на Саул.

— Уф… онова момиченце — той се намръщи, явно нямаше хубави спомени.

— Онова момиченце… какво?

Асиер заусуква между пръстите си една хартиена салфетка.

— Не общувах много с нея. Какво искаш да знаеш?

— Защо ти беше толкова антипатична и я избягваше? Държеше се много враждебно с нея.

— Ще ме арестуваш ли за това? — каза той и повдигна вежда предизвикателно.

— Отпусни се, Асиер.

— Добре, извинявай. Просто тази история ме изнервя. Колко добре си бяхме преди това, нали?

— Кажи го на Хота.

Въздъхна, стана му мъчно.

— Добре, Ребека. Да видим. Момичето беше доста странно, първата вечер ме отведе в кухнята и се разплака. Разказа ми нещо толкова гадно, че ми се прииска да се върна във Витория. Помислих си: "В какво, по дяволите, се набутах?" Едно дванайсет-тринайсетгодишно момиче да има толкова извратен мозък…

— Какво ти разказа, Асиер?

— Че баща ѝ я опипвал, изтърси ми го ей така, внезапно. "Здравей, казвам се Ребека и баща ми ме пипа където не трябва." И че баща ѝ и леля ѝ били любовници. Че тя се доверила на леля си, която била лекарка, и ѝ казала, че баща ѝ я опипва и тогава леля ѝ я изкарала луда и я изпратили в психиатричното отделение на "Валдесиля".

— Да, знаех това — казах, докато довършвах капучиното си.

— Това глупаво истерично момиченце ми каза, че всичко било лъжа, че нищо не си била измислила и че разбрала, че баща ѝ и леля ѝ били любовници, когато останали самички, без баба ѝ и дядо ѝ. Не си спомням добре семейната им история, не ми беше до това, само исках да се махна от онази кухня и Саул да не ме завари първата вечер насаме с подсмърчащата му дъщеря.

— Опитай се да си спомниш, ще ми бъде от полза.

— Че баба ѝ прекарала много години на легло заради обет на не знам си коя Богородица, че не познавала дядо си, но в Сантиляна се говорело, че бил много странен човек, че когато умрели, сестра му вече била почти лекар и баща ѝ, Саул, отишъл да живее при нея. Беше история за блудство и кръвосмешение, стори ми се по-скоро присъща за детска фантазия. Освен това Ребека донякъде защитаваше Саул, говореше ужасии за него, но веднага след това се отмяташе и се кълнеше, че го обича много. Звучеше много откачено. Знам, че Саул е предупредил Хота да не ѝ вярва, и Хота сподели с мен, че момичето е разказало същата история на него и на Анабел. Саул изглеждаше загрижен и притеснен, ти щеше ли да ѝ повярваш? Опита ли се и теб да върже?

— Мисля, че се опита да ми го каже, но отложихме разговора.

"Който смъртта на Мариан отложи завинаги" — добавих мислено.

— Момичето беше откачено и говореше откачено.

— И аз мисля така. Саул потвърди диагнозата за параноидно психотично разстройство. — Поех си въздух и се опитах да подредя думите. — Имала е комплекс на Електра, била е влюбена в Саул. Правела го е, за да привлече вниманието му.

— Да, това си личеше в лагера.

— Предположил си правилно — продължих, — измислила е блудството и кръвосмесителната връзка между баща си и леля си.

— По дяволите, какво извратено мозъче.

Кимнах потвърдително с глава, не харесвах изразите, които използваше Асиер, но в общи линии бях съгласен с него.

— И това какво значение има сега? Нали ми каза, че са убили момичето една година след това?

— Жива е и е възможно да ни потърси.

— Как така е жива?

— Ще те попитам нещо лично. Ти вече отрече да си бащата на детето на Ана Белен, но двамата с Ара чакате ли дете?

Не поисках да му кажа, че Хота е бащата на детето, което е чакала Анабел. Отчасти защото беше следствена тайна, отчасти защото колкото повече знаех аз и колкото по-малко знаеше той, толкова по-добре можех да направлявам стратегическата игра, в която се бяха превърнали разговорите ни.

— Не, доколкото знам. Вече ти разказах за намеренията, които имам относно мимолетния ми брак, когато ти най-после приключиш с разследването и ще мога да взема милионите, без да се нахвърлите върху мен и да ме тикнете зад решетките. Вече сте го правили, Тасио прекара двайсет години в затвора заради некадърността ви.

Стиснах зъби, сега не беше моментът да го пратя по дяволите… още не.

— По-добре отговори на въпроса ми, Асиер, не искам да се караме. Сигурен ли си, че… няма да ставаш баща?

— Сигурен съм, Унай. Освен ако Ара е забременяла и го е скрила от мен.

— Някоя друга?

— Изключено. Това е Витория, Унай… И не отговори на въпроса ми, как така Ребека е жива?

— Имаме показанията на балдъзата на Саул и леля на Ребека. Според нея Ребека не е мъртва. — Поех си дъх. Твърде много фрази една след друга. — Смятаме, че е жива и тя е убила Анабел и Хота. Да си се запознал напоследък с някоя жена, която може да е тя? Трийсет и осем годишна, добро образование, беше брюнетка, макар че може да изглежда съвсем различно.

— Жена ми — отвърна той и гласът му прозвуча като свистене на камшик, защото внезапно целият се напрегна.

— Арасели? Как така да е тя?

— Жена ми — повтори тихо. — Арасели е тук, бъди дискретен, ако обичаш. Тя не трябва да знае нищо за това.

Чак тогава разбрах. Арасели беше на няколко метра от нас, на прага на салона. От колко време стоеше там и какво бе чула?

Двамата станахме, когато тя се приближи, като двама хлапаци, заварени с жаба в ръце.

— Ти какво правиш тук? — попита я Асиер, преди да я целуне леко по устата.

Арасели скръсти ръце, все повече ми заприличваше на Анабел Ли с тази нова прическа. Дали Асиер го бе забелязал?

— Не може ли да дойда да видя мъжа си?

— Днес не беше ли в… Доности?

— Билбао. Бях в Билбао. Приключих с часовете и си казах: "Защо да не изненадам мъжа си", и дойдох в ресторанта, в който идваш всеки вторник, та дано поне веднъж се засечем. Зле ли постъпих? Здравей, Унай — каза и ме целуна по бузите, долових уханието на парфюма ѝ, миришеше на цветя. — Извинявай, че не те поздравих. Обяснявах на мъжа си защо съм дошла.

— Здравей, Ара — казах лаконично аз, не исках да се намесвам повече от необходимото.

— Всичко наред ли е? — попита. — Случило ли се е нещо? Изглеждате доста умърлушени.

— Всичко е наред — излъгах безочливо. — Домъчня ми за малко нормалност в компанията, това е всичко.

— Разбирам. Аз също, всички сме много странни. Няма начин да се съберем отново. Макар че е нормално след толкова погребения… Имаме най-висок показател на смъртност от всички компании в града. Първо Мартина, после Хота…

— Това виц ли трябваше да бъде? — прекъсна я мъжът ѝ.

— Добре, забрави. Няма начин да ти повдигна духа.

— Тръгвам си, семейство — побързах да кажа.

За щастие, в този момент иззвъня новият ми мобилен телефон и аз се оттеглих дискретно, след като се сбогувах с извинително изражение и излязох на улицата, преди да приема обаждането на Естибалис.

— Унай, говорих с Алба за Милан Мартинес и според досието е родена в Сантандер. Странно, нали? Никога не ни го е споменавала и винаги избягваше да идва с нас на разследванията, които проведохме в Кантабрия.

— Не е достатъчно, за да я заподозрем — казах. — Какво ти се върти в главата, Ести? Познавам те.

— Някой е хакнал стария ти мобилен телефон и ти го смени с нов, но… само го казвам, за да си имаш едно наум; ами ако Ребека контролира разследването и по новия ти мобилен телефон?

— Питаш ме… да не би Ребека да е Милан? Да отидем да говорим още сега с нея и да изясним всичко — казах, опитвайки се да внеса малко здрав разум.

Само че не преставах да мисля за фразата, която приятелят ми Асиер бе подхвърлил: "Най-голямата хитрост на дявола е да ви убеди, че не съществува."

Ако Ребека беше жива, можеше да бъде която и да е. Включително… Милан?

— Къде си, Унай? Аз отивам към Кулата на семейство Анда[67]. Според Алба това е домашният адрес на Милан Мартинес.

— Аз съм точно отсреща, тъкмо излизам от "Порталон". Чакам те.

И малко по-късно се срещнахме под портала на внушителната средновековна сграда на площад "Бурулерия".

Естибалис извади мобилния си телефон и набра номера на Милан.

— С инспектор Аяла бяхме в "Порталон" и си казахме: хайде да посетим Милан, която ми каза, че е наела апартамент в Кулата на семейство Анда.

— Никога не съм ви казвала къде живея, инспекторе — чух грубоватия глас на Милан.

— Така ли? Значи е бил Пеня.

— Не вярвам да е Пеня — прекъсна я тя.

— Работата е, че сме на входа и сме любопитни, защото не сме имали познат, който да живее в най-старата жилищна сграда във Витория. Може ли да я видим? Ще звънна по домофона, ще ни отвориш ли?

Милан се забави няколко секунди, които ни се сториха цяла вечност, докато ни отвори портала.

Когато стигнахме до вратата ѝ на последния етаж, чухме шумове — някой вътре се суетеше и подреждаше жилището.

Естибалис предпазливо натисна звънеца на стълбищната площадка.

Милан ни отвори вратата по хавлия, с мокра коса и без нищо отдолу и едва тогава разбрах причината за онова глождещо усещане за нещо познато винаги когато я видех, както и опасенията на дядо — Милан не беше Ребека, не можеше да е тя, защото Милан беше копие на Мариан Мартинес, студентката по история, която не успях да спася преди двайсет и четири години.

54

Кулата на семейство АНДА

10 януари 2017 г., вторник

Отстъпих инстинктивно крачка назад, видът на Милан с мокра коса ми напомни последната картина, която помнех от Мариан в ръцете ми, при Скалата с портата.

— Мариан? Ти ли си, Мариан?

Милан онемя при въпроса ми. Естибалис не разбра нищо.

— Коя е Мариан? — попита във въздуха.

— Не съм Мариан — заяви Милан, застанала колебливо с ръка на рамката на вратата. Щеше ли да я затвори под носа ни?

— Същата си като Мариан, сега си давам сметка — настоях. — По-възрастна от нея, но…

— Не съм Мариан.

— Може ли да го обсъдим на спокойствие в хола ти, Милан? — намеси се Естибалис, вече стъпила с единия крак в коридора.

— Разбира се, не очаквах посещението ви, инспектори. Извинете за безпорядъка — прошепна и пристегна силно колана на хавлията.

Тръгнахме по коридора на вековната къща, но когато минахме край една от стаите, двамата с Естибалис се вкаменихме.

Стената на неуютното помещение, което беше обикновен кабинет с лаптоп в средата, бе покрита със снимки и с розови, зелени и оранжеви листчета. Розовите за снимките на Саул Товар. С десетки. Снимки на Саул Товар от детството, от юношеството, от дните в лагера, както и от лекциите, които бе изнасял по време на двайсетте години, през които бях изгубил следите му. Тя обаче не, ако се съдеше по тази странна стена на чудесата.

Зелените листчета бяха за Асиер, Лучо, Хота и мен самия. Беше следяла вечери на компанията, качени в социалните мрежи, и всичките ми появи в пресата по време на случая с двойното убийство при долмена. Снимки, които смятах за лични, красяха кабинета ѝ.

Оранжевите листчета отразяваха времевата линия на живота и смъртта на Анабел Ли. Проследяваха кариерата ѝ още от момента, в който бе започнала да публикува комиксите си преди двайсет години. Представяния, подписване на екземпляри, снимки с читатели. Имаше много повече нагледни материали от тези, с които ние разполагахме.

Приближих се до стената и отлепих една снимка, която беше копие на онази, която пазех на тавана във Виляверде. На нея бяхме всички — по-млади, по-безгрижни, в неведение за това, което щеше да ни се случи само няколко дни по-късно…

— Милан, това трябва да ни го обясниш — казах и се обърнах към нея със снимката в ръка. — Или по-добре Мариан?

— Някой ще ми обясни ли коя е Мариан? — изръмжа Естибалис.

— Беше.

— Коя е била? — настоя колежката ми.

— Беше по-голямата ми сестра. Умря — или са я убили — в кантабрийския лагер през деветдесет и втора.

Тогава ми стана ясно — външността, която ми напомняше на някого, чертите, които вече бях виждал преди. Близко разположени очи, телосложение на спартанка, пригодено за битка.

— Сестра ти? Не знаех, че Мариан е имала сестра.

— Имаше семейство, инспектор Аяла. Вие всички навярно сте продължили живота си, без да си задавате много въпроси. Никой обаче не даде обяснения на родителите ми, които бяха възрастни и това ги съкруши. Но аз бях много малка по онова време и останах без… сестра ми се грижеше за мен. Искам да знам дали е било нещастен случай, дали са я убили, дали се е хвърлила сама… Никой не се заинтересува особено за това, което се е случило там, просто една неделя ни върнаха труп.

— Чакай, чакай, как така са я убили? Паднала е от скалата.

— Вие видяхте ли? — процеди тя гневно и изтръгна снимката от ръцете ми.

— Не.

— Някой видял ли е?

— Саул.

— Именно. Саул.

— Смяташ, че Саул не е казал истината, че я е блъснал в пропастта?

— Вие сте били момчето, което се е хвърлило във водата, сигурно сте се намирали наблизо. Какво се случи в действителност?

Припомних си това, което не исках да си припомням. От онзи ден помнех единствено колко силни бяха вълните, които израниха ръцете ми, и колко много тежеше тялото на сестра ѝ. Физически усещания — това беше всичко, което мозъкът ми бе регистрирал. Но как да ѝ го кажа?

— С Анабел седяхме на скалистия бряг, близо до плажа Портио. — Съсредоточих се, фразата беше много дълга. — Сестра ти ни попита за Саул, беше много ядосана, и отиде да говори с него. Малко след това я видяхме в морето, до Скалата с портата.

— Как е могла да падне? Не беше глупачка, нито би се самоубила пред професора ви — и при положение че вие сте били толкова близо.

— Саул каза, че е изгубила равновесие при един порив на вятъра.

— Духаше ли вятър в онзи ден, инспекторе?

— Заваля дъжд, но на мястото, където бяхме с Анабел, не духаше. После се разрази лятна буря и морето се развълнува.

— И мислите, че един порив на вятъра е могъл да събори сестра ми? — извика тя гневно.

Вкамених се, никога не се бях замислял колко силен трябва да е бил вятърът, за да извади от равновесие осемдесеткилограмов човек.

— Престанете! — прекъсна ни Естибалис, като застана между нас. — И двамата. Да отидем в хола и да поговорим спокойно. Искам да ми го обясните хубаво още от началото, така че да го разбера.

И въпреки че двамата се извисявахме с две глави над нея и дребното ѝ тяло се губеше в помещението, Естибалис бе заслужила нашивките си.

Подчинихме ѝ се и се настанихме в малкия хол. От прозорците се виждаха площад "Бурулерия", "Порталон" и старият Археологически музей. Това беше може би частта на града с най-много запазени постройки от Средновековието и човек лесно можеше да се захласне по гледката, но на нас с Ести не ни беше до гледки.

— Мисля, че ви дължа много обяснения — промълви Милан с наведена глава.

— Обзалагам се, че си помолила да те пратят в нашия отдел, когато бе открит трупът на Ана Белен Лианьо.

— Така е. Държах под око инспектор Аяла. Заради съобщенията в пресата и защото единственото име, което дадоха на родителите ми, беше името на момчето, което се бе хвърлило да спаси сестра ми.

— Беше жива — повторих несъзнателно двайсет и четири години по-късно.

— Сигурен ли сте?

— Не — признах. — Казаха ми, че е била мъртва, но се хвърлих в морето, защото смятах, че е жива.

— Да приключим с това най-после — прекъсна ни отново Естибалис. — После ще се дообясните, но сега, Милан, трябва да изясня някои неща с теб. Открих фалшив профил в акаунта на Анабел Ли във фейсбук. Някой, който използва името Хинебра и който пасва на профила на приятелката, която се е сближила с жертвата, когато е обявила бременността си. Защо не си ни докладвала за нея?

— Защото не е единственият фалшив профил, който намерих. Имаше и други — Брианда, Алана… инспектор Аяла ми каза да обърна внимание на имената. Проследих всички имена от келтски произход на нейни последователи. Досега открих още две, които не водят доникъде, въпреки че една от тях се казва Линет, което означава нимфа; другата се казва Бегоня Кортахарена. Както виждате, името не говори много, въпреки че двата профила са от фалшиви по-фалшиви. Но не искам да обърквам началниците си, докато не намеря нещо солидно. Неправилно ли постъпвам?

Естибалис замълча за секунда, после отговори:

— Не, мисля, че аз съм избързала със заключенията си. Във всеки случай трябва да те попитам, Милан. Къде беше на 17 ноември призори?

— Тук, у дома, спях. Като почти всички останали.

— Но няма как да докажеш, че говориш истината.

— Не. Като почти всички останали — повтори тя със смазващата си логика.

— Добре, а в нощта на трети срещу четвърти декември? Беше събота, излизала ли си? Някой видя ли те?

Милан се размърда нервно и се облегна на дивана.

— Това не мога да ви кажа — отвърна и скръсти ръце на гърдите си.

— Как така не можеш да ми кажеш? Видя ли те някой или никой не те видя? — настоя Естибалис.

— Не мога да ви кажа.

— Милан, просто е. Само трябва да кажеш дали някой може да потвърди, че не си отишла в Куеста, не си се срещнала с Хосе Хавиер Уето и не си го убила в Ла Барбакана.

— Не мога да ви кажа къде съм била, нито дали някой може да го потвърди — повтори инатливо тя.

— Не иска да каже нищо, за да не ме компрометира, инспекторе — каза Пеня, който излезе от банята срещу хола чисто гол.

След като изненадата ѝ премина, Ести загледа прехласнато, в продължение на няколко секунди повече, отколкото диктуваше благоприличието, светлорусите, почти бели косми по анатомията на Пеня.

— Помощник-инспектор Пеня, обяснете — намесих се аз, защото никой не обелваше дума.

— Защото беше тук с мен цялата нощ в събота, призори и цялата неделя. Може да го докажем, макар че снимките са малко пиперливи. Налага ли се?

55

"Ла Малкерида"

13 януари 2017 г., петък

Беше един от най-лошите дни на годината, при това януари току-що бе започнал. И нямаше нищо общо с това, че беше петък тринайсети. Не беше заради това.

Утрото беше студено, мрачно, един от онези мразовити дни, в които студеният въздух прониква под дрехите ти и нищо не може да стопли тялото и духа ти. Моят бял град, по-бял от всякога от сутрешния скреж.

Алба не пожела да спи при мен тази нощ, изпрати ми някакво извинение по уотсап на новия ми мобилен телефон и изключи своя. Останалите ми съобщения дори не стигнаха до нея.

През последните дни ми се бе сторила хладна и отчуждена в службата. Никаква химия, никакви намигвания, никакви съучастнически погледи.

Може би бременността започваше да ѝ тежи, може би я тревожеше постоянната заплаха да получи отново еклампсия, както вече се бе случило веднъж. Това обяснение ме поуспокои, затова купих фунийка печени кестени и я поканих да обядваме в "Ла Малкерида", близо до дома ми. Бях настойчив и не ѝ дадох възможност да ми откаже. Постъпка на отчаян човек.

Седнах да я чакам в един ъгъл на бара, като топлех ледените си ръце с кестените и се питах дали няма да ми върже тенекия.

Но се появи. Алба се появи колкото красива, толкова и тъжна, с вечното си дълго бяло пухено яке, с което приличаше на дамата от езерото от средновековна приказка.

Поздрави ме разсеяно и всичките ми опити да подхвана разговор замряха един по един, докато накрая потънахме в напрегнато мълчание.

— Знаеш ли защо това място се нарича "Ла Малкерида"[68]? — попита ме. — Заради един твой прочут предшественик, Педро Лопес де Аяла, комунерото[69].

— Има и нещо твое — напомних ѝ, — бил е граф Де Салватиера.

— Бил е голям негодник, скарал се дори с майка си, Мария Сармиенто, заради някакви земи, а втората му жена се разделила с него, въпреки че имали потомство, и се наложило да търси убежище при най-големия си съперник, областния управител на Алава. А тук, в уличката, която води до портата Сан Мигел, казват, че живеела Ла Малкерида — каза тя с лека горчивина в гласа си.

— Усещам голяма враждебност и… нямам идея какво става — казах ѝ и протегнах към нея стоплената си от кестените ръка, но тя отдръпна своята.

— Унай, да отидем у вас. Не искам да има свидетели на това, което ще ти кажа.

— Да вървим тогава. Не знаех дали искаш да се качиш — съгласих се.

Платихме сметката набързо и се качихме в топлата бърлога на третия етаж.

Затворих вратата зад гърба си, но този ден топлината отсъстваше. Алба беше студена и нямаше начин да повиша температурата.

Застанах пред нея в хола, тя гледаше с лека тъга през прозореца към площада на Бялата дева, сякаш се разделяше с тази гледка.

— Какво се е случило, Алба?

"Защото е очевидно, че се е случило нещо, и то много сериозно."

— Тасио Ортис де Сарате, тризнакът на мъртвия ми съпруг…

— Знам кой е Тасио — прекъснах я. Нямаше нужда да ми напомня драмата, прозираща във всяка нейна дума.

— Тасио ми се обади. Изпрати ми това. Прецени сам — каза и приближи до мен мобилния си телефон.

Алба ми показа дисплея със сканирания образ на стара снимка. Две новородени бебета, близнаци, сгушени едно до друго.

— Какво е това?

— Това са Тасио и Игнасио.

— И защо Тасио ти е изпратил тази снимка?

— Ти ми кажи, Унай.

Да, трябваше да ѝ кажа, би трябвало вече да съм го направил. Съзнавах това.

— Говорил си с Тасио, разказал си му за нас, казал си му, че съм бременна и че детето е наше. Помолил си го да включи тази част от живота ми в сценария на сериал, който ще гледат хиляди души, за Бога! — извика тя.

— Предпазвах я — успях да промълвя.

— Дъщеря ми? Така ли я предпазваш? — повиши глас тя.

— Ако Тасио не включи нашата любовна история в сценария, всички ще решат, че момичето е от Нанчо. Ще израсне с проклятието, че е дъщеря на сериен убиец.

Алба впери в мен невярващ поглед. Никога не я бях виждал такава, толкова извън себе си.

— Трябваше да се посъветваш с мен! — извика отново. — Така постъпват двойките, Унай. Но, изглежда, си забравил какво е да живееш с Друг. Това, което си направил, ще има последици за мен и за дъщеря ми. Тасио няма да се спре дотук.

— Не те разбирам.

— Помоли ме да направят ДНК тест, когато се роди, с Игнасио искат да знаят дали е тяхна племенница. Двамата не възнамеряват да имат потомство и искат да ѝ завещаят цялото имущество на семейство Ортис де Сарате, макар да знаят, че са извънбрачни деца на доктор Урбина, но нямат други живи роднини и са предпочели да замълчат и да запазят семейното богатство.

— Какво… какво им каза?

— Обясних на Тасио, че не възнамерявам да правя тест за бащинство на дъщеря ми, че ще я отгледам все едно е твоя дъщеря, че това е историята, която ще ѝ разкажа. Тасио обаче настоява да присъства в живота на племенницата си. А аз не искам дъщеря ми да храни и най-малкото съмнение, че е дъщеря на Нанчо, но ако Тасио и Игнасио упорстват да се правят на чичовци… как, по дяволите, ще им попреча? Помисли ли за това, когато му се обади, без да говориш първо с мен? Помисли ли, че може да съсипеш живота на мен и дъщеря ми?

— Просто предпочитам хората да мислят, че е моя дъщеря, дори това да ме постави в полезрението на лудата Ребека.

— Лудата Ребека… дори не ми се мисли сега за това, може ли да си толкова глупав, че сам да си окачваш въжето на шията? Но ти обичаш риска, искаш да свършиш обесен и с глава в някой котел.

— Внимавай, Алба — предупредих я.

— Да внимавам, казваш. Ти би трябвало да действаш внимателно. Откакто ти позволих да участваш в това разследване, не само не си ми дал нито един заподозрян, когото да представя пред съдията, но и излагаш всички на опасност с гафовете си.

— Това съм аз, Алба! Вече знаеш. Импулсивен съм, не обмислям нещата… когато става дума за теб. Така е още от началото. — Поех си въздух, опитах да се концентрирам. Не се получи. — Съжалявам за начина, но не и за това, което направих — продължих, за какво да спирам. — Няма да позволя хората да си мислят, че е дъщеря на сериен убиец.

— До гуша ми дойде! Не сме двойка, никога не сме били, никога не успяхме да бъдем двойка, и още по-малко семейство. Продължаваш да действаш сам, и не само с разследването. Не умееш да работиш в екип. Няма да позволя да взимаш решения, които ме засягат, без да се консултираш с мен. Всички решавате вместо мен и вместо дъщеря ми. Разпределяте си я, сякаш е играчка или военна плячка. Решавате да влезете в живота ѝ или да излезете… Наистина ли мислите за нея, или за емоционалните си липси?

— Не ме поставяй под същия знаменател с Тасио! — изкрещях извън себе си.

И тогава тя взе бялото си пухено яке, наметна го на раменете си и застана на няколко метра от мен.

— Сбогом, Унай — каза и аз знаех, че решението вече е взето. — Уморих се да се опитвам. Можеш да виждаш момичето, можеш да се грижиш за него, ще го правим заедно, но всеки в своя дом и със своя живот, като разделени родители.

"Чудесно — помислих си. — Бяхме двойка за две микросекунди и сега ще бъдем разделени родители."

Но Алба изчезна, сега повече Бланка[70] от всякога, и ми се стори, че отново е непознатата, която така и не успях да опозная напълно в едно ранно утро на джогинг, на няколко метра по-долу, пред стълбите на църквата "Сан Мигел".

Вбесен, взех стария мобилен апарат, в новия нямах телефона му, нито исках МатуСалем да проследи разговора.

— Не ме оставяш да поспя нормално една нощ… Знаеш ли колко е часът в Лос Анджелес, Кракен? — каза Тасио с дрезгав глас, на десет хиляди километра от Бялата дева.

— Не знам, нито ми пука.

— А! — Замълча за няколко секунди и явно разбра. — Алба, предполагам.

"Да, приятелю, Алба".

— Ще бъда кратък — казах му, — нямаш право, не можеш да налагаш присъствието си в живота на това момиче.

— Знаеш, че мога да отида в съда и да изискам тест за бащинство.

— Би ли го направил?

— Искам да бъда част от живота ѝ. И да ѝ дам това, което отказахме на баща ѝ, Нанчо.

— Не използвай дъщеря ми, за да решиш неизплатените си дългове.

— Докажи, че е твоя дъщеря, тогава няма да имам никакво право да предявявам каквито и да е искания.

— Знаеш, че Алба не желае да направи теста. Ще ми се да го направи, повярвай ми. Искам обаче аз да я отгледам и не ме интересува кой е биологичният баща.

— Само че аз искам да знам кой е биологичният баща, защото ако бяхте сигурни, нямаше да водим този абстрактен спор. Ще бъда ясен — искам да е една Ортис де Сарате и да носи с гордост фамилията ни.

— Дори ти не си такъв, а и не знам какво лошо има в нашата фамилия.

— Не ме предизвиквай, Кракен, защото мога да ти навредя много. Още не съм завършил сценария — отвърна и беше отново онзи корав затворник, с когото се срещнах в затвора.

— Не ме заплашвай — предупредих го. — Оставих хакера ти да се меси в живота ми и да ме шпионира, не съм ви издал, нито съм ви спрял… и сега искаш да ме изпързаляш? Какво разбираш ти от лоялност? Би трябвало да се учиш от МатуСалем.

— Не и когато става дума за моята кръв.

Едно си баба знае, едно си бае.

— Няма да ти напомням как си се отнесъл с Нанчо, твоята кръв, когато се е обърнал към вас.

— Именно затова — отвърна.

Бяхме зациклили като развалена плоча, но така става, когато човек е разстроен. Поех си дълбоко въздух, но това никога не ми помагаше, не и когато се чувствах съкрушен, както в онзи петък тринайсети.

Трябваше да опитам нова стратегия, да го накарам да размисли не заради мен и заради злощастията, които можеше да причини в живота ми, а заради огромната власт, която му бях предоставил, за да съсипе живота на Алба и на детето ѝ.

— Тасио — възпрях го, — ти преживя нещастието да бъдеш отхвърлен от цяла Витория…

— Преживял? Още го преживявам, в сегашно време. Защо, мислиш, съм посред зима на двайсет и четири градуса в Калифорния?

— И искаш племенницата ти да преживее същото? Не е ли по-добре хората да я смятат за дъщеря на герой?

— Много хитро, Кракен. Много хитро. Но номерата ти на профайлър не минават пред мен. Няма да се откажа. С Игнасио ще присъстваме в живота на това момиче. И ти няма да можеш да го предотвратиш.

— Майната ти! — извиках му и изгубих напълно търпение. — Исках семейство, а ти ме лиши от него!

И когато го произнесох на глас, сякаш върху мен падна леден блок. Защото осъзнах, че скъсването с Алба е окончателно и че глупавата ми постъпка бе взривила всяка възможност някой ден тя, дъщеря ѝ и аз да сме семейство.

56

Сантиляна дел Map

14 януари 2017 г., събота

Не можах да заспя, а когато не мога да заспя, си блъскам главата над едно и също. Не исках болезнената мисъл, че съм изгубил Алба, да ме обсеби напълно. Познавах се и знаех докъде стигат силите ми, така че смених една фикс идея с друга — Ребека "Коя си сега, Ребека?"

"Коя си сега…"

Върнах се в началото, там, където започна всичко — Сантиляна дел Map, селото на семейство Товар.

Включих новия мобилен телефон, благонадеждния. Обадих ѝ се рано сутринта в събота. Знаех, че е ранобудна като мен.

— Инспектор Аяла, нещо ново? — попита тя предпазливо. Гласът ѝ звучеше изненадано.

— Не ти се обаждам, за да те притискам. Имам ти доверие, Милан. Нуждая се от вълшебните ти умения.

— Каквото кажете, шефе — отвърна тя с облекчение.

Казах ѝ от какво се нуждая. За нея беше просто — да открие всичките домашни адреси, на които живее студент от Кантабрийския университет.

Не исках да развалям съботата на Естибалис. Исках да напредна в разследването и може би Алба беше права — имах повече късмет, когато бях сам. Имах нужда да бъда сам, напълно сам. Така ми вървеше повече, поне не съсипвах живота на хора, на които държах много.

Качих се в колата и пристигнах в Сантиляна дел Map два часа и половина след обаждането на Милан.

Намерих момчето с разноцветните очи на адреса, който ми даде колежката — магазинче в покрития вход на една къща, където единственият продукт, който предлагаха, беше чаша мляко и парче собао.

Изчаках с търпението на бракониер да обслужи малката опашка от туристи.

Когато вдигна поглед с чаша мляко в ръка, подскочи и се опита да побегне към задната стаичка, нагоре по стълбата.

— Не го прави — казах му много сериозно, като стиснах хилавата му ръка.

— Не искам да ме виждат с теб.

— Тогава да не беше правил онзи маратон във факултета, умнико. Нима смяташе, че ще се откажем да те разпитаме, като избягаш?

— Не, предполагам, че не… Какво искаш? — попита, като не преставаше да гледа неспокойно навън.

— Това, което каза за Синята брада. Отне ми съня, момче.

— А на мен бащата.

— Трябва да ми го обясниш.

— Мисля, че си го заслужава… — прошепна.

— Заслужава какво?

— Някой да говори лошо за баща ми в това село и да каже истината.

— Слушам те. Какво общо има баща ти със Саул Товар?

— Двамата са били с една и съща жена.

— Жената на Саул?

— Жена му? Горката, какво говорите, не знаете ли как свърши? Това за Синята брада не съм го измислил аз. Когато Асунсион Переда умря, хората се престрашиха и започнаха да приказват. Тук винаги се е говорело, че Саул се отървал от нея, когато вече му е родила дъщеря, че бил човек с много странни вкусове и че истинските жени не го привличали. Можел да има колкото си иска, но той отблъсквал всички. Не, говоря за онази вещица, сестра му, Сара Товар. Тази надута пуйка съсипа живота на майка ми. Вижте, да отидем в задната стаичка, не искам да ни виждат заедно и някой да ви разпознае. Вие сте Кракен от Витория, нали?

Изръмжах вместо отговор — колко досадно беше това, по дяволите.

В този момент една много възрастна жена излезе от задната стаичка и се приближи до момчето.

— Всичко наред ли е, синко? Чух гласове.

— Всичко е наред, бабо. Това е един преподавател от университета, просто се развълнувахме, като се видяхме. Можеш ли да обслужиш клиентите, докато с него си поговорим?

В магазина влязоха двама американци с туристически пътеводител в ръка и бабата взе подноса със собао, готова да ги обслужи.

Възползвах се, за да мина под тезгяха, качихме се по дървените стъпала и влязохме в една стаичка, пропита с миризма на краве мляко. Напомни ми за аромата на първите дни от детството ми, за закуските пред черно-белия телевизор, докато гледах Клоуните, и за благото и закрилящо присъствие на родителите ми.

Момчето ме покани да седна на един стар алуминиев стол и се настани до мен. Беше леко напрегнато.

— Разкажи ми какво знаеш.

— Вижте, мисля, че баща ми винаги е харесвал Сара Товар, по-голям е от нея, но се познавали от селото, а после и двамата завършили медицина и работят от деветдесетте години в болницата във Валдесиля. Мога да ви кажа това, което съм чул от майка ми — че всички от семейство Товар били странни, че майката на Сара и Саул прекарала последните години от живота си на легло, че бащата бил много набожен и много строг и че братът и сестрата били твърде близки, наистина твърде близки. Не знам дали ме разбирате.

— Предпочитам да си по-ясен.

— Тук в селото винаги се е говорело, че Сара и брат ѝ се държали много интимно един с друг, всички са ги виждали да се държат за ръка и да се целуват.

— В много села се носят извратени слухове.

— Не разбирате. Всички. Не само клюкарите. Всички семейства, близки, съседи, познати… Не, не беше селска клюка. Майка ми казва, че баща ми се ядосвал много на тези слухове. След време научих, че Сара го е отблъснала няколко пъти, накрая се оженил от нямай къде за майка ми. Майка ми го ревнувала много, защото работели в една и съща болница.

— Баща ти е лекувал дъщерята на Саул.

— И след това родителите ми се разделили.

— Но Защо?

— Защото Сара, която вече имала голямо влияние в болницата, и баща ми започнали връзка. Баща ми отишъл при нея, една нощ не се върнал да спи вкъщи. Майка ми не издържала и го изгонила. Тогава била бременна с мен, било ѝ е много трудно да ме отгледа сама. Баща ми винаги плащаше издръжката, но винаги отсъстваше, никога не е бил до мен, нито на първото ми причастие, нито на Коледа… просто не го беше грижа за мен. Както можете да предположите, не харесвам семейство Товар и никак не ми е приятно да виждам всеки ден професор Саул в университета.

Отсъстващ баща…

Момчето продължаваше да си излива душата, но аз го гледах с угризение на съвестта, като се питах дали след двайсет и четири години дъщеря ми няма да е тази, която да разказва на някой непознат събеседник историята за своя отсъстващ баща.

57

Чешмата с патиците

24 юли 1992 г., петък

Унай се опита да си пробие път сред множеството, което подскачаше и танцуваше по "Кучи".

Бе прекарал седмицата във Виляверде, като помагаше на дядо си с реколтата и се опитваше да се съвземе след случилото се в Кантабрия.

Брат му Херман, който по онова време беше единайсетгодишен, се изплаши, като го видя да се връща с бинтовани ръце. Дядо му запази спокойствие и му прошепна: "После ще ми разкажеш, да не стреснем малкия." Когато Херман заспа, дядо му го намаза с домашна помада, направена с билки, която беше много мазна, но от която раните зарастваха бързо.

След няколко дни си махна бинтовете и животът възвърна обичайния си ритъм по-бързо, отколкото Унай очакваше.

След първото плахо обаждане на Хота последваха тези на Лучо и Асиер. Всички избягваха да говорят за случилото се през последния ден на лагера, беше своеобразен обет за мълчание, който щяха да спазват цял живот. Предстоеше една знаменателна дата — петък беше навечерието на празника на св. Яков, Денят на ризата[71], и в онзи ден си обещаха да взривят Витория и целия Стар град, и всички бъркотии и лоши спомени, и…

Всичко, искаха да взривят всичко.

В малкия му бележник имаше една страница, която Унай не погледна през онази седмица. Беше първата, с буквата А, на която Анабел Ли бе написала с готическия си почерк един телефонен номер и едно "обади ми се", на което той се колебаеше дали да се подчини, или да отмине без внимание.

Сърдеше ѝ се заради безразличието, с което прие смъртта на Мариан. Унай усещаше, че с Анабел нищо няма да бъде безоблачно.

В петък на обяд дядо му съобщи за обаждането:

— Едно момиче иска да говори с теб — осведоми го лаконично, докато Унай разтоварваше житото в склада.

Момчето изкачи стъпалата три по три и се хвърли към апарата.

— Ало? — попита и се прокашля.

— Не ми се обади.

— Не, не ти се обадих.

— Утре, събота, в полунощ. Потърси ме в "Ел Рохо". — И затвори телефона.

В онази петъчна вечер в осем компанията се бе събрала, все едно че нищо не се бе случило, и приятелството им продължи такова, каквото си го спомняха преди лагера в Кантабрия. Държаха се с известно облекчение или може би с престорено безразличие.

В събота, вече облечени с ризи, прекараха деня по улиците, обядваха сандвич с омлет в "Депортиво Алавес", а вечерта похапнаха пинчо в четири заведения на улица " Дато".

Когато мръкна, тръгнаха към "Куеста де Сан Висенте" и продължиха по "Кучи" и "Пинто".

Четиримата се бяха разпръснали. Унай беше с младежите от Виляверде, Хота — с момчетата от хора, Асиер — с баскетболния отбор… онази вечер цяла Витория се бе стекла в Стария град.

Стана полунощ, а Унай още беше в края на "Кучи". Раздели се с Хота, каза му: "Среща след два часа в "Окендо", видях един познат", и излезе от препълнения полутъмен бар с намерение да тръгне нагоре по улицата в обратна посока на реката от блузи и нески, която се стичаше надолу.

Изгуби такето си по пътя, беше марка "Елосеги". Дядо му го бе заел, защото вече не го носеше, но само за един ден.

Спря се, за да го търси, и го намери на земята, до портала на Къщата с връвта.

Нахлупи го на главата си и най-после влезе в "Червеното", което беше претъпкано.

Бе пристигнал с четвърт час закъснение на срещата си с Анабел, потърси я на барплота, потърси я сред хората, които танцуваха под звуците на "Черното цвете" на "Радио Футура", и припяваха в хор "В края на Ла Рамбла", удряйки по металните кегове с бира, потърси я до прозореца с червена рамка, но там нямаше и следа от неговото… гадже?

Разочарован, Унай сметна, че срещата му се е провалила и реши да се върне в "Окендо" при приятелите си.

"Утре ще ѝ се обадиш и ще ѝ се извиниш, и ще си определиш нормална среща с нея" — каза си.

Тогава му се стори, че зърна дългата ѝ коса при тоалетните и реши да я последва.

Забави се, докато си проби път през тълпата и стигна до вратата на тоалетните. Когато влезе, си даде сметка, че вътре има още един човек. Още един човек освен този, когото познаваше.

Защото Анабел, облечена с неска, бе седнала върху умивалника с вдигната пола и смъкнати до глезените бели гащи. Пред нея мъж с риза, с гръб към него, се движеше ритмично със свлечени до цървулите панталони.

Унай веднага разпозна косата под такето на своя… приятел? Лучо.

Този път… третия път, когато Унай заварваше Анабел в такива отношения с негови приятели, дори не се извини като първите два пъти. Погледна Ана Белен Лианьо в очите и произнесе последните си думи:

— С теб няма да си проговорим отново, докато сме живи — каза и преди да си тръгне, видя, че Лучо прекъсна танца си и се обърна, може би изненадан, а може би не, и го поздрави, повдигайки такето си.

После дебелото момче продължи със заниманието си.

Забрави, забрави за всичко. В дните след празника на св. Яков Унай избяга във Виляверде и се уедини там.

Използва за извинение работата си като спасител на басейните на Бернедо и прекара първия уикенд на август, като помагаше на дядо си да балира и учеше Херман да кара трактора седнал на коленете му. Момчето беше много гальовно и леко притеснено от няколкоседмичното отсъствие на батко си — неговия герой, — за да не би отново да замине и да не се върне никога повече като родителите му.

Унай не искаше да се връща във Витория до края на лятото, но отиде в последния ден на празника на Бялата дева, 9 август, защото Асиер и Хота настояха, а и той не желаеше историята с Ана Белен да влоши чак толкова отношенията в компанията.

Във всеки случай Унай скъса страницата с буквата А в бележника си и дълги години — до момента, в който ги прехвърли в контактите си в мобилния телефон — той започваше с буквата Б, като имената Антонио и Агире ги поставяше при други букви.

На 9 август, след като се сбогуваха със Селедон[72] на площада на Бялата дева, зачакаха Лучо в края на "Ерерия", при чешмата с патиците, за да се приберат по домовете си.

Лучо най-после дойде с леко закъснение и леко възбуден.

Унай не го видя, или поне не видя юмрука, който се заби в дясната му буза.

— С теб ли е? Отново ли е с теб? — извика му Лучо. — Каза ми, че излиза с друг и че го познавам, това ти ли си?

Зашеметен от удара, който му дойде изневиделица, Унай изгуби равновесие и падна на земята.

— Ти си луд, човече. Да не мислиш, че ще се върна при нея? — каза той с ръка на бузата. Болеше го челюстта, много го болеше.

— Не ми отговори.

— Напротив, отговорих ти.

Унай трепереше от гняв, но не се изправи. Лучо беше дебел, но и много избухлив, освен това беше надрусан и не се контролираше. Остави го да го изрита два пъти в корема. Заболя го много повече, отколкото очакваше. Унай стисна юмруци и бавно се изправи.

— Върви си, Лучо — каза му. — Махай се веднага.

За изненада на тримата приятели Лучо се разплака.

— Не разбираш, наричаше се Анабел Ли заради мен! Бяхме гаджета от малки, от детската градина! — извика му.

— Но ти ходеше в онази на "Сан Матео"… — отвърна Унай, без още да разбира. — Тя беше в детската градина на "Ла Сенда", с мен.

Тогава се намеси Хота:

— Били сте в една детска градина с Анабел?

— Да… е, поне така си спомням — изхлипа Лучо леко объркан.

— Не искам да ви обиждам, но нашата любов беше по-силна от… — започна Хота.

— Спести си обясненията — прекъсна го Унай. — На мен ми каза същото.

— Мамка му — намеси се Лучо с все още стиснати юмруци, — пробута ми историята за детската градина, че сме гаджета от малки, че аз съм първият и единственият…

— По дяволите, на мен ми каза същото — призна Хота унило, — че сме ходели заедно в детската градина в "Десампарадас"… и че си сменила името заради мен и заради една рисунка, която ми подарила в последния ден, когато животът и възрастните ни разделили…

— Гадост — каза лаконично Асиер, потвърждавайки четвъртата версия на същата история.

Това беше прекалено за Лучо и очакванията му. Още се нуждаеше от виновник.

Така че отново удари Унай по същата буза, дясната, като този път я разцепи и тя започна да кърви.

— Ти си бил, винаги си бил ти! — изкрещя той на Унай. — От четиримата ти беше специалният за нея, нали? Останалото е било игра.

— Асиер, отведи го — помоли го Унай, треперейки целият. — Трябва да го отведеш веднага.

Асиер разбра тутакси и поведе приятеля си отново към "Ерерия".

— Ела, аз черпя, последното е от мен — обеща му той.

И може би заради това необичайно предложение Лучо склони да тръгне и двамата се отдалечиха от опасността, която в момента представляваше Унай.

Хота остана там, също изкушен да изпие едно последно качи[73] бира или каквото и да е друго. Но окаяното състояние на приятеля му надделя над жаждата за забрава през онази нощ.

Приближи се до него, постави огромната ръка на Унай на рамото си и го доближи до чешмата.

— Защо го направи, Унай? Защо се отказа да му го върнеш? — попита го Хота.

Унай пъхна глава под чешмата с патиците, за да измие кръвта и да смали подутината, която вече деформираше бузата му.

"Защото щях да го убия — премълча. — И не за пръв път някой щеше да умре по моя вина!"

58

Къклицата

15 януари 2017 г., неделя

Нужни ми бяха много години, за да разбера причините, поради които Анабел Ли бе искала да я видим при всяко съвкупление с всеки от нас. Веднъж ми каза, че са я наричали Къклицата.

И точно това се бе оказала за четиримата. Плевел, който оставихме да избуи сред усмихнатата ни доверчивост. Краят на невинността ни. Сбогуването с всяка следа от детството.

Анабел беше нещо повече от личност, беше като един от символичните образи в комиксите си — грохналата старица, която е приела образа на девица и в действителност е Смъртта, брадатият старец, зад когото се крие Менторът, пътуващият пощальон, който замества Херолда, младият новобранец, който изпълнява безусловно заповеди и въплъщава Воина.

И двайсет и четири години по-късно се бе завърнала, за да ни напомни, че раните, които бяха привидно заздравели, са все още отворени. Че бе достатъчно да я споменем, като в древните заклинания, и нейното опустошително въздействие отново ни съсипваше живота и отново взривяваше компанията, която смятахме, че е оцеляла.

59

Параклисът в болницата

16 януари 2017 г., понеделник

Прекарах в Кантабрия целия край на седмицата. Не исках да се връщам в мразовитата Витория, нито в мразовития ми апартамент, нито в мразовитата атмосфера на сантименталните ми връзки. Наех стая в една къща в Сомокуевас, на самата Коста Кебрада, и морският въздух ми се отрази добре.

Спалнята ми гледаше към моравата зад къщата и когато се събуждах, срещу мен бяха скалистите брегове, които в продължение на години толкова мразех. Заставих се обаче да ги гледам, в продължение на часове наблюдавах разбиването на вълните, докато накрая свикнах с ритмичното им движение и настъпи момент, за пръв път от десетки години, когато гузната ми съвест под формата на буца в стомаха престана да ме измъчва. Вече не бях в морето, под неговата власт. Сега бях възрастен човек, който наблюдаваше от леглото великолепно зимно зазоряване.

Разходих се по скалистия бряг, върнах се на плажа Портио, срещу Скалата с портата, където умря Мариан Мартинес, опитах да си простя за това, че не притежавам свръхспособности и не съм я спасил, когато бях шестнайсетгодишен хлапак, попаднал във водовъртежа на една перфектна буря. Помирих се най-после с Кантабрийско море.

След разговора със сина на доктор Осорио в главата ми се оформяше друга истина — различна от тази в доклада, който Саул Товар ни показа.

Ами ако Ребека?…

Дядо винаги казваше, че всички удачни въпроси започват с едно "Ами ако". Прилагах неговия мъдър сократовски метод и никак не ми харесваше посоката, в която поемаха заключенията ми.

Заради това, което предполагаха. Заради това, което означаваха.

Тази кратка почивка не мина напразно, реших да се възползвам от престоя си в Кантабрия и начертах една леко измамна стратегия, за да не се върна в града с празни ръце.

Рано в понеделник отидох в болница "Валдесиля" и открих жената на рецепцията, с която се бях запознал при предишното ми посещение. Отправих ѝ най-хубавата си снайперистка усмивка и се приближих до нея с поверителен тон:

— Може ли да се обадите веднага на доктор Осорио и да му кажете да отиде в параклиса? Спешно е.

— Разбира се, сега ще позвъня в кабинета му — отвърна тя усмихнато.

После се качих на етажа на ендокринологията и се приближих до рецепцията. Едно младо момче с разсеян вид ме обслужи.

— Може ли да изпратите доктор Товар в параклиса? Спешно е.

Придадох си изражение на близък на починал, едно от онези тъжни изражения, на които никой не може да откаже услуга.

— Веднага ще ѝ кажа.

— Благодаря ви много — отвърнах и тръгнах по коридора, симулирайки несъществуваща скръб.

Веднага щом изгубих младежа от поглед, се шмугнах в аварийния изход и полетях по стълбата надолу, сякаш болницата беше в пламъци.

Минути по-късно Сара Товар се появи на вратата на пустия параклис и подскочи, като видя психиатъра.

Двамата запазиха мълчание за няколко секунди.

— Колко време — прошепна дрезгав мъжки глас.

— Колко време — отвърна сух женски глас.

— Няма ли да ми кажеш нещо след толкова години? След няколко дни се пенсионирам. Вече няма да ти се налага да ме виждаш и… — каза той.

— Изглежда, Ребека не е умряла — прекъсна го Сара.

Последваха няколко секунди, през които никой не каза нищо.

— Какво говориш? — наруши той мълчанието накрая.

— Полицията е говорила с брат ми Саул и сега смятат, че племенницата ми не е убита; една свидетелка твърди, че е избягала от дома си и че снимките са били, за да инсценират смъртта ѝ и да не я търсим. Ти знаеш ли нещо за това?

— Дали знам нещо за това?! — извика разтревожено психиатърът. — Дали знам нещо за това? Да ти напомня ли, че ти ме обвини за онова толкова ужасно нещо? Не ме забърквай отново в извратените ви истории… вече не участвам. И щом момичето е живо и не е умряло, дължиш ми извинение.

— Не смятам да ти го давам. И говори по-тихо, в Божия дом сме.

— Проклета да си, горделива жено! Използва ме, спа с мен и изложи на опасност кариерата ми. Разби семейството ми и всичко беше заради брат ти, никога не си простих това, което сторих на горкото момиче.

Сара Товар помълча, явно обмисляше отговора си.

— Много се радвам, че повече няма да ви виждам, доктор Осорио. Надявам се да гниете с греховете си в ада — каза най-сетне тя със сухия си глас и излезе от параклиса.

Психиатърът седна с отнесен поглед на една пейка и аз се възползвах от момента, за да изляза от изповедалнята, където се бях скрил.

— Какво сте ѝ сторили, докторе? — попитах го. — Какво, по дяволите, сте сторили на Ребека Товар?

60

Хотел "Реал"

16 януари 2017 г., понеделник

Психиатърът пребледня, когато ме видя да се приближавам към него с мобилен телефон в ръка.

— Не си правете труда да отричате. Всичко е записано.

Скочи от пейката, оправи бялата си престилка и се опита да запази достойнство.

— Това е незаконно, никой съдия няма да приеме доказателство, получено без мое съгласие.

— Но би било… достатъчно, за да ви съди медицинска дисциплинарна комисия.

Направих пауза, преди да продължа. За щастие, се получи много драматична.

— И повярвайте, ще намеря начин този запис да стигне до тях. Да не говорим за пресата.

Доктор Осорио разбра, че говоря сериозно, а и така си беше. В онзи момент бях готов почти на всичко.

— След няколко дни се пенсионирам — примоли се най-сетне, — не може да ми причините това.

Седнах до него на пейката. Една Богородица ни гледаше със сериозно изражение.

— Просто е — съгласих се. — Няма да го направя, ако ми разкажете какво се е случило преди двайсет и четири години.

— Излишно е да ме заплашвате, само ме провокирате.

"Добре" — помислих си.

Потърсих в интернет номера на централата на болницата.

— Болница "Валдесиля" ли е? Искам да говоря с директора, обаждам се от полицейското управление на Витория — казах пред ужасения поглед на доктора.

— Не, моля ви, затворете!

— Не смятам да затворя — осведомих го с мобилния в ръка.

Пуснаха ми "Четирите годишни времена" и зачаках търпеливо.

— Затворете, моля ви! — помоли ме той съкрушено. — Ще говоря с вас, но моля ви, затворете.

Послушах го, бе разбрал, че заплахата ми е сериозна и въздъхна примирено.

— Предполагам, че някой ден трябва да поправя злото, което сторих на това момиче.

— Може да започнем от истината, ако сте съгласен.

— Добре, да започнем оттам. Време е да изрека това, което тая в себе си толкова години…

Остана мълчалив няколко минути, потърквайки ръце. Предположих, че се опитва да подреди миналото в главата си.

— Вижте, момичето не проявяваше никакви симптоми на психоза. Наистина беше прекалено привързано към баща си, имаше известен комплекс на Електра, но беше много незряло за възрастта си, много инфантилно и това поведение беше в рамките на типичното за детството. Изобщо не беше достатъчно, за да го вкарат в психиатрията. От друга страна, непревъзмогнатата скръб по майка ѝ беше измислица на Сара. Момичето беше понякога тъжно, но беше толкова привързано към баща си, че това компенсираше отсъствието на майката. Било доста объркано и споделило със Сара това, което баща ѝ правел с нея. Сара казала на Саул и двамата си дали сметка, че не могат да си позволят подобен скандал. Искали да ѝ дадат урок, за да не се опитва отново да разкаже на някого, че баща ѝ блудства с нея. Затова Сара се обърна към мен, знаеше, че съм влюбен в нея още когато бяхме деца.

Слушах го, но си мислех за друго — че Ребека не е проявявала никакви признаци на психоза.

— Значи… това, което Ребека е казала, е вярно?

— Така мисля. Разпитах я, момичето говореше само за опипвания, нищо друго. Но разказът му беше убедителен. Ако искате мнението ми на специалист, повярвах му. Съвпада с нарцистичния характер на баща му и с възрастта на привличане.

— Възраст на привличане?

— Педофилите си имат предпочитания към възрастта на децата. В случая на Саул Товар мисля, че изпитва влечение към деца в предпубертетна възраст или към момичета на прага на пубертета. Или към слабо развити жени, които изглеждат много по-млади, като жена му, и може би… може би първият му сексуален опит е бил с все още неразвито момиче, на тази възраст. В Сантиляна се носеха какви ли не предположения относно това, което е могло да се случи в това семейство. Дотогава винаги отказвах да им давам ухо, но когато чух разказа на момичето, осъзнах, че съм бил сляп цял живот, отричайки очевидното.

— Какво направихте тогава? — попитах го. Започвах да се чувствам зле, много зле.

— Сара ме помоли да издам фалшива диагноза, обясних ѝ колко сериозно е това, което иска от мен, но… се възползвах, в замяна поисках да спи с мен, пък било само веднъж. Не се гордея с това, моля ви да не ме съдите, достатъчно го правя сам. Тя се съгласи, беше много религиозна, но го направи заради брат си Саул. Тогава разбрах, че слуховете, които се носеха в Сантиляна, са верни. Тези двамата бяха заедно, винаги са били заедно.

— И какво се случи?

— Нещо съвсем прозаично, и двамата удържахме на думата си. Прекарах една нощ с нея и аз, какъв наивник само, на моите четирийсет години, като някакъв влюбен хлапак помислих, че ще остане с мен и не се прибрах да спя вкъщи, отидохме в хотел "Реал", исках нещо хубаво, тържествено. Не беше така. Беше просто сделка, тя повече никога не ми проговори, от двайсет и четири години избягваме да се срещаме в коридорите на тази болница. Не съм ходил често в селото през тези години. Чувствах се омърсен и лош съпруг заради това, което сторих, нямах куража да се изправя пред хорските приказки и ролята на злодея, която бях играл в този лош филм, какъвто се оказа животът ми.

— Но там имате син…

— Син, който не иска да ме види.

— Син, с когото дори не сте се опитали да общувате — изплъзна се от устата ми. — Извинете, ако съм прекалил, но момчето е на двайсет и пет години. Двамата се наказвате заради нещо, което се е случило една нощ още преди да се роди.

— Не знам дали ми е останала смелост за това. Какво ще стане сега, ще ме издадете ли?

— Трябва да напиша доклад, да говоря с управлението в Сантандер и съдията ще реши. Аз само представям улики и факти, отнасящи се до разследването — изрецитирах с професионален тон. Често го правех, когато случаите се оказваха твърде лични за мен и имаше риск да се замеся.

Доктор Осорио остана загледан в Богородицата, сякаш тази мъничка статуя имаше отговорите.

— Тогава нека той отсъди. И ако трябва, ще си платя за стореното. Всичко друго е по-добро от този черен облак, надвиснал над главата ми вече от двайсет и четири години.

И видях, че приема решението си за огромно облекчение на гузната си съвест. Аз обаче мислех само за Ребека, за това, че бе повторила осми клас, че са я тровили с антипсихотични медикаменти, от които е нямала нужда, че е трябвало да избяга от собствения си дом, след като е родила мъртво дете…

— Да, трябва да платите — казах, неспособен да сдържа гнева си. — Това, което сте причинили на момичето… независимо дали блудството се е случило, или не, е непростимо. Може би сте я разстроили дълбоко и сега двама души платиха за това с живота си. Това също ще ви тежи на съвестта.

И излязох от онзи параклис, който в продължение на десетилетия бе пазил тайната на няколко разбити живота.

61

Сомокуевас

16 януари 2017 г., понеделник

След разкритията на доктор Осорио се върнах умислен в къщата в Сомокуевас, където бях прекарал двете предишни нощи. Подобно на автомат, седнах на тревата на скалистия бряг и се загледах в бурното море и в пяната, разпръскваща се в подножието на скалите.

"Значи не си излъгала, Ребека. Искала си да ни предупредиш, а ние всички те предадохме."

Ребека не е била психотичка и не си бе измислила блудствата на баща си. Това ме накара да обмисля нова работна хипотеза, която бе доста смущаваща. Трябваше обаче да я потвърдя. И то не с показания, които Саул можеше да обори или да отрече, а да я потвърдя по емпиричен път и исках за тази цел да използвам престоя ми в Кантабрия.

Обадих се по новия мобилен телефон на Естибалис ѝ и разказах за новите разкрития.

— Сигурен ли си? Досега Саул за теб беше баща чудо.

— Моля те, Ести, говори с Алба. Помоли я за това, което ти казах, много е спешно. Обади ми се, когато имаш отговор.

Естибалис се забави да ми отговори и аз вече се готвех да се върна в топлата стая, когато телефонът иззвъня.

— Съдия Олано подписа заповедта. Неохотно, но се съгласи поради липсата на напредък. Имаш ли принтер подръка?

— Да, на рецепцията имат компютър, изпрати ми веднага документа — пришпорих я аз.

Нито ден повече, не исках този позор да продължи нито ден повече.

Обадих се на Пауланер и го запознах с фактите. Той обеща да говори със съдията и да му предаде това, което доктор Осорио ми бе признал. Решихме обаче да не губим време, задействахме операцията и два часа по-късно се явихме в къщата на Саул Товар със заповед за влизане и обиск в ръка и със съдебния секретар на Сантандер до нас.

Саул ни посрещна в доста окаян вид — синкавочерната му брада беше прекалено дълга и имаше големи кръгове под очите.

— Какво значи това, Унай? — попита ме той със сурово изражение, когато прочете заповедта. — Какво точно търсиш?

— По-добре остани отвън, Саул. Остави ме да си върша работата.

Застана пред мен едновременно ужасен и непоколебим. Измервахме се с поглед в продължение на няколко секунди, после се предаде, отдръпна се и ме пусна да вляза.

Инспектор Ланеро остана на вратата, за да следи Саул да не направи някое странно движение. Аз се качих на горния етаж, където предположих, че са спалните. Сложих си латексовите ръкавици, които винаги носех в колата.

Нуждаех се от нещо, принадлежало на Химена.

Открих стаята ѝ до тази на Саул, стена до стена.

Беше декорирана с доста инфантилни мотиви, плюшени играчки и подобни неща. Леглото беше оправено, бюрото — подредено, усмихваше ми се от няколко снимки от стената, едната бе от деня на дипломирането, на която беше с тога и шапка с пискюл. Баща ѝ я прегръщаше изотзад, бяха усмихнати и лъчезарни.

Отворих гардероба, беше празен. Саул се бе отървал от всичките дрехи на дъщеря си.

Леко отчаян, затърсих нещо, което да ми свърши работа.

"Хайде, това не може да свърши така. Химена, все трябва да си оставила някаква следа в този свят" — помолих се аз все по-неспокоен, надявайки се някой някъде в небето да ме чуе.

И ме чу.

Тъкмо когато се готвех да се обърна и да изляза от стаята, забелязах една вещ, която се бе изплъзнала от прочистването на Саул — в дъното на високите рафтове на гардероба стоеше, увита в найлонов плик, шапката с пискюл на Химена.

Взех я с преклонението, с което се взима дар, принесен на боговете, и внимателно я извадих от найлона. И вътре в шапката открих два косъма, захванати в шевовете, един от тях с луковица. Този косъм ми вдъхна надеждата, от която се нуждаех, за да доразвия теорията си.

Поставих картонче на находката съгласно процедурата за съхранение на доказателство и слязох по стълбата с найлоновия плик с шапката.

Саул се опря на една от колоните на терасата, когато ме видя да минавам с трофея си, мисля, че за миг изгуби равновесие, макар че след това се съвзе и придаде на лицето си обичайното спокойно изражение.

— Тръгвате ли си? — попита, или по-скоро се помоли.

— Това е за теб, Саул. Надявам се, че ще дойдеш и ще позволиш да ти вземат проба за ДНК.

Саул разгъна листовете с леко треперещите си ръце и прочете:

С настоящето ви уведомяваме, че трябва да се явите в университетската болница "Маркиз де Валдесиля", за да ви бъдат взети три проби със сух дакронов тампон от слюнката в устната кухина, които ще бъдат предадени впоследствие на Съдебната полиция в Сантандер от упълномощен лекар.

Адамовата ябълка на Саул се повдигна и спадна три пъти, преди да кимне утвърдително.

— Вървете си, моля ви — прошепна уморено.

И всички напуснахме къщата със сериозно изражение.

— Какво мислите, инспектор Ланеро?

— Че има опасност да избяга. Ще поискаме от съдията разрешение да наблюдаваме къщата, нямам му доверие.

— Напълно съм съгласен. Погрижете се. Аз се връщам във Витория, да видим какво ще ни кажат от лабораторията.

Сега оставаше само да убедя Голдън.

62

Река Садора

16 януари 2017 г., понеделник

Пристигнах във Витория следобед, бях си уговорил среща с доктор Гевара и ѝ връчих генетичния материал, но имах нужда от още нещо и само Голдън можеше да ми го подсигури, макар да се съмнявах дали ще успея да се свържа с нея.

Отправих се бързо към апартамента си и поставих две парчета черни ленти от изолирбанд във формата на кръст на стъклото на балкона.

Не можех да направя нищо повече, така че зачаках.

Чаках…

И чаках.

На всеки два часа слизах до портала и проверявах пощенската кутия. Нямаше нищо. Знаех, че е твърде рано, че може да минат няколко дни, докато свръзката ѝ мине през площада на Бялата дева и ѝ съобщи за зова ми за помощ.

Почти не спах същата нощ. Направих вокалните си упражнения, повторих цели абзаци на глас. Всичко, само и само да занимавам ума си и да не мисля нито за Алба, нито за Ребека.

На следващата сутрин ми се обади Ести. Казах ѝ, че продължавам да чакам, не ме помоли да отида в "Лакуа", така че не мръднах цял ден от къщи.

Топлата ми бърлога успокояваше нервите ми, опънати от чакането. Имах също нужда от уединение, за да предъвча раздялата с Алба, да се примиря, че вече не сме двойка.

Времето минаваше, а Голдън не даваше признаци на живот.

Същото се случи и в сряда сутринта.

И следобеда.

Може би Голдън беше избягала окончателно в чужбина и вече не се интересуваше от случващото се във Витория.

Може би си изграждаше нова самоличност и искаше да загърби миналото — своето, на Ребека и моето.

Същата сряда ми се обади Палунер, който ми потвърди, че Саул се е явил предния ден в болницата и са му взели ДНК проба. Държаха го под наблюдение, за да не избяга от реалността.

В четвъртък сутринта намерих в пощенската си кутия писмо без подател.

Нямаше никого наблизо, така че го отворих веднага, в тесния коридор на портала. Беше Голдън, отново ми определяше среща в находището Ача в пет следобед същия ден. Без мобилни телефони, без устройства, без придружители. Подчиних се, вече бяхме минали през това.

Огромният куриер пристигна в уречения час с миниатюрния си мотор, този път никой от двамата не беше толкова напрегнат. Поздрави ме с едно "Здрасти, инспекторе!", сякаш бяхме близки приятели и се виждахме всяка събота в Стария град, и остави пакета на земята, в подножието на занемареното находище. Този път не се изпика върху него.

— И подпиши, ако обичаш — подкани ме той.

Надрасках една завъртулка и извадих тунингования таблет с мигащия чат на екрана, който Голдън ми бе изпратила.

Седнах върху сухата трева, загледан в река Садора и нивите, които се простираха пред очите ми. В далечината мина елен и избяга, когато ме усети. Послужи ми като предупреждение, не исках Голдън да избяга, когато разбере какво ѝ предлагам.

"Казвай" — написа тя.

"Това, за което ще те помоля, няма да ти хареса, но преди да откажеш, искам да ти съобщя новините" — отговорих.

И ѝ разказах всичко, което се бе случило по време на посещението ми в Кантабрия.

"И аз ти трябвам, за да…"

"Да. Няма друг останал жив, който може да го направи. Само ти оставаш" — притиснах я.

"Значи сте намерили гроба на бебето на Ребека?"

Това ме обърка. Гроба?

"За какъв гроб говориш?"

"На Бека са казали, че е родила мъртво момченце, че те щели да го погребат по християнски, че за нея е по-добре да не знае къде са го погребали."

"Погребали? Саул наскоро ми призна, че са го кремирали. Не, Голдън, имам друго подозрение" — написах.

И ѝ го казах.

Тя ми отговори след няколко секунди.

"Бях мислила за тази вероятност през последните месеци, но не исках да повярвам, че е възможно" — написа най-после.

"Но си имала такова подозрение, кажи ми, че си имала такова подозрение."

"Да, когато се появиха случаите с младите самоубийци. Затова реших да ги проуча. Имах подозрения, но не ти казах нищо? "Аз стигнах до същото заключение, затова ми трябваш сега." "Съзнаваш ли какво искаш от мен?"

"Напълно, Голдън. Но е заради Ребека. Трябва да знаем какво се е случило в действителност. И това е единственият начин."

Беше недоверчива и това беше нормално.

"Закълни се, че не е капан, за да ме хванете."

"Никой няма да те преследва. Не съм в "Киберпрестъпления", не ме интересува какво си правила в миналото, щом няма нищо общо с "Криминални разследвания", и никой в нищо не те подозира!"

"А нападението ми над един инспектор?"

"Съдията ще се съгласи на споразумение, ако ни сътрудничиш. Знаеш, че няма да подавам жалба, дори министерството на правосъдието да настоява."

"Нито за отвличане на малолетна?"

"Именно затова трябва да пипнем Саул."

Последната фраза, която написах, остана на екрана повече от минута без отговор. Започнах да се опасявам, че Голдън се е уплашила от предложението ми и че това е последният ни разговор.

За щастие, малко след това буквите започнаха да излизат на екрана.

"Не смятам да се появявам, не мога да рискувам."

Спрях я, преди да премине в режим "паника".

"Трябваш ми, но не цялата, а само част от теб" — настоях.

Голдън забави отговора си.

"Добре, но го правя заради БКГ".

Не разбрах много добре това последното.

"БК?"

"Да, БК, Бека. Когато сменихме самоличността си, Ребека запази кодовото си име — БК, от Бека, както я наричахме вкъщи. Така се подписваше под писмата си и в интернет" — обясни ми тя.

"Добре, нека да е заради БК. Ще ти кажа как ще го направим!"

Дадох ѝ подробни инструкции как да се снабди с ДНК тест в домашни условия. Знаех, че един защитник в съда ще отхвърли това доказателство, защото не е спазена процедурата по взимането и съхранението му, но мен ме интересуваше единствено дали тестът ще докаже това, което вече предполагах. Ако подозрението ми се потвърдеше и Саул бъдеше арестуван, бих могъл по-лесно да убедя Голдън да се подложи на теста официално и той да послужи в съда.

"Само още едно сведение, знаеше ли какво е искала да учи Ребека?"

"Могла е да се дипломира в различни области, вероятно нещо, свързано с информатиката. Обичаше историята, но не искаше да учи същото като баща си, а и аз я разубеждавах всеки път, когато обмисляше тази идея, за да елиминираме и най-малката вероятност някога да се срещнат като професионалисти. Също твърдеше, че ѝ харесва да работи с деца и понякога ми казваше, че ще следва педагогика или психология. Беше от онези тийнейджъри, на които им се отдава всичко, и ѝ беше трудно да направи избор. Помогнах ли ти с нещо?"

"Още не знам. Възможно е. Искам да ми предадеш пробата час по-скоро, Голдън".

"Добре, ще го направя, преди да съм размислила."

И в петък сутринта занесох пробата на доктор Гевара.

— Четири или пет часа — каза ми тя. — Ще ти се обадя веднага щом имам резултата.

Върнах се вкъщи и зачаках нетърпеливо. Следобед отидох на сеанса с логопедката ми и за да се поизпотя, докато чакам, обух маратонките и излязох да потичам в парк "Оларису".

63

Съдебната палата

20 януари 2017 г., петък

Връщах се през парк "Прадо", когато новият ми мобилен телефон, който носех в калъф на рамото, иззвъня. Беше Естибалис, която както винаги ме пришпори.

— Ела в Съдебната палата. Вече имаме резултатите — каза ми тя.

Подчиних се, без да мрънкам и се появих по анцуг в триъгълното здание.

Влязох в кабинета на доктор Гевара и заварих при нея Алба и Естибалис.

— Главен инспекторе, докторе, инспекторе… — поздравих трите, докато си поемах дъх след последния спринт.

— По-добре седнете, инспектор Аяла — каза Алба със сериозен тон. Имаше сенки под очите, които подсказваха, че не е спала добре през последните нощи.

Почувствах се като подлец, изпитвах вина, че ѝ бях създал тревоги по време на бременността.

— Бяхте прав, инспекторе — продължи. — Шокирани сме от резултатите на тестовете. Кажете му, доктор Гевара.

— Изпратих трите проби за ПВР[74]-анализ и въз основа на резултатите, които получих от лабораторията, мога да направя някои заключения. Както вече ви обясних, когато направихме ДНК-тест на нероденото дете на Ана Белен Лианьо, за да се докаже бащинство, припокриването трябва да е равно или по-високо от 99.73 процента. В този случай няма съмнение — Химена Товар е дъщеря на Саул, но също и негова внучка. От друга страна, пробата на Аурдес Переда също сочи родство по линия на майката, макар и не толкова близко. С други думи, тази жена сигурно е сестра на бабата на Химена.

— Значи теорията ти е вярна, Унай — каза Естибалис. — Ребека е родила Химена, плод на кръвосмесителна връзка…

— Изнасилване — прекъсна я Алба, по-сурова от всякога, — била е на тринайсет години, по закон няма сексуална идентичност. Дори да се е съгласила доброволно, това се смята за сексуално насилие. Фактът, че насилникът освен това е авторитетна фигура, собственият ѝ баща, добавя няколко години към горната граница на присъдата, която ще произнесе съдията.

Аз също бях шокиран. Едно е да правиш предположения за това, което може да се е случило в това ендогамно семейство, и друго, много различно — да научиш от гените мръсната истина без никаква възможност за съмнение.

— Бащата и лелята са излъгали Ребека, казали са ѝ, че детето ѝ се е родило мъртво и че са го погребали — помислих на глас. — Саул ми каза, че Сара Товар го е кремирала. Пълна лъжа.

— Оставили са момичето при тях — намеси се Естибалис. — Трябва да разберем как са го скрили или кой го е взел, или какво са смятали да правят с него, защото Ребека е избягала от къщи няколко дни след раждането, но Саул не е знаел предварително за намеренията на Ребека.

— Мисля, че Сара е стояла зад това — каза Алба. — Била е съучастница на брат си, възможно е да е смятала да я отгледа, било ѝ е лесно да симулира осиновяване. Във всеки случай трябва да разпитаме брата и сестрата. Също ще ни трябват показанията на психиатъра, който е лекувал Ребека Товар.

— Ще се съгласи — казах. — Инспектор Ланеро вече е в течение на съучастието на доктор Осорио.

— Ще се обадя на съдия Олано, за да го уведомя за новия обрат на случая и да поискам заповеди за задържане. Ще се обадим в управлението в Сантандер, за да подготвим съвместна операция и да арестуваме Саул — осведоми ни Алба.

— Отлично — побърза да каже Естибалис, нетърпелива като мен да приключи с темата Саул Товар.

— Напомням ви, че това не решава случая с убийствата на Ана Белен Лианьо и Хосе Хавиер Уето. Предполагаме, че Ребека Товар е жива заради показанията на една свидетелка, леля ѝ, и смятаме, че мотивът е отмъщение, но не разполагаме с нищо, освен с предположения, и ако извършителят е тя, не сте постигнали никакъв напредък относно сегашната ѝ самоличност. да не споменавам срамния гаф с един от най-добрите ни агенти, Милан Мартинес — натърти тя.

— Във връзка с това бих искала да се намеся — прекъсна ни доктор Гевара.

— Слушаме ви.

— Знаете, колко съжалявах, че при огледа на местопрестъплението на Ана Белен Лианьо не успяхме да възстановим нито едно веществено доказателство от нападателя или нападателката ѝ. След смъртта на Андони Куеста… с инспектор Мугуруса работихме дълги часове през тези седмици с оскъдните доказателства, които успяхме да спасим. И намерихме нещо, в якето на Ана Белен имаше няколко дълги черни косъма. Предположих, че всичките са нейни. Но понеже имаше седем с корен, изпратих ги за анализ и един от тях има много различен генетичен профил. Принадлежи на друг човек.

— Чудесна находка, докторе — поздрави я Алба, след като седна.

Разтревожих се, стори ми се уморена.

— Значи може би имаме най-после физическо доказателство от убиеца или убийцата. Но, и ме поправете, ако греша, това само може да ни послужи да докажем, че някой е бил с нея в определен момент преди смъртта ѝ, но не и да докажем, че е бил при "Сан Адриан", нали? — каза шефката ми.

— Така е, но има и добри новини. В якето на Хосе Хавиер Уето намерихме няколко косъма, един от които също беше дълъг и черен. Напомням ви, че 57 процента от населението в тази страна има кестенява коса, но само 26 процента имат черна, а това съкращава чувствително издирването. И не е боядисан.

— Ребека беше брюнетка. Косата ѝ беше много черна, като на баща ѝ и на леля ѝ — спомних си. — Продължете.

— Изпратих двата косъма за анализ и са от един и същ човек. Следователно имаме съвпадение — едно и също лице с черна, дълга и права коса е било близо до двете жертви по време на смъртта им или малко преди това. Не знаем обаче самоличността му. Ще го сравня с ДНК базата данни на криминално проявени, но като се има предвид профилът, за който говорите, много е вероятно да не открием нищо и да става дума за някого, който не е картотекиран в полицията.

— Благодаря за находчивостта ви, докторе. Това може да ни послужи, за да повдигнем обвинение на убиеца или убийцата. В случай че открием Ребека Товар, под каквато и да е самоличност, ще е достатъчно да направим ДНК анализ, за да разберем дали е била с двете жертви — каза Алба.

И с това приключи съвещанието. Въпреки че беше почти краят на седмицата, а следобедът се очертаваше твърде неспокоен, тримата излязохме от Съдебната палата с блясък на надежда в очите.

— Между другото, Унай, благодари на дядо си от мен. Онзи ден е минал през Лагуардия и е дал на майка ми няколко буркана с мед и захаросани бадеми — каза Алба и извади една прозрачна торбичка от джоба на бялото си пухено яке, за да ни ги покаже. — Толкова е трогателно, че се грижи за мен.

— Ще му предам — успях да промълвя едновременно развълнуван и засрамен.

И точно тогава, в най-неподходящия момент, ми позвъни брат ми. Алба се възползва, за да се сбогува с жест и двамата с Естибалис останахме сами на булеварда.

— Унай, как си? — попита ме Херман.

— Да ти призная, зает. Искаш ли нещо?

— Да поговоря с теб. Но по-добре на спокойствие. Ще ходиш ли в събота и в неделя във Виляверде?

— Да, утре ще се видим там. Проблемът ти може ли да почака дотогава?

— Да, утре ще си поговорим — каза, макар гласът му да не звучеше с особено облекчение.

— Утре съм на твое разположение, Херман — обещах.

Стигнахме до къщата на Саул два часа и половина по-късно. Алба бе уредила съвместната операция и отряд полицаи от управлението в Сантандер, начело с Пауланер, вече бяха обградили къщата, когато Ести, Милан, Пеня и аз се появихме.

Брегът беше зле осветен от далечните светлини на други квартали и вятърът духаше с по-голяма ярост от обичайната.

Разбрах, че нещо лошо, много лошо се е случило, когато видях Пауланер да се отправя със съкрушено изражение към нас.

— Какво се е случило? — извика му Естибалис нетърпеливо и инстинктивно посегна с ръка към кобура на пистолета си.

— Няма да ви е нужен, инспекторе. Саул Товар вече не представлява опасност за никого.

— Не! — извиках и влязох тичешком в къщата, като прескочих вече поставената ограничителна лента.

Намерих тялото му на пода в хола.

Саул лежеше полугол, със същите протрити дънки, с които ни посрещна в понеделник по време на обиска. Вече не беше неустоимият красавец със зелени очи.

Една реплика на кантабрийска кама бе пронизала сърцето му.

64

Къщата на Сантиляна

25 май 1968 г., събота

Майката извика отново Сара, бе се събудила в прекрасно настроение. Този ден момичето ставаше на единайсет години и вече се чувстваше голямо, макар и не колкото му се искаше.

— Какво има, майко?

Майката ѝ заповяда откъм леглото да влезе в спалнята.

— Изпразни ми гърнето и ми донеси закуската. Днес денят е чудесен, не мислиш ли? — каза майка ѝ усмихната, гледайки през прозореца.

Схлупената къща на семейство Товар не предлагаше особено красиви пейзажи, гледаше към една тясна улица и ако човек надникнеше, виждаше само зида на една стара къща.

— А, и слез с брат си в мазето, баща ви ви вика за нещо!

Момичето замълча и побърза да ѝ занесе поднос с чаша мляко и няколко бисквити.

— Майко, а не искате ли днес да станете, денят е толкова хубав?

— Вече говорихме за това, дъще. Дадох обет на света Хулиана и не съм от онези, които ще го нарушат.

— Но днес е рожденият ми ден и можехме да излезем малко на слънце.

"Трябва да излезем, майко. Не можем да останем в тази къща, защото вече знам какво ще стане при баща ни" — помоли се наум Сара.

— Не, момиче, казах не!

— Тогава нека поне Саул да излезе да поиграе с момчетата, чакат го на площада.

— Откъде си се научила да не слушаш? Върви и слез с брат си, аз ще поспя малко.

— Да, майко.

И слезе по стълбата, като държеше брат си за ръка, и там долу ги чакаше баща им. Порнографът любител извади фотоапарата си, както бе направил баща му в онези далечни години, през трийсетте, с 16-милиметровия "Кодак", донесен от Франция.

Даде инструкции на децата. Сара гледаше втренчено малкото си братче:

— Гледай ме в очите. Не преставай да ме гледаш в очите. Аз ще те пазя, Саул.

— Не, аз теб — каза момчето.

— Аз теб.

— Аз теб.

— Аз теб.

Това беше начинът, по който двете деца се разсейваха. Така всичко минаваше по-бързо и за двамата, а инструкциите на баща им оставаха в някой тъмен ъгъл на влажното мазе.

65

Олтар в небето

20 януари 2017 г., петък

След мен влязоха Пеня и Милан. Може би беше първият труп, който тя виждаше, защото излезе тичешком от къщата и Пеня я последва, явно загрижен за нея. Предположих, че е в градината и вдишва морския въздух, за да не повърне.

Няколко минути по-късно Пеня влезе, изглеждаше много сериозен.

— Как е Милан?

— Не е много добре, би ли отишъл да поговориш с нея? — прошепна ми.

Намерих я да седи на едно от креслата, където веднъж с Естибалис разговаряхме със Саул. Не плачеше, но бе захлупила лице върху коленете си и разбърканата ѝ коса ми пречеше да видя изражението ѝ.

— Как си, колежке?

— Вече няма да разбера. Вече няма начин — каза тя с гърления си глас.

Седнах до нея. Бях зашеметен от смъртта на Саул Товар колкото нея.

— В продължение на двайсет и четири години си представях как събирам сили и идвам тук, за да му поискам обяснение — призна ми тя. — Така и не се осмелих. Исках да го погледна в очите и мислех, че така ще разбера дали той е блъснал сестра ми в пропастта. И днес дойдох, трепереща от страх, за да го арестувам. А сега никога няма да науча истината.

— Може би никога нямаше да я научиш. Саул е, беше — поправих се — много убедителен. Мен… ме погледна в лицето и ми каза, че дъщеря му била психотичка. Аз съм специалист по профилиране… но му повярвах. Прегърнах го, стана ми жал за него. Щеше да те омае. Омая всички ни.

— Не ви бива много да утешавате.

— Наистина не ме бива — признах. — Трябва да влизам, Милан.

— Разбирам. Аз съм добре. Ще бъда добре.

И аз отново влязох в леговището на Синята брада. Инспектор Ланеро вече се бе обадил на съдията, а той на съдебния лекар, който от огледа на трупа заключи, че е било самоубийство, което аутопсията вероятно щеше да потвърди.

— Много необичаен начин на самоубийство, сложен е и човек трябва да знае много добре какво прави, за да се прободе с хладно оръжие в сърцето. Присъщо е обаче на самоубийците да свалят дрехите, които покриват мястото, където ще се самонаранят — заяви лекарят, след като огледа тялото.

Ако се съдеше по състоянието, в което намерихме тялото, Саул бе отнел живота си във вторник, точно след като се бе върнал от болницата "Валдесиля", където му бяха взели проба от слюнката.

Знаел е, че ще намерим съвпадение на неговата ДНК с тази на Химена. Знаел е, че ще съберем две и две. Знаел е, че ще установим, че Химена е била негова дъщеря и внучка. Не е искал да преживее ареста. Или пък онова, което толкова го тревожеше — публичното опозоряване. Но поне потвърди заключенията ни. Любопитно е как се измъкна невредим от тази история. Местният печат разпространи новината още същата събота в електронното си издание с едно лаконично съобщение:

Преподавател в Кантабрийския университет, С. Т., 55 г., намерен мъртъв в жилището си. Университетската общност е потресена от новината. В понеделник ректорът и деканатът на Факултета по философия и хуманитарни науки ще отдаде почит на покойния за работата му, свързана с популяризирането на местната келтиберийска култура.

Редакцията на "Ел Периодико Кантабро" не свърза името му с никакво разследване и само съобщи новината за смъртта му. Саул щеше да им е много благодарен.

Аз не преставах да мисля за черния, дълъг и прав косъм, който съдебната лекарка бе намерила в якетата. Дали сестра му Сара стоеше зад тези убийства? Може би трябваше да помоля доктор Гевара да сравни намерените косми с ДНК на сестрата на Саул, но не рискувахме ли тя също да се самоубие или да избяга, ако се явим в дома ѝ със заповед за взимане на проба? Имаше друга възможност, и тя ни беше подръка — да сравним ДНК на Саул с тази на космите. Ако бяха на Сара Товар, щяхме да намерим съответното генетично съвпадение.

Не бях обаче сигурен в тази хипотеза.

Целият екип от Витория се върнахме сериозни и мълчаливи в града. Може би най-разстроен бях аз, защото го бях познавал. И Милан, която продължаваше да се обвинява за това, че не е действала по-рано.

На следващия ден, докато чакахме заключението от аутопсията, отидох във Виляверде на обяд. Исках да се откъсна за малко от разследването. Заварих дядо при лещака да разчиства тревите. Брат ми го нямаше никъде.

— Херман още ли не е дошъл? — попитах дядо, след като застанах до него и започнах да скубя бурените.

— Не, а ми каза, че ще дойде рано. Не знам защо закъснява.

— Сигурно има работа в кантората.

— Сигурно — съгласи се дядо и двамата продължихме работата си.

Позвъних му към три и половина. Още го нямаше, а Херман не беше от хората, които не предупреждават. Не вдигна телефона, в кантората му се обаждаше телефонният секретар, който ме канеше да си запиша час за консултация.

На обяд изядохме мълчаливо боба с люта чушка и наденицата, която дядо бе опекъл на огнището в кухничката.

Той отиде да си подремне, а аз прекарах следобеда замислен, загледан в огъня. Почивах си. Възстановявах се.

Когато се смрачи, необяснимото отсъствие на брат ми вече започна да ни тревожи.

— Дядо, Херман каза ли ти нещо друго, освен че ще дойде сутринта? — попитах го, след като качих дърва, за да поддържаме къщата топла през нощта.

— Да, синко, каза ми, както и че иска да го обсъди с теб.

Както Херман, така и аз разказвахме на дядо за работата си, за неща, за които не можеш да говориш, защото са професионална тайна. Но с дядо човек можеше да бъде сигурен, че ще мълчи като гроб, освен това достолепната му възраст винаги даваше перспектива на проблемите ни.

— Мислиш ли, че трябва да ми го кажеш?

— Не знам дали трябва да ти кажа нещо. Беше леко разтревожен от нещо, което е научил за момичето си.

— Момичето му, Беатрис, логопедката ми?

— Да, нещо за кабинета ѝ, помниш ли онова здание на "Сан Антонио", за която ти казах, че превърнаха купола му в картечно гнездо по време на Гражданската война?

— Да, дядо. Сградата "Пандо-Аргуелес".

— Херман ми каза, че в сградата няма офиси под наем. Някаква предприемаческа фирма я купила и започнали ремонт, но така и не го довършили. В кантората му отишъл клиент, който искал да се консултира по въпрос, свързан с търга. Изненадал се, че приятелката му работи на този номер и той проучил и се оказва, че там няма никаква Беатрис… Корес?

— Да, Корес.

— Казва, че не е възможно да е наела офис там, че предприемаческата фирма не може легално да го направи. Не знам, иска да се посъветва с теб, преди да говори с нея, за да види какво мислиш ти.

— Мисля, че може да го е наела на черно.

— Сигурно е това. Но това момче още го няма, да му се обадим ли отново?

— Да, ще му се обадя.

Обадих се и на приятелите ми, но вече беше единайсет вечерта, а никой не го бе виждал във Витория. Всички предположиха, че е с Беатрис, но когато ѝ позвъних, телефонът беше изключен.

С дядо останахме да чакаме пред огнището в кухничката, но в полунощ го убедих да си легне и му обещах, че на сутринта ще потърся Херман в апартамента му във Витория.

— Дядо, той е голям човек. Сигурно е с приятелката си на кино или пък се нуждаят от уединение. Няма да му се сърдим за това, че веднъж в живота си не е толкова отговорен и е пропуснал да ни предупреди, нали?

— Разбира се — каза дядо с изражение, което сякаш казваше: "Изобщо не ме успокои, синко!" — Утре, когато говориш с него, му кажи, че днес сутринта срещнах едно момиче от компанията ви, жената на Асиер, която обикаляше из селото, каза, че минавала оттук и че би искала да говори с някой от двамата, но не знам с кого.

— Жената на Асиер, Арасели?

— Да, точно тя, не я разбрах добре, беше доста неспокойна. Каза: "Търся внука ти" или нещо такова. Но после си тръгна бързо. Утре го кажи на Херман.

"И защо Арасели е дошла чак във Виляверде, за да търси Херман? — запитах се учудено. — Или е искала да говори с мен?"

Легнах си, но не мигнах. Бях разтревожен и ядосан на брат ми за това, че не бе дошъл и не ни бе предупредил.

Посещението на Арасели също ме притесняваше. Не че ми беше близка приятелка, но напоследък изглеждаше странна, нервна, разстроена.

Реших да свърша нещо полезно, докато часовете се нижеха в тъмната стая. И се захванах с въпроса с имената. С трите фалшиви акаунта, които се бяха свързали с Анабел — Хинебра, Линет, Бегоня Кортахарена. Възможно беше в някой от тях да е ключът. Име, което да има за Ребека особено значение, може би нещо, свързано с ритуала на Тройната келтска смърт. Обесените, въжето, близостта до жертвениците, водата… Загложди ме любопитство, затова взех мобилния телефон, който беше включен, в случай че Херман позвънеше, и потърсих значението на името Ребека.

Това, което прочетох, беше най-малкото любопитно. Ребека беше библейско име, по-точно еврейско. Би могло да се преведе като "връв" или "връзка". На гръцки обаче беше свързано с плодовитостта. На арамейски означаваше богиня земя. Съпруга на Исаак, син на Аврам, който се оженил за собствената си сестра, Сара. Беше интересно да открия толкова директна алюзия за кръвосмешение в семейство като Товар.

Потърсих други имена. Саул също беше библейско, също еврейско име. Означаваше "желаният". Много подходящо за човек, който беше въплъщение на съблазънта. Докато търсех старинни имена, стигнах до Арасели. Ара беше камъкът, поставен в центъра на олтара, където се слагали даровете; "сели", от латинската дума caelum — "небе". За римляните Ара Сели е бил камъкът, чрез който се свързвали със свръхестественото.

Спомних си олтара на богините майки в Ла Барбакана и олтара на нимфите в Арая, близо до тунела "Сан Адриан".

И в един момент, вече призори, когато утринната светлина се процеждаше през цепнатините на капаците, видях ясно това, което не бях искал да видя дотогава.

Жена клонинг на Анабел Ли, която се бе омъжила за Асиер, която бе близо до всичките приятели от компанията, компютърна специалистка, която лесно е могла да хакне мобилния ми телефон, която е имала предостатъчно мотиви, за да убие Анабел, когато е разбрала за бременността ѝ, вероятно защото е помислила, че Асиер е бащата. И дългият черен косъм на якетата на Хота и Анабел. Била е с двамата малко преди да умрат. Бях сигурен, че ДНК тестът ще потвърди това.

И си спомних какво ми каза МатуСалем в криптата на Новата катедрала, когато ми обясни произхода на името Сиско: "Понякога не виждаме цялата дума, но една част е достатъчна, за да има собствено значение."

Колко пъти я бях наричал Ара, без да свързвам това име с олтарите на богините майки?

Възможно ли беше нашата неуловима Ребека да се крие зад самоличността на Арасели?

66

Дворецът "Ескориаса-Ескивел"

22 януари 2017 г., неделя

Изчаках да стане приличен час и към девет сутринта изпратих по уотсап съобщение на Арасели. Явно беше будна, защото веднага ми отговори.

— Може ли да се срещнем и да закусим заедно, Ара?

— Сами или с Асиер?

— Сами.

— Вече закусих, да се видим при средновековната стена, където се срещнахме в Нощта на свещите.

Мястото ми се стори подходящо, за да поговоря с нея насаме, без да рискувам особено. Не беше твърде уединено, но пък в неделя сутрин почти нямаше хора.

Уговорихме си среща след един час, разделих се със загрижения ми дядо, който не преставаше да звъни на изключения телефон на Херман, и се отправих към Витория с огромни сенки под очите.

Арасели ме чакаше, копие на Анабел Ли повече от всякога, седнала в двора на двореца "Ескориаса-Ескивел", в най-високата част на Средновековния бадем. Беше много студено и всеки момент щеше да завали, но ние останахме седнали с гръб към стената.

Предпочетох да не губя време и реших да рискувам.

— Знаеш ли къде е Херман, Ара?

Тя смръщи вежди и ме погледна подозрително.

— Още ли не си го открил?

Поклатих отрицателно глава.

— И аз не знам нищо за него от вчера.

— Знам, че вчера сутринта си била във Виляверде, с мен ли искаше да говориш?

Тя леко се стресна от директния ми въпрос, помолих се на някой бог да не ме излъже.

— Всъщност не, исках да говоря с него.

— Защо?

— Беше… по делови въпрос. Е, и по личен.

Едва тогава си дадох сметка.

— Господи! Сега разбирам. Ще се развеждаш, искала си да се консултираш с него по някои въпроси, нали?

Тя ме погледна леко засрамена.

— Как… как разбра?

— Брат ми е адвокат, нямаш представа колко хора от обкръжението ни се обръщат към него за подобни консултации.

— Виж ти… явно съм прозрачна.

Не ѝ казах това, което Асиер бе споделил с мен относно състоянието на брака им, още не беше моментът.

— За какво ми се обади, Унай?

— Искам да ми кажеш истината за жената, която умря при "Сан Адриан".

Арасели приглади с пръсти няколко кичура от черната си коса.

— Казах ти, че не я познавам.

— Намерихме един дълъг черен косъм на якето, което е носела, когато е умряла. Ще поискам от съдията заповед да ти вземат проба за ДНК и да я сравнят. Още ли държиш на версията си?

Тя преглътна мъчително.

— Нима си способен да ми причиниш това?

— Искам да знам кой е убил Хота. Да, способен съм.

Тя стисна зъби, втренчи поглед в земята. Замълча, накрая се предаде.

— Хота ми го каза — промълви.

— Какво ти каза?

— Че Ана Белен и Асиер имат връзка. Хота беше напълно съкрушен. Разтревожих се за него, не заслужаваше това…

— Значи си я познавала? — прекъснах я.

— Да, срещнах се с нея в средата на ноември, може би няколко дни преди смъртта ѝ, наистина не си спомням. Влязох в мобилния телефон на Асиер и си уговорих среща с нея, като се преструвах на мъжа ми. Исках да съм сигурна, че ще дойде.

— И какво се случи? Скарахте ли се?

— Къде ти, с нея е невъзможно да се скараш. Всичко ѝ беше безразлично, не ѝ пукаше за Асиер, не ѝ пукаше за Хота… беше ужасно потискащо.

Почти се усмихнах, въпреки че не ми беше смешно.

— Да, тя беше такава. Значи ти ме излъга, и то не само за това. Беше ли с Хота вечерта, когато е умрял?

— Всички излязохме да пийнем, и на неговото яке ли има мои косми?

— Ти ми кажи.

На лицето ѝ се появи изражение на болка, каквото не бях виждал дотогава.

— Не е това, което мислиш.

— Не знаеш какво мисля, но ще ти кажа. Мисля, че си могла да убиеш и двамата, мисля, че Асиер може да е спял рано сутринта, когато са умрели. — Поех си въздух, после продължих: — Мисля, че си могла да убиеш Хота, да го оставиш в Ла Барбакана и да се върнеш в леглото при мъжа си.

Погледнах я в очите, когато изричах всичко това и тя се изправи, аз също, не исках да ми избяга. Не очаквах обаче това, което ми каза:

— Бяхме заедно! С Хота се обичахме, обичахме се много. Той беше най-добрият от всички вас, беше прекрасен човек.

— Какво? Ти и Хота?

Беше ми трудно да си ги представя заедно. Потиснатият и раздърпан Хота с безупречната и самоуверена Арасели. Каква химия, каква потребност е могло да има между тях? И още нещо ме безпокоеше — знаеше ли Арасели, че Анабел е чакала дете от Хота?

— Хота беше добър, Унай! — почти ми изкрещя тя извън себе си.

— Знам, беше най-добрият ми приятел още от първи клас. Хайде, седни — помолих я.

Тя послушно седна, сякаш силите я бяха напуснали след признанието ѝ.

— Какво ви се случи? — попита вече малко по-спокойна.

— Случи ни се Анабел. Тя ни се случи.

Арасели кимна с глава, може би от тези осем думи разбра една история, която аз смятах за много по-сложна, не знам. Нямах особено желание да се разголвам в момента.

Тогава чух мелодията на "Lau teilatu" на стария ми мобилен телефон. Беше логопедката ми, Беатрис Корес.

Изпитах чувство на облекчение. Направих знак на Арасели да остане на мястото си, изправих се и се отдалечих на няколко метра, за да приема обаждането.

— Беатрис, какво облекчение. Знаеш ли къде е Херман?

В гласа ѝ обаче се долавяше нещо различно, гняв, възбуда.

— Разбира! Се, че знам къде е Херман, аз го държа — отвърна.

— Как така ти го държиш? Какво ти е? Звучиш… разстроена.

Не разбирах, не разбирах нищо.

— Разстроена? Нима си забелязал? Ти, който никога нищо не забелязваш?

И вече не беше милата и вежлива Беатрис Корес, която ме бе обучавала да говоря в продължение на месеци. Сега беше някой, който изцеждаше жлъч от всяка своя дума.

— Беатрис, не знам за какво говориш…

— Ами да, как би могъл да знаеш? Винаги е било пред очите ти, но не осуети нито една смърт. Баща ми е мъртъв по твоя вина!

— Баща ти? За какво говориш?

— Да, за баща ми, Саул Товар. Ти си виновен, че е мъртъв, Кракен!

И една непозната, която някога познавах, се разрида на другия край на линията — неистово, извън себе си, безутешно.

Тогава разбрах.

Имената — бях сгрешил.

Инициалите.

БК. Бека се криеше зад Беатрис Корес, също както Бегоня Кортахарена, която се бе свързала с Анабел Ли.

Беше като избухване на светкавица в мозъка. Момент на просветление, което се бе забавило.

И осъзнах, че е твърде късно за брат ми.

67

Окон

22 януари 2017 г., неделя

Мисълта, че брат ми е провесен на някое дърво с потопена в котел глава и обездвижен с електрошоков пистолет "Тейзър", беше свръх силите ми. Както и изненадата, изумлението да открия Ребека в лицето на човек, на когото бях поверил новия си живот. Дължах ѝ много, безброй дни на търпеливи повторения, одобрителни потупвания по гърба. Близалки като подарък всеки път, когато нанизвах нова дума към някое подчинено изречение.

— Ребека, ти ли си? — попитах невярващо.

— Не трябваше да умира! — изкрещя тя в ухото ми. — Аз още го обичах, той ми липсваше. Ти си виновен, че е мъртъв!

— Саул не умря по моя вина, а от страх че всички ще научат какво ти е причинил.

— Аз съм виновна за това, аз започнах всичко. Исках да ме обича, исках онова да се случи.

— Не, Ребека. Ти си била тринайсетгодишна… Играл си е с теб, за да му повярваш. Той те е подлъгал. Общото между всички жертви на насилие е комплексът за вина. Ти не си прелъстила баща си, нямаш вина за случилото се.

— Напротив, направих го, аз започнах играта — каза тя и гласът ѝ трепереше.

Това беше нейната истина.

И се разплака, не знам дали защото беше зашеметена от смъртта на Саул, или от катарзиса, който бе изживяла, след като най-после бе говорила за случилото се с човек, който е присъствал там.

Преди двайсет и четири години не успяхме да проведем един разговор. Не си бях представял, че ще го завършим при такива обстоятелства.

— Ребека, причината е вината. При теб тя се е загнездила в съзнанието ти, станала е патологична и е причинила смъртта на няколко души.

— Хора, които не заслужаваха да имат деца.

— Аз също не заслужавам да бъда баща. Искаш… искаш… — запънах се, напрежението беше твърде голямо.

— Дишай дълбоко, както съм те учила, Унай — каза ми тя.

И за момент добих отново чувството, че разговарям с логопедката ми.

Послушах я, поех си въздух, задържах го, издишах го, броейки до три.

— Искаш да ме накажеш за това, че не забелязах какво се случи в селото… Накажи ме. Не ти обърнах внимание, не ти помогнах, позволих баща ти да те изнасили почти пред очите ми, а аз не видях нищо. Кажи ми, че заслужавам да умра.

— Не, не заслужаваш да бъдеш баща. Не би съумял да предпазиш дъщеря си. Алба също не заслужаваше да бъде майка.

Споменаването на Алба в този контекст бе достатъчно, за да се реша.

— Не замесвай нея! — изкрещях. — Това е заради случилото се в селото. Между теб и мен. Да направим размяна, вземи мен вместо Херман.

— Не си играй с мен, ако мислиш, че можеш да ми устроиш капан…

— Не, без капани. Кажи ми някое място… няма да затварям мобилния, докато стигна дотам, няма да се обадя на никого. Принасяш в жертва мен вместо Херман и всичко свършва. Не е ли краят, който заслужавам за това, че не ти помогнах?

Ребека мълча в продължение на няколко много дълги секунди.

— Добре. При параклиса "Богородицата от Окон". Има чешма с корито, с релеф на лаубару и дъбови листа.

— Знам къде е — прекъснах я. "Сигурно Херман ти е показал това място" — помислих си гневно.

— Ако се обадиш на колежката си, ще убия брат ти.

— Знаеш, че няма да се обадя на никого, по дяволите. Да не си посмяла да докоснеш и косъм от брадата на Херман — казах, крачейки нервно напред-назад под средновековната стена.

В този момент Арасели, разтревожена от суетенето ми по площада, от виковете и развълнуваните ми жестове, се приближи до мен.

— Унай, какво ста…?

Запуших ѝ устата ужасен.

Ако Ребека усетеше, че някой друг ни слуша, можех да смятам Херман за мъртъв. А Херман не можеше, не трябваше, не… Блокирах, напълно блокирах.

Арасели видя ужасеното ми лице и ме послуша. Трябваше да продължа да говоря, Ребека не биваше да разбере нищо.

— Външността ти… неузнаваема си.

— Постарах се да стана напълно различна от онзи тип жени, които той харесваше, помислих, че така ще бъда…

— В безопасност. В безопасност, ако животът отново ви срещнеше, или ако той научеше, че си жива и отново се опиташе да те прелъсти.

Никой не отговаряше от отсрещната страна на линията, но чувах учестеното ѝ дишане, мисля, че плачеше. Заставих се да продължа да говоря:

— Не си била сигурна, че би могла да устоиш на оръжията му за съблазън. Винаги си обичала баща си, винаги те е… привличал и същевременно ужасявал. Създала си тази външност на пищна жена, за да се предпазиш от него и от себе си, не си имала доверие в себе си, че ще устоиш.

Ребека замълча, беше едно неизречено "да".

Възползвах се от момента, за да извадя бележника си и да напиша на Арасели:

"Не казвай нищо на никого. Искам да отидеш в апартамента ми и да направиш нещо за мен. Трябва да побързаш, веднага!"

Тя кимна с глава, осъзнаваше, че става нещо много сериозно. Прочете инструкциите, хвърлих ѝ ключовете, фигурката на планината, изрязана от дядо, описа красива елипсовидна линия.

"Не рискувай живота си отново" — написа ми, преди да се отдалечи тичешком от площада.

"Не мога да ти обещая нищо" — бих ѝ написал.

Само че вече тичах по улица "Карнисерия" като подгонен от; дявола, за да стигна до колата си и да потегля колкото се може по-бързо към Окон.

Стигнах в параклиса "Богородицата от Окон" около час по-късно. По време на пътуването с Ребека бяхме поддържали непрекъснато контакт, без да затваряме мобилните телефони. Поисках ѝ разрешение да заредя на бензиностанцията при Вентас де Арментия. Не ѝ хареса, че ще се забавя, но накрая се съгласи.

Параклисът се намираше в подножието на моята планина, на няколкостотин метра от Бернедо. Шофирах предпазливо по пътя, обграден от дървета, които през лятото хвърляха прохладна сянка. До затревената площ видях две паркирани коли.

Оставих моята до камбанарията и тръгнах тичешком, с мобилния телефон в ръка, към чешмата, която се намираше зад една гориста зона с маси и пейки. Малцина знаеха за чешмата и за старото корито — малко басейнче, издълбано в скалата в едно отдалечено място в гората.

Сърцето ми почти спря, когато съзрях дребничката фигура на брат ми да левитира над езерцето. Елегантният му костюм в морскосиньо се открояваше сред кафявите и жълти листа. Беше вързан за краката с въже, закрепено на високия клон на един дъб. Ръцете му висяха безсилно, а кестенявата му коса докосваше водата в коритото.

— Нито крачка повече, Унай! — спря ме Ребека, докато се прицелваше в мен с един "Тейзър". — Свали си палтото!

Разбрах тутакси намеренията ѝ. Искаше да ме простреля, както и да провери дали нося бронежилетка и оръжие.

— Невъоръжен съм! — извиках ѝ. — Ти какво си мислеше?

"Ще ме простреля — помислих си. — Ще ме принесе в жертва в езерото."

При всякакви други обстоятелства инстинктът ми за самосъхранение щеше да измисли хиляди планове, за да я обезвреди или да я измами, но така щях да изложа на опасност Херман…

Подчиних се и свалих палтото. Вдигнах ръце. Предадох се.

— Сега се приближи! — извика ми.

Ребека искаше да бъда на подходящо разстояние, за да стреля в мен — кабелите на "Тейзъра" бяха дълги седем метра.

— Побързай, нямам цял ден на разположение. Трябва да се уверя, че богините са доволни от дъщеря ти — стори ми се, че чух.

— Какво каза? — попитах недоверчиво, докато се приближавах с ръце на тила.

Ребека обаче нямаше намерение да ми отговори. Нямаше намерение да ме замени с Херман и да го развърже. Тогава разбрах — Херман знаеше коя е. Не можеше да го остави жив. Беше капан, щеше да убие и двама ни.

Затова когато зърнах зад нея една бяла качулка и МатуСалем със синята му коса, който стреля в гърба ѝ с жълт "Тейзър", не направих нищо, за да му попреча.

Изпразването на пистолета продължи пет секунди. Ребека се свлече на разкаляната и покрита с изгнили листа земя. Конвулсии започнаха да разтърсват тялото ѝ.

Мату не беше сам, придружаваше го Голдън Гърл. Старата хакерка изпищя и се втурна с недъгавите си крака към проснатото тяло на скъпата си племенница.

— Бека, скъпа! Аз съм, кръстницата ти. Ребека!

Изтичах да развържа краката на Херман. Лицето на брат ми беше почервеняло от стоенето с главата надолу. Наложи се да нагазя до кръста в почти ледената вода, за да държа тялото му над нея.

— Свърши се, Херман. Всичко свърши — прошепнах му, но той беше зашеметен и объркан. Ребека го бе простреляла, вероятно преди да го провеси на дървото.

Излязох от езерцето целия мокър и го взех в прегръдките си, подобно на някоя Пиета, подобно на една от онези италиански Богородици, които прегръщат порасналите си синове и оплакват смъртта им. И изпитах такова облекчение от това, че Херман е в безопасност, че рухнах, стегнатите ми като в менгеме нерви поддадоха и започнах да треперя като лист.

— Много умно от твоя страна да сложиш бял и черен кръст на балкона си, Кракен — каза МатуСалем, като застана зад мен. — Тя следеше мен, аз нея, двамата теб… Предположихме, че това, от което имаш нужда, е "Тейзърът", който Голдън е купила от Дълбоката мрежа.

В действителност имах нужда от присъствието на Голдън, или по-скоро на Лурдес Переда, лелята на Ребека. Исках да ги изправя една срещу друга, така че Ребека да преживее отново светлата страна на миналото си, но не бях сигурен, че съобщението ми ще стигне толкова бързо, затова се подсигурих, като изпратих Арасели да сложи и черен кръст за МатуСалем.

Гений като него веднага щеше да разбере ситуацията, имам доверие в рефлексите му.

И се оказах прав.

Всъщност те ми спасиха живота.

Ако се бях обадил на Естибалис, щеше да се започне с едно "почакай, ще организираме операция, ние ще се погрижим, не отивай сам"… Знаех обаче, че след тази самостоятелна акция ще се наложи да давам много обяснения в управлението… а може би не толкова.

— Вие си вървете, заличете с клони следите си в калта. Не сте били тук. Аз съм стрелял с "Тейзъра", брат ми няма да каже нито дума. Ребека не ви видя.

И взех "Тейзъра", Мату носеше ръкавици. Това момче мислеше за всичко. Оставих пръстовите си отпечатъци, застанах на мястото, откъдето бе стрелял, ботушите ми оставиха ясни следи: в калта.

Голдън обаче продължаваше да прегръща Ребека, която лежеше на земята. Започнах да се тревожа, защото вече трябваше да е започнала да се съвзема. Бях готов да я обездвижа и да я арестувам.

— Голдън, какво става? — попитах.

— Не реагира, Кракен. Не реагира — прошепна, люлеейки в;; скута си Ребека, сякаш беше малко момиченце.

Изтичах при тях. Херман направи усилие и също се приближи. Забелязах изражението на ужас и тревога, което се появи на лицето му.

Потърсих пулса на шията ѝ, намерих го, но Ребека не реагираше.

— Трябва да извикаме линейка. Ребека е изпаднала в кома.

68

Пуенте Висего

15 май 1993 г., събота

Сара приспиваше момиченцето, седнала на един люлеещ стол. Навън слънцето подканваше за разходка в близката гора, но тя знаеше колко е рисковано, ако излезе и някой съсед я види.

Чу звъна на телефона и се обезпокои. Никой освен брат ѝ не ѝ се обаждаше в това уединено място.

— Сара, трябва да дойдеш с малката — каза той с нетърпящ възражение глас.

— С бебето? Не е ли опасно да ме видят при къщата ти с нея?

— Ела с нея, ще ти кажа защо — отвърна Саул и затвори.

И Сара се подчини, леко заинтригувана. Брат ѝ беше толкова объркан след изчезването на Ребека… И предпочиташе да премълчи подозренията си, чувстваше се твърде виновна, че се бе отдала на Еулалио Осорио. Знаеше, че не е могъл да го направи, че на този мъж му липсва смелост, за да понесе каквато и да е вина на плещите си. А относно вината тя имаше какво да му разкаже…

Само че откакто видя снимките, изпратени на вестника, един въпрос не излизаше от ума ѝ — ами ако той бе убил Ребека, за да попречи на момичето да проговори?

Сара живееше в усамотена къща до Пуенте Виесго. Там бе отнесла Химена, когато се роди. Беше още твърде мъничко и слабо бебе, за да предприеме пътуване с нея, но искаше да я отведе в Лондон и да устрои живота си там. Може би след време Саул щеше да отиде при тях и щяха да бъдат едно семейство. Тя имаше контакти и би могла да намери хубава работа на брат си в Британския музей сега, когато Ребека вече я нямаше.

Вечерта на следващия ден Сара отиде в къщата на брат си. Паркира пред входа, по това време съседите не можеха да я видят как влиза с бебе в ръце.

— Дай ми я, искам да я видя. Само за нея мисля.

— Много е добричка, не ми създава никакви проблеми. Ако продължава да наддава с това темпо, скоро ще мога да я отведа. Остава да подам молба за неплатен отпуск в болницата, в Лондон вече имат всичките ми документи, трябва само да подпиша. Ще ми бъде по-трудно да уредя въпроса с осиновяването.

— За това исках да говоря с теб. Промених решението си — каза Саул с момиченцето в ръце. — да се качим горе. Искам да ти покажа нещо.

— Дай ми я, ще се събуди — помоли го тя с леко подозрение.

— Не се тревожи, харесва ме. Харесва ме много. Виж как се гушка. Аз ще я нося. Ела.

И братът и сестрата се качиха по стълбата и стигнаха до стаята, която дотогава беше на Ребека, до тази на Саул.

Сара отстъпи крачка назад, когато влезе.

Всичко беше променено. Нямаше и следа от леглото, където Ребека бе родила само няколко седмици по-рано, нито от книгите ѝ по история, нито от постерите ѝ с келтски богини.

— Какво си направил, Саул?

— Обзаведох го за Химена, боядисах стените, купих ѝ легълце, дрехи, пелени, изкуствено мляко… Вече съм отгледал една дъщеря, имам опит. Химена ще остане тук тази нощ.

— Не! Каза ми, че аз ще я взема, не можеш да ми причиниш това. Знаеш, че не мога да имам деца, исках това момиченце. Тя е специална, тя е… — Не можа да продължи, Саул понякога я плашеше, когато я гледаше със същия поглед като баща ѝ и точно в този момент я гледаше с онези очи, които някога ѝ бяха причинявали болка.

— Казах ти, че ми трябва последна услуга. Ще я впиша в Гражданския регистър, трябва да фалшифицираш документи за осиновяване, просто една заповед на съдията, с която той ми предоставя попечителството над момичето. Ти имаш достъп до други досиета за осиновяване. Просто го направи, или и двамата ще загазим.

— Саул, умолявам те, не ми отнемай момичето! — примоли му се Сара, но вече знаеше, че е безсмислено.

Саул остави дъщеря си в новата ѝ люлка и я покри с новото ѝ одеялце.

— Ще бъдем родителите на Химена, семейството е на първо място. Този път ще се получи. Този път ще се получи — каза той на сестра си и я прегърна.

Прегърна я силно, тя понечи да се отскубне, но всъщност копнееше за прегръдката му. Поуспокои се, погледна момиченцето и то му се усмихна. Химена беше кротка и не приличаше на ревливото и неспокойно бебе, каквото беше Ребека.

В продължение на месеци братът и сестрата почти не си говореха. Сара не му прости, че заради него се бе отдала на чужд мъж, но сладката Химена изглади отношенията им и накрая тримата се превърнаха в семейството, за което Сара винаги бе мечтала.

Тяхна собствена кръв, както баща им ги бе научил.

Всичко вървеше добре до момента, в който Химена, неспособна да понесе безразличието на баща си към нея, когато тя се превърна в зряла жена, се самоуби.

69

Къщата на дядо

23 януари 2017 г., понеделник

Дядо, Херман и аз прекарахме вечерта във Виляверде, седнали на дивана пред огнището. Линейката беше откарала Ребека в "Чагоричу", след като МатуСалем и Голдън изчезнаха от Окон с раздрънканата кола на Мату. Брат ми прекара два часа под наблюдение, направиха му изследване на кръвта и откриха, че приятелката му е дала конска доза приспивателни. Херман не си спомняше къде е бил от събота сутринта, когато се бе качил в кабинета на логопедката ми на "Сан Антонио", за да пие кафе.

От друга страна, Алба не ми вдигаше телефона. Говорих с Ести и я помолих да я информира. Във всеки случай не исках да знам нищо за света, само исках да съм със семейството си, да се окуражаваме един друг, Херман да се възстанови.

— Искам да отида в болницата, някой трябва да стои при нея

— Шепнеше, опитвайки се да се стопли под дебелото одеяло на дядо.

— Няма да те пуснат при нея тази нощ. По-добре си почини. Утре ще видим — повторих му за кой ли път с надеждата, че ще ме чуе.

— Трябва да ми каже дали съм бил примамка, или тези месеци са били истински — каза ми и в погледа му имаше такава тъга, че ми се прииска да се стопя и да изчезна.

— Не вярвам да си бил част от плановете ѝ, вече се е била добрала до мен, като е хакнала електронната ми поща и е засякла съобщението, което изпратих на невроложката ми. Престорила се е на логопед, прегледах онова съобщение. Вече се е подписвала като БК, може ли да повярваш? Била е пред очите ми, но не съм я видял. Мисля, че ме е открила благодарение на шума, който се вдигна около двойните убийства миналото лято. Знаела е за травмата ми и си е приготвила подходяща самоличност.

— Иска ми се да ти вярвам, но не мога да живея в неведение, разбираш ли, Унай?

— Не успях да те предпазя, Херман. Сега не мога да те погледна в очите. Знам, че ще ме помолиш отново да се откажа, да се захвана с други неща.

Херман стана, денят се бе проточил безкрайно, за какво да го удължава повече?

— Нека поговорим утре, за днес ми дойде предостатъчно. Но ти благодаря, че ми спаси живота — каза и изчезна през вратата на кухничката по посока на стаята си.

"Колкото пъти се наложи, Херман. Колкото пъти се наложи."

Рано сутринта пристигнах в управлението в "Лакуа". Когато отворих вратата, ме посрещна буря от ръкопляскания и поздравления. Всичките колеги от други отдели, комисар Медина, Ести, Милан, Пеня…

Вдигнахме наздравица със сидра, имаше потупвания по гърба и облекчени усмивки. Бяхме заловили закоравялата убийца, Играта на бесеница бе приключила. Случаят "Ритуалите на водата" беше решен.

Комисарят се приближи до мен с усмивка. Изглеждаше за пръв път доволен. Отведе ме настрани от глъчката, която цареше в кабинета.

— Браво, инспекторе. Надявам се скоро да се върнете на работа. Доказахте ни за пореден път, че сте в чудесна форма. Отделът ви дължи много.

— Благодаря, господине. Какви са новините от болницата?

— Дано Ребека Товар се възстанови, но медицинският екип не храни големи надежди.

— Какво се е случило?

— Имала е вроден сърдечен порок, смятат, че не е бил диагностициран. Зарядът на електрошоковия пистолет се е оказал фатален. Все още е в кома, не знаят дали ще се събуди.

Кимнах с глава. Не се радвах.

Комисарят ме погледна втренчено, като се опитваше да предугади отговора ми.

— Знаете, че трябва да ви попитам какво, по дяволите, сте правили там с нерегламентирано оръжие?

— Беше част от разследването, което проведох в Дълбоката мрежа, за да се опитам да проследя покупката на "Тейзъра", който Ребека Товар е използвала при жертвите си — излъгах.

— Знаете, че трябва да напишете обяснителен доклад.

— Знам това. Ще ме докладвате ли на Вътрешния отдел?

— Напишете обяснението и ще видим. Днес е ден за празнуване, къде е партньорката ви?

— Кой?

— Главната инспекторка. Вчера се изненадах, че инспектор Гауна ме уведоми за решаването на случая. После позвъних на главен инспектор Салватиера, но мобилният ѝ телефон беше изключен. Още ли не се е появила?

— Скоро ще дойде, не се притеснявайте — отвърнах.

Сбогувах се с него и потърсих Естибалис.

— Къде е Алба?

— Сигурно е решила да прекара края на седмицата без телефони, защото изобщо не ми вдига. Не би ли трябвало вече да е дошла? — каза тя с пластмасова чаша в ръка.

Извадих мобилния си телефон и позвъних на майка ѝ. Ниевес отговори веднага.

— Ниевес, откога не си се чувала с Алба?

— От петък следобед. Мина през хотела да вземе захаросаните бадеми, които дядо ти ѝ беше оставил. Напоследък налита на сладки неща, надявам се захарта ѝ да не се покачи. Обади ѝ се приятелката на Херман и излязоха заедно. Защо? Не е ли дошла на работа?

Подпрях се на бюрото си, за да не падна.

И тогава разбрах — Херман е бил капан, отклоняване от следата, друга хитрост на дявола, за да спечели време.

Истинските жертви на Ребека бяха Алба и дъщеря ми.

70

Къщата на Алба

23 януари 2017 г., понеделник

С Естибалис слязохме тичешком по стълбата и отидохме с кола до жилището на Алба на улица "Прадо". Никой не ни отговори, когато позвънихме по домофона. Един съсед, който се връщаше от пазар, ни отвори и се качихме до апартамента ѝ, но не отговори, нито отвътре се чуваха шумове.

Заудрях отчаяно по вратата. Нищо. Мълчанието на Алба ме разяждаше отвътре и изчерпваше оскъдните запаси от търпение на Естибалис.

Спогледахме се с тревога, приличахме повече на две изгубени деца, отколкото на двама професионалисти с богат опит в драматични ситуации.

— Ще поискам от Милан да триангулира мобилния ѝ — каза нервно Ести.

Аз се свлякох на площадката на третия етаж и седнах на земята с опрян на стената гръб. Светлината угасна, останахме на тъмно, но почти не забелязах това. Страхът, който бе стегнал като с клещи сърцето ми, беше много по-черен.

… И не преставах да мисля за нещо, което бе казала Ребека.

— Спомена нещо за богините и за дъщеря ми, че трябвало да провери дали са останали доволни. Не схванах значението, стори ми се твърде неразбираемо.

— Не се отпускай сега, Унай — отвърна колежката ми, след като натисна електрическия ключ на площадката и отново стана светло. — Трябва да организираме операция за издирване веднага щом открием сигнала на мобилния ѝ телефон. Ти си специалистът по профилиране, а и този случай ти го реши, затова ми състави списък на възможните места, където Ребека е могла да отведе Алба. Щом не я е убила, преди да се заеме с брат ти, има шанс да я намерим жива.

— Мислех да го направя, веднага ще се заема.

— Ниевес казва, че Беатрис, тоест Ребека, е минала да я вземе в пет следобед. Още не се е било свечерило. И се е срещнала с брат ти в събота, в един часа на обяд във Витория. Имала е на разположение почти двайсет часа, това ни дава максимална граница от десет часа, за да отиде до мястото, където е скрила Алба, и десет часа, за да се върне. Доста широк промеждутък от време, през който може да се измине твърде голямо разстояние.

— Да видим какво ще открием в мобилния ѝ телефон, но може би трябва да се свържем с Пауланер и да координираме операция по издирване в Кантабрия — казах, докато пишех в бележника си всичките възможни местопрестъпления. — Много от местата в списъка ми се намират там.

— Аз ще се обадя на Пауланер. Готов ли е списъкът?

Откъснах листа и ѝ го дадох. На първо място бяха местата в Кантабрия, за които имаше вероятност да са оставили отпечатък върху Ребека — кантабрийското селище в Кабесон де ла Сал, дворецът "Конде де Сан Диего", връх Добра, Фонтибре, къщата на Саул, всичките стръмни брегове по Коста Кебрада, от плажа Ла Арния до плажа Портио. Бяха твърде много. Във Витория трябваше да огледаме кабинета ѝ в сградата "Пандо-Аргуелес". Херман така и не бе научил къде живее приятелката му. В Алава единствените места, които ми хрумнаха, бяха тунелът "Сан Адриан" и Ла Барбакана.

Обадих се по мобилния телефон на Ектор. Информирах го накратко за събитията и го помолих да ми състави списък на келтиберийските находища в Алава, до които наблизо има река, езеро или кладенец. Не бяха много. Помолих го да добави в списъка всичко, което е свързано по някакъв начин с келтиберийската култура. Скоро ми го изпрати. Трябваше да търсим сред разкопките на доримските укрепления в Ластра, Оларису, в находището Ла Оя…

— Кажи ми, че не съм разбрал добре, Ести. Кажи ми, че това не се случва.

— Алба е жива, Унай. Алба не може да е мъртва, невъзможно е човек като нея… да умре. Невъзможно. Няма да ни изостави.

Тя е най-силната от тримата — изрецитира на висок глас, сякаш произнасяше молитва.

Излязохме на улицата, където ни забрули вятър, примесен с дъжд, и студ, който не предвещаваше нищо добро.

— Обади се на Ниевес, нека дойде от Лагуардия и да донесе ключовете от апартамента на Алба. Трябва да се уверим, че не е вътре и не е припаднала заради еклампсията — наредих ѝ.

Но не, апартаментът беше празен. Нито следа от Алба.

Задействахме операциите по издирването в Алава и Кантабрия.

Следобед пристигнаха добри новини.

Планинари бяха намерили изключен мобилен телефон при изхода на Лагуардия, в една канавка.

В записите на охранителните камери, които колегите от управлението в Лагуардия прегледаха, имаше кадри с колата на Ребека, или по-скоро Беатрис Корес. Знаехме, че са тръгнали на север, но следите им се губеха, когато бяха поели по общинските пътища.

Имах малко спречкване с комисаря, когато спешното съвещание в "Лакуа" приключи. Всички гледахме загрижено навъсеното небе. Смъртта на Андони Куеста беше още съвсем скорошна, а според прогнозата през нощта се очакваха дъжд и студ.

— Вие оставате — заповяда началникът ми, когато се готвех да напусна помещението.

— Не смятам да оставам — отговорих лаконично.

— Това е пряка заповед. Ако не се подчините, ще последва дисциплинарно наказание. Не знаем в какво състояние ще бъде главната инспекторка или… останките ѝ. Не си причинявайте това.

— Напълно съм наясно, господин комисар. Вече ви казах, става дума за дъщеря ми.

И отидох да ги търся.

Валя през цялата нощ.

От Алба — нито следа.

Във вторник към издирването се присъединиха доброволци. Списъкът беше огромен и нямаше време, нито достатъчно хора, които да търсят една бременна жена из толкова места.

Дядо, Херман, Ниевес, Асиер, Лучо, Арасели, Нереа, Хавиер… зарязаха работата си и всички я търсехме. Алба обедини това, което Анабел Ли разедини, възроди се онова чувство за другарство, което беше отвъд всякакво съперничество, едно "искам да бъда с теб в този толкова тежък момент".

Пауланер ръководеше безплодните издирвания в Кантабрия. Естибалис оглави тези в Северна Алава. Аз се съсредоточих в южната част. Установих оперативната си база във Виляверде.

В цялата тази вълна от солидарност имаше една мрачна нотка — брат ми.

По необясними причини Херман отиваше всеки ден в "Чагоричу", за да посети Ребека. Не го понасях. Не понасях този Стокхолмски синдром.

Този следобед тръгна отново, каза ми "довиждане" в кухнята, аз му обърнах гръб и продължих да приготвям вечеря за двама.

— Унай, синко, Херман преживя много. Не може все така да не си говорите — каза ми дядо.

И на него не му отговорих.

След поредния изтощителен ден на безплодно издирване отидох да спя във Витория. Исках да бъда сам.

Денят беше отвратителен. Дъждовен и студен, за разнообразие. Непрекъснат ситен дъждец, превръщащ се от време на време в истински порой. Улиците — пълни с черни чадъри, времето — ядосано бог знае на кого, а аз — ядосан на бога на времето.

— Престани най-после да валиш, престани най-после, проклетнико. Това не им помага — повтарях на въздуха.

И през нощта се качих на покрива, същият покрив, който по време на тържествата на Бялата дева бе приютил мен и Алба, същият покрив, на който бяхме слушали песента "Lau teilatu", която вече не се разнасяше от мобилния ѝ телефон.

И беше студено, онази нощ беше адски студено. Никой не знае какво е да прекараш нощта на открито в Сибир-Гастейс през януари, аз обаче знам. Но пък толкова добре се чувствах, без никой да ми казва какво трябва да правя, без да ми отправя съчувствени погледи…

— Остава съвсем малка надежда — бе ми казала Естибалис, — Ребека да се събуди от комата и да ни каже къде е убила Алба, но лекарите са скептични, сърцето ѝ е много увредено.

В сряда сутринта се върнах във Виляверде и видях една кола на управлението паркирана под балкона на къщата на дядо. Изтичах нагоре по стълбите обнадежден. Най-после някаква новина.

Когато обаче влязох в кухничката, заварих Естибалис. Гледаше през прозореца на балкона и се обърна, когато ме видя.

— За какво си дошла? — попитах я почти враждебно.

"Тези зачервени очи са по друга причина. Ести не е плакала, преди да дойде тук. Тези сълзи и тези треперещи устни не са заради Алба и Деба."

Не каза нищо, може би се опитваше да намери сили.

— Дошла си да ми съобщиш лошата новина? — настоях. — Смятат, че ти си най-подходящата?

— Предпочитам аз да ти я съобщя.

— Колко си смела, Естибалис. Колко си смела. Можеше да е Милан, Пеня, комисарят… но идваш ти — и ще ме погледнеш в очите и ще ми кажеш, че…

— Съжалявам, Унай.

— За какво съжаляваш?

— Прекратиха издирването. Ребека я е отвлякла преди пет дни. Не вярвам, че ще намерим трупа. Надяваме се времето да се оправи и някой турист да я намери, където и да е.

— Кажи го. Кажи го високо. Кажи това, което още не си казала и което всички мислите.

— По-добре е да приемеш, че Алба е мъртва.

"Браво, най-после го изрече."

Закотвих погледа си в огъня. В люшкащите се пламъци. В тези пламъци времето застиваше. Стоях там прав, без да правя нищо. Алба беше мъртва и бях способен единствено да стоя неподвижен, като надгробна статуя.

Почувствах се много уморен.

За щастие, подкреплението пристигна, за да ме измъкне от тази буря, защото се бях изгубил и не знаех как да се върна на сушата.

Дядо ме накара да седна на дивана.

Стогодишните му ръце с грапава кожа и огромни изпъкнали вени стиснаха моите. Мисля, че се опита с това да ми каже: "Спокойно, синко, тук съм, с теб."

Основният съвет на наставника беше: "Продължавай да дишаш!" Нали?

Зашеметен, безутешен, през следващите часове се движех в друга плоскост на реалността, където земята, на която стъпвах, не беше толкова твърда, нито вятърът, който духаше — толкова студен. Изпаднах в състояние, в което не забелязвах нищо.

Нищо.

Оставих се течението да ме носи.

Обажданията се трупаха едно след друго на стария ми мобилен телефон. Сякаш цялата планета искаше да ми поднесе съболезнованията си. Вдигнах единствено на комисар Медина, нямах друг изход.

— Както вече сте информиран, прекратихме операцията по издирването. Няма как главен инспектор Салватиера да е още жива, а при този дъжд през последните дни не мога да позволя да изгубим още един от нашите хора, както при тунела "Сан Адриан".

— Разбирам, господин комисар — прекъснах го.

— Приемете най-искрените ми съболезнования за смъртта на партньорката ви и на сина ѝ.

— Дъщеря, беше момиче и се казваше Деба.

Деба, моята малка богиня, която не успя да се роди, нито да предпази майка си. Отдавна я бях кръстил с това име. Просто бе изникнало в ума ми, дори не се наложи да го избирам.

Алба не си тръгваше сама. Саул веднъж ни разказа, че Тулоний, богът пазител, чака в пристанището душите, които пристигат по реката на живота. Пожелах да посрещне и двете.

"Само трябва да ме изчакаш. Ще се срещнем. Някой ден ще се срещнем тримата и ще бъдем семейството, което трябваше да бъдем".

Така че днес е денят на приемането. Време е да се държа като възрастен и да приема реалността — че са престанали да издирват тялото, че е възможно Ребека да е променила начина си на действие, че двойката Саул-Ребека вече са причинили смъртта на много хора: Анабел Ли, Хота, нероденото им дете, Химена, Мариан Мартинес, Андони Куеста, Асун Переда, самия Саул, след няколко дни самата Ребека и… Алба и Деба.

Трябва най-после да приема, че жената, която обичам, е мъртва и че ще бъде трудно да намерим останките ѝ.

И не знам защо точно днес най-после успях да разбера с яснота, или може би със зрелостта, която ни дава емоционалната дистанция, това, което се бе случило в онова кантабрийско селище.

Бяхме четири жертви и трима ловци. Анабел Ли, Ребека и Саул дебнеха Хота, Лучо, Асиер и мен, следяха ни, каталогизираха ни и ни използваха за целта, с която бяха дошли в лагера.

Анабел Ли ни отне невинността, и не само сексуалната невинност, но и наивната ни вяра, че групата ни и приятелството ни са неразрушими. Доказа ни, че само за няколко дни една непозната може да ги направи на пух и прах, и то без особени усилия от нейна страна.

Може би тази подробност беше най-унизителната част от това поражение.

За Ребека ние бяхме последната ѝ възможност да възпре домогванията на баща си. Нуждаеше се от герой с взаимнозаменяемо лице, който да се застъпи за нея и да направи това, което е редно — да разобличи възрастния.

Нито един от нас не се оказа този герой.

Саул местеше нас четиримата като случайни пешки в една партия, която нямаше нищо общо с нас. Проучи емоционалните ни липси и задоволи потребностите ни от бащинско-синовна връзка по мярката на всеки от нас.

Не мога да простя на Ребека това, че е могла е да избира, но не го е направила. Голдън ѝ е дала шанс за друг живот, далече от насилието и от един зловреден баща. Тя бе избрала да наранява. Аз няма да бъда такъв, това е моята сила. Алба не би искала това.

Знам, че с Ниевес трябва да подготвим церемония в памет на Алба Диас де Салватиера и Деба Лопес де Ляла. Трябва да продължим напред, те няма да се върнат.

Трябва да приемем, че вече ги няма.

Когато всичко това свърши, искам да се изкача на Сан Тирсо, където веднъж спасих един живот.

Ето това ми оставиха Саул и Анабел. Моята същност, това, което съм — няма да поглеждам настрани. Ще се хвърля сам от стръмния бряг. Няма да бъда отново тъжен вдовец, не знам колко време ще бъда на тази земя, така че ще прескоча траура.

Алба никога не се оплака и това бе нейният завет.

Аз също няма да го направя.

Епилог

Деба

25 януари 2017 г., сряда

По обяд Херман започна да ми звъни. Няколко пъти. Не вдигнах, нямах сили. Той продължи да настоява, затова изключих мобилния телефон.

Знам, че продължи да звъни, защото чух анахроничния звън на стария телефонен апарат в кухнята. Реших, че дядо ще го вдигне.

Две минути по-късно дядо дойде и ми съобщи:

— Синко, брат ти се обади. Каза, че Ребека е починала.

Разплаках се неудържимо. Вече не издържах.

— Синко, успокой се! Брат ти иска да ти каже нещо.

— Не желая да чувам нищо! — извиках му.

— Не разбираш, брат ти ходеше всеки ден в болницата, за да я пита за Алба. Беше си наумил, че тя трябва да му каже, преди да умре. Ребека се е събудила за момент и му признала всичко — намира се при руините на манастира в Толоньо.

"Санта Мария де Толоньо", високо в планината Толоньо. Може би самата Алба е разказала на Ребека историята, която бе чула от мен за келтиберийския корен на името на планината, може би е бил Херман в опит да я впечатли.

Включих мобилния си телефон, обадих се на Естибалис, организирахме за няколко минути спасителна операция с хеликоптер.

Полетях надолу по стълбата, дори забравих да си облека якето.

Готвех се да запаля мотора, когато дядо се качи в колата и седна на мястото до мен.

— Къде смяташ, че отиваш?

— Идвам с теб, синко. Когато ходех в Лабастида като черноборсаджия, мнозина от нас минавахме през тези руини откъм Пенясерада. Познавам добре местността. Ако те бавя, ще продължиш сам.

Щях да му кажа да слезе, но като го видях, че носи одеяло, манерка с вода и бисквити за из път, осъзнах, че знае много добре какво прави. И че ако пристигнех преди спасителния отряд, щях да имам нужда от някой, притежаващ здрав разум, за да ме подкрепи пред гледката на това, което щях да заваря.

Пристигнахме в Пенясерада за четвърт час, дядо ме упътваше през все по-тесни горски пътища, докато прекосявахме две букови гори. Форсирах колата доколкото можех, за да се приближим до върха и да спечелим време.

Паркирах, когато разбрах, че трябва да продължим пеш и дядо ме последва с енергична стъпка. Малко по-късно чухме шума на перките на хеликоптера над главите ни. След един час щеше да се стъмни, знаех, че ако не намерят нищо, щяха да прекратят операцията и аз щях да се върна вкъщи за поредна нощ с празни ръце.

Ускорих крачка, през последните няколкостотин метра дядо изостана, като преди това ме упъти как да стигна по-бързо до руините.

И стигнах в същия момент, в който хеликоптера се приземяваше на една малка поляна.

Естибалис скочи на земята. Помислих, че вятърът ще я отнесе, но тя се задържа.

Започнахме да търсим близо до трите стени, които бяха останали от някогашния готически манастир. Нямаше нищо. Само камъни, много бурени, ниски храсталаци и…

И видях нещо да мърда, нещо бяло.

"Не може да бъде, това е палтото ѝ."

— Насам! — извиках.

И намерих, Алба или по-скоро някого, покрит с кал и измършавял, който някога е бил Алба, увита в дългото си пухено яке, с ръце и крака, завързани с найлонови въжета. Беше се свила на кълбо, предполагам в опит да съхрани телесната топлина или да предпази дъщеря ни. Китките ѝ бяха разранени до кръв. До лицето ѝ имаше малък импровизиран съд за оцеляване — стара кутия от кока-кола, пълна с дъждовна вода.

— Много е зле! Ще я стабилизираме и ще я закараме в "Чагоричу"! — извика някой, не си спомням кой точно.

— Ще оцелее ли? — попитах.

— Не мога да ви кажа нищо, показателите ѝ са много слаби. Намира се в критично състояние.

— Бременна е в двайсет и петата седмица, има еклампсия — осведоми го несъзнателната част от мен, която не беше вцепенена от страх в този момент.

— Ще направим каквото можем, не ви обещавам нищо.

Няколко седмици животът на Алба висеше на косъм, но накрая бе извън опасност. И дълго време най-обсъжданата тема беше способността за оцеляване на едно човешко същество. Беше също почти чудо, че Деба преживя случилото се и сърчицето ѝ на колибри биеше силно всеки път, когато го виждахме на ехографа.

Захаросаните бадеми на дядо, които Ниевес бе дала на Алба в петък, деня на отвличането ѝ, бяха предотвратили понижаването на нивото на кръвната ѝ захар. Макар с вързани ръце и крака, Алба бе оцеляла, разделяйки на порции запасите си и дъждовната вода в кутията от кока-кола. Бе се завлякла до едно по-закътано място в развалините и се бе оставила на милостта на боговете в това свещено място. Иска ми се да мисля, че Толоньо, или бог Тулоний, е бдял над нея и Деба. Алба казва, че съзнанието ѝ било в необичайно състояние.

Аз мисля, че поради липсата на хранителни вещества за мозъка е изпаднала в летаргия и тялото ѝ бе оцеляло с най-минималното.

Дядо от своя страна ми обясни собствената си теория с обичайната си нагледност — Алба хибернирала, изключила физиологичните си функции подобно на полярна мечка, предпазваща малкото си.

Мислих много за промяната в начина на действие на Ребека. Накрая заключих, че е искала да затвори цикъла на смъртта на дъщеря си, Химена, като убие моята по същия начин, по който тя си бе отишла от този свят — на върха на свещена планина с име на келтско божество, прекарвайки нощта на открито — и да остави Алба и Деба да умрат от студ.

Ребека обаче не ги познаваше така добре, както аз ги познавах, и не би могла да предвиди тяхната сила и издръжливост.

Върнах се на работа едва след раждането на Деба, на 28 април, в деня на св. Пруденций. Не се отделих нито за секунда от Алба, докато беше в болницата. Близостта на смъртта най-после сложи ред във връзката ни. Решихме да опитаме още веднъж. Научих се да ценя всеки миг от историята ни.

Присъствах на раждането, никога не се бях чувствал толкова уплашен, но когато ми я дадоха, увита като пашкулче в одеялцето, и Деба хвана здраво пръста, който ѝ подадох, всичките ми съмнения се разпръснаха. Добих увереността, че ме избира и че с онази толкова присъща на майка ѝ твърдост сякаш иска да ми каже: "Ти си моят баща, познавам миналото си, всичко, което ме е довело дотук. Но реших, че ти ще бъдеш моят баща. И точка!" И това "и точка" вече говореше достатъчно за характера ѝ. Дъщеря ми се роди в дъждовен ден, но това изобщо не ни притесни. Гушнах я и затанцувах в кръг с главичката ѝ, опряна на рамото ми, сякаш беше гнездо, където Деба се бе настанила удобно. Вече се чувстваше у дома си.

Знам, че злите езици шушукат зад гърба ми, че е копие на Тасио или Игнасио. Всъщност ми е все едно.

Дори да е така, каквито и гени да носи, възнамерявам да прекъсна тази верига на насилие, датираща от палеолита.

Деба ще има майка, която е несломима, баща, който би прекосил подземното царство заради нея, чичо и леля — Херман и Естибалис, баба…

… и прадядо, който ще продължи да стои здраво на краката си, когато всички нас няма да ни има на този свят.

Благодарности

В тази книга се говори за бащинството и майчинството. По страниците ѝ дефилират добри и лоши родители — зловредни, отсъстващи, нерешителни, тиранични, дядовци, изпълняващи ролята на бащи, лели, които спасяват и страдат като майки… Исках да покажа, че да бъдеш добър баща или лоша майка е съзнателен избор, който всеки от нас прави, независимо от товара, който животът е стоварил върху плещите ни.

Излишно е да уточнявам, че събитията в романа нямат нищо общо с моя живот — просто исках да дам думата на всички Ребеки по света. Ако само една се спаси благодарение на това, че някой читател не си затвори очите за случващото се, цялата ми писателска кариера ще си е струвала труда.

Признателна съм на много хора, които ми оказаха подкрепа:

На майка ми за неуморната ѝ работа по документирането на романа, отнасящо се до Виляверде.

На сестра ми Нурия и брат ми Раул. Израснах в сплотено семейство и се радвам, че са мои другари в живота.

На цялото ми семейство и на жителите на Виляверде, защото нито за момент не се усъмниха в този успех.

На всички виторианци и алавесци, които препоръчаха и подариха "Мълчанието на Белия град". Едно от най-големите удовлетворения, които може да получи една писателка, е да стане пророк в родината си.

На мен ми се случи.

Благодаря ви.

На общината на Витория и на служителите от Туристическата служба, по-специално на Горка Уртаран, Нереа Мелгоса и Делия за безценната им подкрепа.

На Ротарианския клуб е Гуардамар, защото са прекрасни хора.

На всички журналисти от вестниците, телевизията и радиото за това, че разпространяват словото.

На книжарите за препоръките им. Точно това превърна тази трилогия за Белия град във феномена, който е сега.

На всички литературни блогъри за това, че напълниха мрежата с прекрасни рецензии. Не знам какво бих правила без вас.

На всички читатели и последователи на акаунтите на eva-garcia-saenz във фейсбук, туитър и инстаграм. Вие сте моето ежедневно вдъхновение. Благодарение на вас продължавам да пиша.

На целия екип на издателство "Планета": Белен Аопес, Ракел Джисберт, Емили Алби, Соа Каравака, Ааура Франк, Аолита Торельо, Иса Сантос и Силвия Аспе. Вие направихте възможно това чудо. Ценя високо устремеността ви и силата ви. Харесва ми да работя с такива хора.

На Хосе Креуерас и на Клрлос Креуерас — за вашата човечност, най-вече за вашата човечност.

На цялата търговска мрежа на "Планета" — без вас нищо от това нямаше да се случи, благодарение на вас Кракен стигна до всички краища на страната.

На Карлос Ревес, Хесус Баденес и Давид Фернандес — благодаря за прекрасните дни в Белия град… и за всичко, което научих от най-добрите.

НаХавиер Санс — за усилията ти Кракен да проговори на всички езици в света.

На Микел Аехарса — за това, че заложи на Кракен.

Признателна съм също така на много специалисти, които ми помогнаха със знанията си по конкретни въпроси. Всяка грешка или промяна, направена в името на фикцията, изхожда от мен.

На началника на учебния отдел на Полицейската академия в Аркауте и на началника на отдел "Криминални разследвания" на полицейското управление във Витория за готовността, с която ми помогнаха по въпросите, свързани с криминологията.

На Енрике Ечасара за разясненията му относно някои местности.

На Туристическата служба към общината на Салватиера за помощта, която ми оказа с организираните от нея посещения на тунел " Сан Адриан".

На Грегорио Перес и Хули Отаса за това, че винаги ми помагаха, когато имах нужда.

На Фаусти Джисберт, логопед, която ми помогна за упражненията за възстановяване на говора на Унай.

На психиатърката, която ми изясни понятия, свързани с генетичното наследяване на психопатията.

На Оскар Пуелес за разясненията му относно, болница "Чагоричу".

На преподавателите от Полицейската академия, които ме посветиха в полицейските техники при оглед на местопрестъпление. Този път беше много по-тежко, но благодарение на това оцених още повече работата на служителите в отдел "Криминални разследвания".

И накрая, на децата ми, Адриан и Дани, защото вие ми помагате много повече от всеки възрастен и разкривате пред очите ми една щастлива и силна Ева, надарена с качества, които не познавах. Вие сте моите учители в живота и на вас посвещавам тази книга.

На Фран, защото е Планината[75], от която всяка Церсей се нуждае.

И на теб, скъпи мой дядо, за това, че продължаваш да присъстваш, въпреки че вече те няма, за това, че толкова пъти си ми се усмихвал, седнал в градината, както на тази снимка в кабинета ми, и си прошепвал с дрезгавия си глас: "Престани да хленчиш и продължи напред."

Когато последният честен човек в Пойзънвил е убит, един агент от детективско бюро "Континентъл" се нагърбва с тежката задача да накаже виновните В един град с невиждана престъпност и корупция.

Според сп. "Таим" "Алена жътва" е един от 100-те най-добри англоезични романа, издадени до 2005 г., а носителят на Нобелова награда за литература Андре Жид нарича книгата "изключително постижение".

Бележки под линия:

1

Естествена пещера, дълга 55 м и подобна на тунел, намираща се на 1000 м височина, през която може да се премине под планинските възвишения, разположени на границата между баските провинции Гипускоа и Алава. (Всички бележки под линия, освен изрично упоменатите, са на преводача.)

2

Специфично мозъчно увреждане във фронталния дял на мозъка, което води до нарушаване на речта; наречена е на откривателя ѝ Пол Брока (1824–1880), френски лекар и патоанатом.

3

След смъртта (лат.).

4

Самодивско сито, или безстъблена решетка (Carlina acaulis), трън с формата на слънце, наричан още Баски кръст, традиционен символ, който често може да се види на вратите на къщите в Северна Испания; според баската митология пропъжда лошите духове, препречва пътя на вещиците и болестите.

5

Един от основните символи на Пътя към Сантяго.

6

Запържена кайма или нарязано на дребни парченца месо с подправки; обикновено се сервира с пържени яйца.

7

Митично морско чудовище; представлява гигантски октопод или сепия.

8

Коктейл от червено вино и кока-кола.

9

Инициатива на съдържателите на заведения в Страната на баските, която се състои в предлагане на пинчос (хапки на клечка) с питие на достъпна цена в определени дни от седмицата.

10

Векове наред се е смятало, че р. Ебро извира в местността Фонтибре, но вече е научно доказано, че първоначалният източник на водите ѝ е р. Ихар, която извира от връх Трес Марес в Кантабрийските планини.

11

Марка германска бира.

12

Сладкиш, приготвен с брашно, захар, масло и яйца.

13

Традиционен сладкиш от Кабесон де ла Сал, Кантабрия, приготвен с кокос, захар, мед и яйца.

14

Трикратна смърт (англ.).

15

В превод "Четири покрива" — популярна песен от 80-те години на XX век на баската рок група "Итойс".

16

Здравей (баски).

17

Министър-председател на баското правителство.

18

Американска транснационална компания, която проектира и продава електроника за потребители; мрежови, комуникационни и гласови технологии и услуги.

19

Кракер — злонамерен хакер, способен да хаква корпоративни системи с цел изнудване или откуп.

20

Името идва от ледения северен вятър, който често духа по тази улица откъм планината.

21

Испанска верига хипермаркети и супермаркети.

22

Пиеса от Федерико Гарсия Лорка.

23

Феликс Мария де Саманиего (1745–1801) — испански писател, прочут с басните си, в които осмива човешките недъзи, имитирайки великите баснописци Федър, Езоп и Лафонтен.

24

Гражданите на Испания имат две презимена, първото е фамилията на бащата, а второто — на майката.

25

От ендогамия — правило за сключване на брак, при което женитба се допуска само в рамките на определена (собствената) класа, етническа група, каста или социална прослойка; екстремна форма на ендогамия е сключване на бракове между близки роднини.

26

На 6 декември се отбелязва приемането на Испанската конституция от 1978 г., с която завършва т. нар. преходен период в страната.

27

Религиозен празник в Испания, който се отбелязва на 8 декември.

28

На английски Deep Web — част от World Wide Web, неиндексирана от търсещите машини.

29

Мрежа от софтуерни приложения или компютри, които работят в автономен режим и имат за цел кражба на лични данни.

30

Вярност (лат.).

31

Хакер, който се опитва да защити системите от злонамереност.

32

Походка, при която тежестта на тялото пада върху вътрешната част на стъпалото (или т. нар. паднал свод).

33

Ел Камино де Сантяго де Компостела, или Пътят към Сантяго, е мрежа от поклоннически пътища към олтара на апостол Яков Зеведеев в катедралата "Свети Яков" в град Сантяго де Компостела. Най-популярният маршрут започва във Франция, изкачва Пиренеите и върви от изток на запад по тях през цяла Северна Испания, докато стигне до катедралата, където се твърди, че са погребани останките на апостола.

34

Полицай (баски).

35

Еклампсия — тежка форма на предизвикана от бременността хипертония; прееклампсия — хипертензивно заболяване през бременността.

36

Емблематична бронзова статуя в центъра на Витория, висока 3 м, изобразяваща фигурата на много слаб и висок мъж, който пристига в града и толкова го харесва, че решава да остане; автор на статуята е скулпторът Хуан Хосе Егисабал през 1985 г.

37

Битка, проведена на 21 юни 1813 г. между войските на Наполеон Бонапарт и сборни британски, португалски и испански военни части, начело с бъдещия херцог Уелингтън.

38

Ефектът на пеперудата е теория, според която малка промяна в началните условия може да доведе до съществени изменения в по-късните състояния, като например махът на крилете на една пеперуда в Бразилия може да доведе до съществени изменения в атмосферата, които да предизвикат ураган или торнадо в Северна Каролина.

39

Логото на туитър е птица на син фон.

40

Става дума за латинската буква "С", която е трета подред в испанската азбука; същото се отнася за следващите букви.

41

Барба Кана в превод от испански означава Бяла брада.

42

Напитка, приготвена от червено вино и плодове, предимно праскови и лимон, захар и канела.

43

Баското име на гр. Сан Себастиан.

44

Алкохолна напитка от трънки.

45

Бронзова скулптура на крокодил, чиито крака завършват с човешки ръце; намира се на малък площад в парка зад Новата катедрала във Витория.

46

Песен на британската група "Сноу Патрол".

47

Всеки петък преди Бъдни вечер историческата част на Витория се изпълва със светлина и неповторима атмосфера в една магическа нощ, в която 15000 свещи осветяват всяко ъгълче на историческата част на града.

48

Така наричат средновековната част на Витория — заради формата ѝ на бадем, гледана отгоре.

49

Вродена хондродистрофия, характеризираща се с нарушение в растежа и неадекватно вкостяване на епифизните хрущяли.

50

Бестиарий — вид средновековно литературно произведение с алегоричен характер, в което се описват зверове.

51

Водоливник, каменна декоративна скулптура за отвеждане на вода с гротескно изображение на фантастично същество, характерна за готиката.

52

Чао, до скоро (баски).

53

Зелен пояс около град Витория, включващ паркове, реки, гори и малки села близо до града.

54

По традиция децата в Испания получават подаръците си не на Коледа, а на сутринта на 6 януари, когато е Денят на влъхвите — тримата мъдреци, поднесли дарове на новородения Исус; датата е след Нова година, защото на 5 януари е Бъдни вечер по стар стил.

55

Телевизионен термин, отнасящ се за човека, който е отговорен за всекидневната работа по телевизионна поредица, изпълнителен продуцент.

56

Заглавието на първата книга от трилогията за Белия град.

57

Част от северното крайбрежие на Испания, прочуто с красивите пейзажи и разнообразните геологически форми, които се простират в продължение на 20 км по крайбрежието — стръмни скали, арки, островчета, заливчета, плажове, дюни.

58

Монолитен каменен диск с релефно изображение; най-ранните образци датират няколко столетия преди латинизацията на Кантабрия.

59

Релефно изображение на кръст с извити рамене, символизиращ закрилническата роля на Слънцето, присъщ на най-ранните европейски култури.

60

Скалисти островчета, разположени срещу крайбрежието на селището Лиенкрес и образувани вследствие на ерозията на сушата под въздействието на приливите.

61

Една от скалите на Лиенкрес, която има формата на врата.

62

Най-известната измислена героиня на японската компания "Санрио". Името буквално означава "Здравей, котенце"; днес многобройни продукти носят логото на "Хелоу Кити".

63

Пещера в Испания, прочута със своите древни рисунки от горния палеолит, които изобразяват животни и човешки ръце.

64

Майсторски клас (англ.).

65

Така се произнасят на испански имената на градовете Милано и Женева.

66

Старинна традиционна дреха за Алава, женската неска се състои от бяла блуза, корсаж, набрана пола и престилка.

67

Една от най-старите сгради във Витория, датираща от XV в., която е била част от защитната система на града и в която е живяло благородното семейство Анда със задачата да отбранява северния вход в града; понастоящем в нея има частни жилища.

68

В превод от испански "мразената", "необичаната".

69

Комунеро — привърженик на антиправителствените движения и въстания в Кастилия в началото на XV в.

70

Бланка е името, което Алба използва при запознанството си с Унай в първата книга от трилогията, "Мълчанието на Белия град".

71

Денят на ризата е традиционен празник за Витория, столица на баската провинция Алава. Групи младежи, облечени в широки традиционни ризи, служили едно време като работни престилки, организират различни състезания и забавни игри в центъра на града. Всеки участник в тези групи, дружинки или отбори се нарича Риза, а всяка дружинка има своя униформа: различни по цвят ризи и шалчета на врата.

72

Популярен персонаж от традициите във Витория — кукла, която се спуска от небето с отворен чадър и слага началото на тържествата по повод патронния празник на града, Деня на Бялата дева, 5 август, и на 9 август се изкачва на кулата Сан Мигел, с което слага край на празненствата.

73

Широка пластмасова чаша, в която се сервират 750 мл калимочо или бира.

74

Полимерна верижна реакция (ПВР) — иновативен метод за генодиагностика.

75

Планината и Церсей — герои от сериала "Игра на тронове".

Content

Ева Гарсия Саенс де Уртури
Ритуалите на водата
Трилогията на Белия град #2

Предговор Тунелът "Сан Адриан"

1 Планина Добра

2 Планина Аискори — Арац

3 Границата на злосторницте

4 Параклис "Сан Адриан"

5 Кантабрийстото селище

6 Улица "Ла Соледад"

7 Площадът на Бялата Дева, номер 2

8 Детската градина на "Пасео де ла Сенда"

9 "Лакуа"

10 Градината при крепостната стена

11 Гробище "Санта Исабел"

12 Остров Ман

13 Чагоричу

14 Плажът Портио

15 Факултетът по история

16 Сградата "Пандо Аргуелес"

17 Улица "Сан Франсиско"

18 "Пасео де Фрай Франсиско"

19 Водоемът във Биляверде

20 Сандайли

21 Езерото Ла Барбакана

22 Хотел "Доня Бланка"

23 Улица "Сан Роке"

24 Криптата на новата катедрала

25 Лятото на Кракена

26 Парк "Ел колядо"

27 Болница "Чагоричу"

28 Градината на болницата

29 Олтарът на Богините Майки

30 Кръстът на Горбеа

31 Игра на бесеница

32 Болница "Валдесиля"

33 "Сан Хуан де Гастелугаче"

34 "Склонът на вдовиците"

35 Таванът във Виляверде

36 Ледената пързалка

37 Нощта на свещите

38 Пързалката

39 Връх Добра

40 Синята брада

41 Улицата на пневмониите

42 Болница "Сантяго"

43 Градината със секвоята

44 Трите вълни

45 Находището Ача

46 Амстердам

47 Деба

48 Плажът Ла Арния

49 Скалата с портата

50 Коста Ке брада

51 Градината на дядо

52 Дворецът "Конде де Сан Диего"

53 "Порталон"

54 Кулата на семейство АНДА

55 "Ла Малкерида"

56 Сантиляна дел Map

57 Чешмата с патиците

58 Къклицата

59 Параклисът в болницата

60 Хотел "Реал"

61 Сомокуевас

62 Река Садора

63 Съдебната палата

64 Къщата на Сантиляна

65 Олтар в небето

66 Дворецът "Ескориаса-Ескивел"

67 Окон

68 Пуенте Висего

69 Къщата на дядо

70 Къщата на Алба

Епилог Деба

Благодарности

Бележки под линия: