Кудрицкий Валентин Олександрович

Квітка кохання

ВАЛЕНТИН КУДРИЦЬКИЙ

КВІТКА КОХАННЯ

2011 р.

КОНОТОПСЬКА ВІДЬМА

Легенда

За полем, за лісом,

Ой там, за горами,

Де зорі гуляють всю ніч,

Регочуть русалки патлаті з вітрами

І хлопців заманюють в ніч.

Заманюють вереском ніжним-ніжнісіньким,

Що аж за душу бере,

Стан який, лишенько! Рученьки, грудоньки…

Глянеш, аж серце гуде!

Підеш за ними без всякого роздуму

/Боже, ти грішних прости!/,

Бо хто ж з добрим серцем та ще й

світлим розумом

Буде втікать від краси?

Підеш за ними, зовсім не вагаючись,

В пекло в болото чи січ.

І знову десь чути оте завивання,

Що хлопців заманює в ніч.

Проходили люди в ту ніч під горою

І втомлені сіли спочить,

Аж чують, як в горах хтось помічі просить,

Прийшли – аж там хлопець ледь теплий лежить.

Говорять, що в нього русалка влюбилась

У місячно-зоряну ніч,

А потім у гори його заманила

І з ним там лишилась на ніч.

І стільки вона його там лоскотала,

Аж поки він міг реготіть,

А ранком у гори юнак перебрався,

І скалами став володіть.

Ось, чуєте, в горах, як хтось завиває,

Мов пугач, що в нашім селі,

То душу витрушує з хлопця русалка,

Усівшись на чорній скалі.

Любов же живуча, як музика Глінки,

І слухають зорі її,

Русалки ж сидять, обхопивши колінки,

Й регочуть у далі нічні.

Четверта поетична книжка В.О. Кудрицького. До нової збірки "Квітка кохання" автор включив вірші написані українською і російською мовами в різні роки. Видання розраховано на широке коло читачів.

ПЕРЕДНЄ СЛОВО

"Поки серце б'ється" - так відверто перед читачами зізнається автор нової збірки. І це - не просто слова, це його життєве кредо: творити за принципом " жодного дня без нового рядка."Автор дуже плодовитий, бо за досить короткий строк вже видав "на - гора" чотири збірки поезій. В них він уміло представив все розмаїття поетичних жанрів - лірику, гумор, сатиру. Окремо вийшли книжечки для дітей.

До нової збірки "Квітка кохання" автор включив вірші написані українською і російською мовами в різні роки, які яскраво передають душевний стан поета. Автора дуже хвилюють негативні процеси, які відбуваються у нашому житті. Він засуджує підлість, зраду, лицемірство, блюдолизів у багатьох своїх віршах. Та головними темами для нього залишаються високі, благородні людські почуття.

"Душа тремтить як струни скрипки" - зізнається він в одному із віршів. Охоплений сильними почуттями вигукує: "Як хочеться в небо злетіти", але при цьому сильно відчуває "Тяжіння землі.

Відчуваючи "в душі приливи і відливи" до прекрасної статі - ЖІНКИ, "коли приходить любов," він захоплено вигукує: "Розіпну я серце на семи вітрах." Більшість поезій пронизані цими сильними почуттями. "Я п’ю любов з криниць кохання," бо його постійно охоплює сильна"Спрага кохання."

В одному з російських віршів автор відверто зізнається:

Я счастлив тем, что я любил,

В любви моє призванье,

В любви все радости мои,

И в ней - мои страданья.

Це своє сильне почуття до ЖІНКИ він ще висловлює віршем "Я вдячний вам":

Я вдячний вам, мої кохані,

За ваші посмішки ясні,

Які, неначе урагани,

Живуть загадками в мені.

Спасибі вам за пристрасть, ніжність,

За все, що ви дали мені,

Та перш за все за вашу вірність,

За теплі ночі весняні.

Спасибі вам, що всі ви різні,

Як у садку, як в лузі цвіт,

Що кожна з вас - то ціла вічність,

А разом всі ви- цілий світ!

Так відчувати може тільки тонка натура - людина глибока із щирим серцем. Але його "Душа кричить" від несправедливості, усіх негативних явищ, які, як паразити, ще живуть серед нас.

Автор тривалий час працював на будовах Крайньої Півночі, а у вільний від роботи час писав поезії, оспівуючи красу природи цього краю. Багато творів він присвятив товаришам по роботі - будівельникам. Тому частина поезій збірки написані російською мовою.

Нова збірка "Квітка кохання" - багата цікавими знахідками, епітетами і синонінами, яскравими образами. Впевнений, що вона дасть читачеві позитивний заряд, викличе море емоцій і переживань, багатьох заставить задуматься над нашим буттям, сьогоденням.

Тож приємних вам вражень від нової зустрічі з автором.

МИКОЛА МАЛІЧЕНКО,

заслужений діяч мистецтв України.

ВІД АВТОРА

Ми живемо в той час, коли зійшлись віки, коли виступає клан проти клану, де більш хитрі і закоренілі «хижаки» перемагають інших завдяки своїй підступності і жорстокості. А як не можуть взяти хитрощами, так відвертим підкупом наших напівголодних громадян, для яких сотня - друга гривень - то вже великі гроші! А що, скажемо, для нашого Президента, Прем’єра, депутата і його групи підтримки є та сотня- друга, як на них працює державний верстат і друкує оті злощасні папірці? Для нього ота сотня- друга - це як для нас копійка. В даний час ми проживаємо в такій державі, якою керують світові дипломовані шахраї із тисячолітнім досвідом, в яких давно все розписано і розкладено по поличках на сотні літ наперед. Вони хитрі і підступні, вміють створювати ситуації і вміло ними користуватися. А тому, вони знаходять, так би сказати, лідера нації, якого стараються завербувати в свої ряди, а потім, заручившись його надійністью, як десант, засилають в тил, підтримують на виборах. Тож, будьте пильними і пам’ятайте, що, беручи оті злощасні папірці, ви продаєте своїх дітей, онуків у вічне рабство, де для них заготовлена велика дуля, бо закони творимо не ми, а ті, кому ми дозволяємо нас обдурити, навіть цього не підозрюючи. І ми залишимось чужими на своїй землі, або, як казав Т.Шевченко, "на нашій не своїй землі!"

Хіба наш Президент, відкриваючи безвізовий в’їзд в Україну для Ізраїльтян, того не розумів, що та сарана своїми міліонами ледве не скупить всю нашу державу, бо де ще є такі дурні, які за якісь папірці стануть продавати саме найцінніше - це землю, а значить - Україну, свою державу, свій суверенітет. Після чого сотні тисяч обездолених людей залишаться ще й бомжами, продавши разом з своєю землею і свої оселі. Оце так прорив! І все це за якісь папірці. І мало хто задумувався над тим, а як же в майбутньому будуть жити їх діти, онуки, які стануть бездомними і безземельними?

А тепер я хотів би запитати: то куди ж діваються наші українські гроші і чому ми такі бідні, пани-добродії? І тут же відповідаю: бо всі наші гроші знаходяться у руках так названих Божих людей, яким ми занадто довіряємо і яких в нас називають "елітою". Ні, я не проти чужинців. Я проти бандитів і шахраїв. Я хочу, щоб Україна була вільною і будувала свою державу, а не вирощувала рабів для всього світу.

Коли нас - українців було п’ятдесят три мільйони, то цукру і гречки по мінімальним цінам вистачало всім. А зараз, коли залишилось сорок шість, то куди не підіть, то хитрі політики створюють дефіцит. А якщо товару дефіцит, то чому тоді гуляють поля, чому розбирають цукрові заводи? А тому, що так вигідно порошенкам і їм подібним, які прибрали до своїх рук всю цукрову промисловість, а потім її розвалили. Хто їм дав право це робити і з ким вони радились? При Сталіні за такі дії такого б діяча давно розстріляли, а цей живе і, уявіть, непогано. Люди зубожіють, та зате, як рік-два, появляються нові мільйонери, навіть, яким ще нема і тридцяти, дякуючи своїм батечкам та добрим дядюшкам.

А візьміть святиню з святинь - хліб. Зернових зібрали більше як 56 мільйонів тон. Це більше, як по тонні на душу населення, то чому з кожним роком хліб дорожчає? А держава, як мені відомо, яка виробляє по тонні і більше зернових на душу населення, вважається високо розвинутою аграрною країною. Це - і м’ясо, і яйця, і сало. Це - живи і радій. А де вона та радість, коли цукор по 11 гривень, а гречка вже стала по ціні майже, як чорна ікра? І це називається - капіталізм. Пани- добродії, схаменіться! Куди ми ідемо? Чому ж у вас така зневага до рідного народу? Кому ви служите? Як ви можете дивитися голодним людям в очі? Коли ж ви наситите свої душі? Де ваша гордість, де ваша, врешті, національна злість? Хто ви? Отож, якщо ви називаєте себе українським народом, то ж робіть хоч щось для нього, для держави, в якій ви живете і менше думайте про братів своїх в інших країнах.

Отож народ і незадоволений такими правителями - запроданцями. Тож і не дивно, що народ виступає проти таких горе-правителів. А тому і не розумію, по якому праву правителі привласнили собі право розпоряджатись життям незадоволених людей, в той час як народу такого права не дано, коли ті творять явний геноцид над людьми? Кого захищає наша славна міліція і від кого? Виходить, що міліція захищає еліту і Президента від народу. Від того самого народу, який його і всю державу годує? Де логіка? От, які ми насправді! От, до чого ми дожились! Тож, про яку культуру в державі ми можемо говорити, як зараз майже поголовно закриваються школи. І я зустрічав багато таких молодиків, які за все своє життя не прочитали ні жодної книги. І це в нашому двадцять першому столітті. От як про нас держава піклується. От що з дітей наших робить цей дикий капіталізм і їх праотці з за океану і зокрема - з Тель-Авіва, які, щоб напхати своє жлукто - їм все по барабану: вони забувають про честь, про порядність, про гідність. Мені боляче дивитись, як поневолюють моїх співвітчизників, які змушені в пошуках кращої долі покидати свої насиджені місця і їхати світ за очі, щоб не бачити цю сволоту і щоб прогодувати своїх діток. Я вже не кажу про стариків, яких, як сказати образно, просто кинули на смітник історії, як непотріб. Боляче за своїх онуків, які бачать, як багачі вигулюють своїх улюбленців-собачок в діамантових нашийниках, а наших рабів заставляють мити з милом їх позолочені доріжки, по яких ходять добірні рози і сари, які можуть дозволити собі все, що забажають. Я розумію, що гарно жити нікому не заборонено, але ж не настільки, щоб в одного і на хліб не було, а в іншого з горла перлося, як з поросячої жопи. Щоб в одного було десять- двадцять автомобілів, а в іншого і на велосипед не вистачало. То де ж та справедливість, про яку говориться в Біблії? Чому безсовісний Президент може дозволити собі жити в готелі за десять тисяч баксів за добу, в той час, як основна маса людей голодує, отримуючи мізер для свого жалюгідного існування -менше тисячі гривень на місяць? Хіба лише тому, що він Президент. Хіба ми для цього його вибирали, щоб він ґвалтував наше добро? Хіба ми за це боролись? По якому такому праву банкір може одержувати більше ста тисяч у місяць, в той час як кваліфікований робітник, який викладається, як кажуть, на повну катушку, одержує всього лише сто-двісті гривень за 11-12 годинну роботу? Він що, той банкир, так перетруджується? Хто їм дав такі права: Вашінгтон, Тель-Авів чи Москва? А ми чому мовчимо? Де наша громадянська свідомість, про яку нам так часто любили в минулому нагадувати ці ж самі сучасні пройдисвіти? Отож, якщо ти громадянин України, якщо ти чесна і порядна людина, то думай про той народ, з яким ти живеш, і тоді не буде ніяких проблем, будьте ви хоч інопланетянами.

Я не являюсь членом Спілки Письменників, хоч видав уже багато книг. І пишу я для таких як сам - обездолених, а тому наперед вдячний всім тим, хто її прочитає і мене підтримає. І якщо хтось з вас буде з чимось незгодний, не судіть мене жорстоко, бо я Писав для вас. Я - будівельник, але не знімаю з себе відповідальності за те, що в ній написано і не ховаюсь за цими словами, бо пишу свої творіння в першу чергу для України і, упевнений, що вони багатьом сподобаються і навіть більше того, вірю що для більшості українців ця книга стане настільною. І це для мене буде - найбільшою шаною. Бо писав цю книгу не для слави і не за гонорар. Бо хочу, щоб мій народ був господарем своєї країни і ходив завжди з гордо піднятою головою і гордився своєю Україною, бо вона того варта, інакше я б цієї книги не писав.

З великою повагою до всіх своїх читачів - автор книги.

м. Київ 23.6.2011 р.

Над Києвом Сонце заходить,

З кущів підкрадається ніч,

Яка, мов циганка патлата,

Прикрила красу своїх пліч.

А очі задумливі, чорні,

Неначе вони з темноти,

Можливо, такі, як у тебе,

Можливо, не ніч то, а ти –

Пригнічена. Вийшла у місто,

Щоб тишею сум розігнать,

Бо в хаті закоханим тісно,

Як хочеться дуже кохать..

Як хочеться душу відкрити,

Та тільки кому, де шукать?

І знов ти незримою стала,

І знову ти стала мовчать.

Набравши з травинок росинок,

Ти ними сипнула в гаю,

Щоб той, хто проснеться раненько,

Досхочу любов пив твою.

Туманом припудрила поле,

В квітках запалила вогні,

Від чого горить все навколо

Жаринками геть вдалині.

Сама ж, як спустилась незримо,

Всміхалась уже з далени,

Щоб люди, проснувшись, дивились

На срібні оті тумани.

Спливають дні, немов пекельні муки,

Проклятий Місяць серце роздира,

Сміються зорі, ніби чорні круки,

Коли тебе – коханої – нема.

О, біль душі! Навіщо серце людям?

Й навіщо нам ті зоряні світи,

Якщо вони приносять людям муки –

Коли до мене не приходиш ти?

Як страшно це, спокуснице, о знала б,

Чому ж мовчиш, як риба в Ірпені,

Можливо, ти не вперше обіцяла,

То ж нащо в душу вкралася мені?

Навіщо моє серце полонила,

Невже й без тебе горя я не знав?

Душа і так мовчала, як могила,

Так на тобі – й тебе ще Бог послав,

Навіщо?

Ти не жалій за тим, чого немає,

А те, що є, із рук не випускай,

І хай душа твоя завжди співає,

Навіть тоді – коли лютує гай.

Бо все пройде, як цвіт із яблунь білий,

Пройде любов і молодість пройде,

І лишаться у серці тільки болі

Та смерть, яка невтомно всіх нас жде.

Ти не жалій мене, не треба,

Твоєї жалості не жду,

Не закривай собою небо,

Оце єдине, що прошу.

Не закривай собою зорі,

Поля, діброви і гаї,

Бо й так пливу, немов по морю,

Й до тебе мчусь, як до Землі.

А до Землі тяжка дорога:

То бурі, зливи, то дощі,

Й ніде ні смертних, ані Бога,

Тільки колючки та кущі.

Моя русалочко-лебідко,

Моя веселко чарівна,

Я знаю розпачу твоєму

Нема кінця, як в небі дна.

Я бачу повні сліз очата,

Бій розуму і почуттів,

Любов омріяна, як свято,

Але й вона, як бій биків.

То переможе білий зразу,

А то, дивись, уже рябий

І місять піну, ніби кашу,

Аж поки хоч обох добий.

Хочеш, я прилюдно поцілую,

Хочеш, я прилюдно обніму,

Хочеш, я тобі на зберігання

Всю любов до грама переллю.

Знайдеш місце де її сховати –

Честь тобі навіки і хвала,

А не знайдеш – нічого й гукати,

Бо любов розлючена – страшна.

Отак завжди в житті, я – знаю,

Коли щось вимрієш, знайдеш,

То раптом вимріяний Янгол

Тут же зника, як кінь в овес.

Страшенно хочеться кричати,

Поки хтось з нас не упаде,

Ламать, трощить, перекидати

Все, що під руки попаде.

Я співчуваю, навіть вірю:

Який критичний в тебе стан,

Та ще в той час, коли найбільше

Не міг я вірити в обман.

Помста, вона межі не знає,

Вона страшніша, як капкан,

Бо з нього вибратись ще можна,

Обман же, він – як океан.

Я ніс тобі своє кохання

І цілі бурі почуттів,

Та що зробити міг, русалко,

Як поки ніс – перегорів?

Я не вдаю святого з себе,

Й тобі я вдячний, так сказати,

За радість ту, що разом з небом

Мені несла подарувати.

Я не молю твого кохання,

Бо вже давно не вірю в рай,

І все ж пишу не для прощання,

Хоч і кажу тобі: «Прощай!»

Переплелась і грубість, й ніжність,

Немов з балконом виноград,

Бо там, де – ніжність, там і вірність,

Але не тим про вірність знать,

У кого вся краса – в бабетах,,

В високих шпильках-каблучках,

Бо я люблю такі сонети,

Де воля, простір і розмах.

Хочеться до тебе притулитись,

І тебе, як досі, обійнять,

Хочеться з тобою поділитись

Тим вогнем, що нікуди дівать.

Хочеться розслабитись порою

І поговорить в тіні дібров,

Або десь зайнятись тею… грою,

Що в народі названа «любов».

Бо у те, що ти казала, вірю,

Бо як раз я того й сам хотів,

Тільки від тих спогадів так гірко,

Ніби хтось полином напоїв.

Я тебе ні в чому не виную,

Ти – вогонь, а значить, щоб пекти,

Може б той вогонь і погасили,

Так пішла, петляючи сліди.

Дивно мені якось і журливо,

Боляче й не вірити людям.

Пропливають спогади, як диво,

А за ними швендяюсь і сам.

По полях, аби нарвати квітів,

Щоб тобі на згадку залишить

І тобою чарувати літо

Те, що солов’ями аж кишить.

І в твоїх очах ловить бажання,

Пити ніжність з губ, немов з троянд,

І не думать, що десь ходять муки,

Ніби по етапу арештант.

Так хотілось ні про що не думать,

Хоч про тебе я не забував,

Бо не міг залишить твої губи,

Аби їх хтось інший цілував.

Важко зрозуміть чиюсь тривогу,

А тим більш відчути на собі,

В час, як п’є веселка з річки воду,

Ніжить в полі квіти голубі.

А мені лишилась тільки злива,

Ніби десь прорвався неба край,

І біжать калюжі полохливі,

Все ж я не кажу тобі: «Прощай!».

Бо так хочу й хочу тебе бачить

Хоч деньок, хоч хвиленьку, хоч мить,

І хоч небо цілий тиждень плаче,

Я ж не плакать хочу, а – любить

Тебе.

За полем, за лісом,

Ой там, за горами,

Де зорі гуляють всю ніч,

Регочуть русалки патлаті з вітрами

І хлопців заманюють в ніч.

14.7.1969 р. – 19.7.1969 р

З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ

Наша добра й славна мати,

В день, коли Вам п’ятдесят,

Шлють вітання Вам столичне –

Ваша доця і Ваш зять.

Хай весна Вас щиро любить

І теплом своїм голубить!

І бажаєм многі літа,

Щоб було завжди вам літо,

Хай вам ручки не болять!

Ваша доця і ваш зять.

20.4.1976 р.

НЕСТЕРПНИЙ СУМ

Ну і сум такий на серці,

Хоч ховайся в комиші,

Та куди втечеш, дружище,

Від своєї ти душі?

Життя людське незвідане,

Насичене грою,

А тому людина мусить

Думати порою

Що сказати, що робити,

З ким пожартувати,

З ким податися у Ялту,

А з ким – у Карпати.

25.4.1976 р.

КОЛИ СПАТЬ ЛЯГАЛА

Коли з мужем спать лягала,

Щось їй спати заважало,

А щоб спать не заважало,

Вона ноги розставляла.

28.3.1976 р.

ЩОБ ЛЮБИЛИ ЛЮДИ

Хочеш, щоб любили люди,

Не ховай від них ти груди,

Піднімай до неба ноги

І не зіб’єшся з дороги.

21.4.1976 р.

ПОВНОГРУДА

Я не знаю, де у світі краще –

На Кавказі, Ялті чи в Москві?

Може, комусь краще на Канарах?

А мені – у рідному селі.

Та, проте, не стану виясняти

Те чого не відав і не знав,

Та хотів би повногруду мати,

Тільки б мені Бог її послав.

Я не відав ще, яке те щастя,

Тільки відчував, що чарівне,

А тому й чекав свою я Настю,

Ту, що по сусідству в нас живе.

І Господь почув бажання Лева,

Адже в тій дівчині все те є.

Ось вона моя йде королева,

Й в пазусі, що я прохав – несе.

8.8.1988 р.

ЯКЩО ЖІНКА ЧАРІВНА.

Якщо жінка чарівна,

То яка ще тре’ весна?

20.10.2010 р.

ХИТРА ХВОРОБА

Як в колгоспі працювала,

– Ой, болить! – весь час кричала,

Як пішла в кооператив,

Хтось мов жінку підмінив.

Й «безнадійно» хвора жінка

Не кричить: – Болить печінка...

От, як жінку колектив

Хитрувати відучив.

25.11.1988 р.

Я КРОКУЮ ПО МІСТУ

Де пройду я – там школи з будинками

Строєм башенних кранів ідуть,

А за мною, неначе гірляндами,

Мами діточок в школу ведуть.

А за ними крокують бульвари –

Розмаїті, святкові, як май,

По яких в нас розгулюють дами

І коханих вигулюють в гай.

Все це зветься в нас – ленінським сяйвом,

Що веде до нових перемог,

Це нова наша віра і свято,

Як колись був для предків в нас Бог.

Та різниця між ними у тому,

Хай простять нас ті боги живі,

Які рай обіцяли на небі,

Ну а Ленін всім нам – на землі.

Ми лишаєм людям свою молодість

І тепло молодих своїх рук,

І крокуєм у вічність із гордістю,

Щоб сміявся дідусь і малюк.

Все це вказує: ми – довговічні,

Все це вказує: ми – хазяї,

Бо сміливо крокуємо в вічність,

Як космічні у вись кораблі.

12.12.1976 р.

ЛЮБОВ І ПОДАРУНКИ

Я б за норку й торбу сала

І сама будь-кому б стала…

7. 12. 1976 р.

ЯКЩО СТАВ ЖАДІБНИМ

Якщо відчув, що жадібним ти став,

То, значить, час вже твій настав...

Бо хто під себе все гребе,

Невдовзі так і знай – помре.

20.10.2010 р.

ПРО ДРУЖИНУ І ЧУЖУ МАШИНУ

Проміняла жінка мужа

На коханця й «Волгу»,

Бо набридло їй додому

Добиратись довго.

Очерет, очерет

Та дубові діжки.

Чому жінка в вік космічний

Має човгать пішки?

12.12. 1976 р.

РІВНОПРАВ’Я

На будові я працюю,

Стелю кахель рачки,

За що маю в нагороду

Я одні болячки.

На будові я працюю –

Ні двора, ні хати,

Зате може хто як хоче

Мене обізвати.

Я – людина працьовита,

Я – землі хазяїн,

Та який же я хазяїн,

Якщо я не Хаїм?

Я працюю двадцять років,

А живу в бараку,

А він ходить – руки в боки

Й погляда на с…ки.

Отаке в нас рівноправ’я,

І така нам милість,

Тож, кому така, пробачте,

Треба «справедливість»?

15.12.1976 р.

ЧОРНЕ СОНЦЕ

Був хлопчина, жив хлопчина,

І нема хлопчини.

Біля нього мати плаче,

Обнімає сина.

І ніколи не збудеться

Вже хлопчини мрія,

А у матері ніколи

Біль не заніміє.

Плаче мати через горе

Нічого не бачить,

Бо над нею чорне Сонце,

Разом з нею плаче.

15.12.1976 р.

СЕБЕ НЕ БАЧАТЬ

Як дружину з чоловіком

Залишили гості,

Жінка тут же:

– А ти бачив, як на мене

Задивлявся Костя?

А Микола, той, Одарчин,

Петро Соломіїн,

Цілий вечір очей з мене

Не зводили змії!

Посміхнувся муж до жінки

Хитро з холодочком:

– А на мене їх дружини

Та ще й їхні дочки.

– Що сказав ти? Повтори! –

Гримнула Наталка. –

– Що ж їм, сучкам, своїх мало?

І взяла качалку.

Ось вони які жінки,

А ще дай їм чачі…

А як вип’ють – бачать всіх,

А себе не бачать.

8.12.1976 р.

ПРОТЯГИ В ПІДСОБЦІ

Цілий тиждень на дільниці

Виконроб мотався

Щоб по техніці безпеки

Кожний розписався.

– Я не буду й я не буду, –

Відказали хлопці, –

Бо нема тепла в будинку,

Протяги в підсобці.

3.12.1976 р.

ЯКЩО ВМІЄШ ПИСАТИ

Як чорний віл я працював,

Діток професії навчав,

А план писати не встигав,

То й доведи, що працював!

А інший майстер тільки й знав,

Що плани цілий день писав.

І поки плани ті писав,

То часу вчить дітей не мав.

Зате начальство – «о-го-го!»

У приклад ставило його.

Отож, як будеш план писати,

То можеш і не працювати.

І хоч в нас Київ – не Каховка,

Тут головне – перестраховка.

28.11.1988 р.

ЧОРНІ ДУШІ

Всі стали занадто «культурними»

І злими, неначе хорти,

А тих, які сіють і орють,

Уже й не вважають людьми.

Й хоч душі в начальників часом

Чорніші, як в бочці мазут,

Та їм нагороди із «квасом»,

Для них і концерти дають.

28.11.1988 р.

ЯКЩО НЕМАЄ ЖІНКИ

В кого з вас немає жінки,

Зразу їдьте у Гребінки,

Там пригостять і напоять,

Покохають і… подоять.

Там така «культурна знать»,

Що аж хочеш лома взять.

Стелять м’ягко – твердо спать,

Отуди їх, в кості, мать.

Лиш два рази в місяць раді

Вам Гребінківські ті… леді:

Як аванси та получки –

Отакі вони, ті сучки.

Від такої їх любові –

Аж вітри гудуть в діброві.

16.9.1976 р.

КУЗЯ І ЗЮЗЯ

Цілий день в підсобці холод,

Як шакал, голосить,

А тут Гриць промок до кісток

І погрітись просить.

– Де ти, друже, обізвися,

Рятуй мене, Кузя,

Зуб на зуб не попадає,

Бо замерз, як зюзя.

– Я б тебе, мій любий друже,

І пустив в підсобку,

Але ж з неї, як із неба,

Небагато толку.

Тож, як хочеш іще більшу

Ти схопити нежить,

То заходь до нас в підсобку,

То й вуха відмерзнуть.

30.9.1976 р.

НАРОДНА ВЛАДА

Безумовно, в нас в країні

Влада вся – народна,

Та вона, як в медицині,

Тіло інородне.

15.12.1976 р.

РІДКІСНИЙ ФЕНОМЕН

Луценку Анатолію

Прийшов якось виконроб

Втомлений з роботи,

Хоче спати, а заснути

Не дають турботи.

Тільки вії ледь закриє,

Зразу ж тут – рогаті,

І за ним із рогачами

Бігають по хаті.

– Ой, ти! Звідки ти такий

Принциповий взявся,

Інші дурять і крадуть

Ти ж, немов найнявся?

Через тебе Бог і нам

Не дає спокою,

Каже: – Поки Толя є

Значить, я – «спокоєн».

Значить, ще не всі злодії

І не всі Іуди,

Хоч таких не любить чорт,

Та шанують люди.

6.2.1976 р.

ЖАХЛИВИЙ СОН

Виконробові ЛЬОВІ

Льові сон кошмарний сниться,

Що нема з ким полюбиться,

Бо вже всіх він пере…брав,

Тих, кого в житті він знав.

Ту вже мав, і ту, і ту,

Бо любив роботу цю.

Раптом Дід Мороз з трубою

Йде й киває головою:

– Ну ж бо йди мерщій за мною,

Познайомлю з Сінельгою.

Щоб не портив ти дівчат,

Треба тебе обвінчать.

А як цю в жінки візьмеш,

То вже хрін куди підеш.

5.1.1976 р.

КУДИ Ж БІДНИМ ДІВАТИСЯ?

Сміх і горе в нашім місті

На кожній будові,

Де не глянеш – скрізь начальство –

«Хлопці пречудові!»

Всі настільки роботящі,

Що не підступитися:

Той цемент з будови тягне,

Той мчить похмелитися.

Всі настільки ділові вже,

Що не відірвешся,

І до нього, вибачайте,

Ти не придерешся.

Той зайнятий – в дурня ріже –

Не підходь, не підступись,

Той вже так «напрацювався»,

Що, неначе сніп, зваливсь.

А той, бачте, й ворухнутись

Вже не може – Масік,

Бо всю ніч пропрацював

У обіймах Асі.

А той везе десь на дачу

Тещі передачу,

Ну а хлопці без цементу

Ледве аж не плачуть.

І шеф тягне, і зам. тягне,

То ж кому жалітися?

Світ великий не для бідних,

Куди ж бідним дітися?

18.3.1976 р.

НЕ ЛЮБЛЮ ХИТРУНІВ

Не люблю, як люди брешуть

І хитрують всі без міри!

До таких людей у мене

Не було й не буде віри.

Ось, наприклад, Катерина,

Що не скаже – то брехне,

А хто бреше, то від того,

Мов з болота, вічно тхне.

21.4.1976 р.

ЖИТО ХВИЛЯМИ ГУЛЯЄ

Петя – Яну, я взяв Олю

І пішли гулять по полю.

Там ромашки чарівніші,

Й там дівчата сміливіші.

Там волошки синьоокі

Вас вітають на всі боки.

Там душа від щастя п’яна.

І Петру сказала Яна:

– Тут відмовить неможливо,

Нумо, хлопці, в жито живо!

Жито хвилями гуляє

Й всім нам розум присипляє.

– Й не пила, – сказала Яна,–

А яка від щастя п’яна!

– І я теж, – сказала Оля,–

Може це і справді доля?

І нехай поб’є матуся,

Все одно люблю Петруся.

9.1.1976 р.

НЕ РОБОТА, А РОЗВАГА

Миколі Гайдамаченку

А Миколі сон приснився,

Що не може без дівчат.

То ж нащо йому жениться,

Як говорить: – Можна й так?..

Бо в Миколи у бригаді

Всі такому хлопцю раді.

Поки Дід Мороз дрімав,

Коля всіх дівчат зібрав.

Дід прочумався, устав

І Миколі так сказав:

– Ти люби лише дівчат,

А жінок не можна,

Чи як ти вже бригадир,

То повинна… кожна?

А як хочеш ще й жінок,

То бери шампанське

І спіши, поки у цех

Не прийшло начальство. 5.1.1976 р.

«АРТИСТУ ЕСТРАДИ»

РЕПІКУ ОЛЕКСАНДРУ

Як ніколи, Репік радий,

Він тепер – артист естради,

Виступає на параді

У Баку і Волгограді.

А як був він у Тбілісі –

Вив, неначе вовк у лісі.

І під нього всі тягли,

Хоч не вміли й не могли.

А як Саша перебрав –

До Кудрицького пристав:

– Ти чому це не співаєш,

Чи того, хто я, не знаєш?

Я сьогодні в нашім главку,

Щоб ти знав, вже – самий главний.

Ось чекай, приїдеш в Київ,

То отримаєш ще й києм.

Адже я сьогодні цар,

Так що ти не плюй на жар.

Бо якби не я в цім світі –

Спав би ти ще й досі в стрісі.

Тож кому, крім мене, знати

Що, кому і як співати?

А в начальство той годиться,

Хто на смертних вміє злиться.

Ти ж родився, щоб трудиться,

Тож і мусиш нам кориться.

25.3.1976 р.

ДУША, ЯК ДЕТОНАТОР

Пора кінчать експерименти,

Пора вже людям дать пожити,

Бо скільки можна за копійки

Всім жидам служити?

Пора кінчать експерименти,

Пора вже людям дать пожити,

Бо вже душа у всіх, як бомба,

Що вже й фітиль не тре’ палити.

21.12.1976 р.

НА БУДОВІ

Сміх і горе, слово честі

На нашій будові,

Куди глянеш, подивися –

Хлопці всі чудові.

Ті в підсобці в дурня ріжуть –

Не підходь і не чіпай,

Ну а там козла так душать –

Хоч з дільниці утікай!

Тому, бачте, похмелитись

Не дали, біднязі,

І він тут рвонувсь галопом

У буфет до Язі.

Той дівчину притискає,

А та, мов, не хоче,

Тільки в очі заглядає

Й не діждеться ночі.

А начальство – руки в боки –

/Вони бач працюють!/,

Дівку жодну не пропустять,

Якщо десь почують.

Ну а розчину начальство

Так і не привезло.

Їм байдуже, бо в них ставка

Нам – по лікоть – жезла.

18.3.1976 р.

ВІСЛЮК

Я трудився, мов віслюк,

Тільки й знав, що кирку,

Все ж мені ніхто не дав

Ні медаль, ні зірку.

24.1.1976 р.

ЧОМУ РОЗЛУЧИЛАСЯ?

– Ти чому, – кума питає,–

З кумом розлучилася?

– Бо як ляже, цицьку смокче,

А туди… й не дивиться.

12.5.1976 р.

БАЛАМУТ

А Павлу чомусь не спиться,

Бо не встиг ще він напиться,

Бо, коли як слід нап’ється,

То й до чорта добереться.

Але чорт страшний, рогатий,

То мабудь до Каті краще,

Не до Каті, так до Маші,

Все одно до кого Паші.

Так і ходить баламут

Щоб кого-небудь вщипнуть.

Придивіться, Бога ради,

Не у вашій він бригаді?

Бо хвилина до хвилини

І дивись – уже й година.

Через того баламута

Плаче план, зарплата дута.

5.1.1976 р.

МЕФОДІЙ

Павленку Юрію

Виконробу сон приснився,

Ніби слідчим народився,

Що злодії на будові

І старі, і ті, що нові;

Бо всі тягнуть – хто що може,

І масиви, все що гоже,

Він в міліцію не дзвонить,

Бо злодіїв сам тих ловить.

От Мефодій, так Мефодій!

Кого ж ловить, як сам – злодій?

Бо такі, як він, у моді,

Не даремно ж бо «народні».

Бо крадуть ті не торбину,

А як тільки – так машину,

Ми – начальство, нам все можна,

І ловить, і красти тоже.

2.1.1976 р.

ЦІКАВА ДРЯНЬ

Я дивлюсь на тебе і не знаю:

Чи мені радіти, чи кричать?

Надто ти ефектно виглядаєш,

Що тебе аж хочеться злизать.

А як ближче підійдеш до тебе,

То бери за небо хоч чіпляйсь,

Тож уже сьогодні, будь ласкава,

Бурями на мене не кидайсь.

Ти поглянь, троянди відцвітають,

Вигоряє волошкова синь,

Й де колись бажання гарцювали,

Там сьогодні – туга і полин.

І тебе чекати не збираюсь,

Годі вже і втіх, і запевнянь,

Бо хіба таких, як ти, кохають,

Що себе ведуть, неначе дрянь?

Що пройшло, вже того не повернеш,

А тому, про мене ти забудь,

Хай до тебе доля посміхнеться,

Я ж якось й без тебе обійдусь.

Любов – свята, бо там свої закони,

Вона сильніша мук і умовлянь,

І я моливсь до тебе, як ікони,

Хоча і знав, що ти велика дрянь.

11.5.1976 р.

КОЛИ ДІВЧИНА ПОСМІХАЄТЬСЯ

Коли дівчина іде

Й хлопцям посміхається,

Значить, в дівчини тієї

Літо починається.

12.5.1976 р.

КОЛИ ВИКИДАЮТЬ ХЛІБ

Коли бачу, як людина

В урну кидає хлібець,

То у мене, їй же Богу,

Уривається терпець.

9.12.1976 р.

КОХАННЯМ Я НИВИ ЗАСІЮ

Коханням я ниви засію,

Хай родять для щастя вони,

Бо я, як і всі люди, мрію,

Щоб вічно шуміли лани.

КОЛИ Я НАД МОРЕМ ГУЛЯЮ

Коли я над морем гуляю,

Де стільки грайливих пупків,

То от я одного не знаю:

Як можна прожить без гріхів?

26.5.1976 р.

МОЖЕ БОГ ПОМОЖЕ

Цілий день за виконробом

Бігають робочі:

– Коли розчин привезете,

Не чекати ж ночі?

– Не чекайте, бо не буде,

Робіть, хто що може,

Сходіть в церкву помоліться,

Може, Бог поможе.

У всіх – сім’я, у всіх – дітки,

Треба ж якось жити.

Давай бідні роботяги

Самі все носити:

Воду – з моря, тирсу – з лісу,

А цемент… зі Львова

Тягнуть бідні, як кінь – воза,

Ніби плуг – корова.

Увірвали хлопці пупа –

Начальству байдуже,

А тим дулю дали з маком,

Хто старався дуже.

Так воно було віками,

Так воно і буде,

Поки нами править будуть

Із Кремля надлюди.

24.4.1976 р.

СВОЇХ ВИСТАЧАЄ

Пам’ятаю, в Якутії

В якута питаю:

– Хто державою твоєю,

Скажи, управляє?

Той на мене подивився,

Як ведмідь на кому,

– Хто керує? звісно Перший

Секретар крайкому.

– А хто перший? Росіянин? –

Знову я питаю.

– Не хватало б нам чужинців,

Своїх вистачає.

12.1.2011 р.

ГОЛАНДСЬКИЙ СИР

Колеснику Юрію

Майстру сниться: він – в Одесі

Тихо шепче стюардесі:

– Не лякайсь, що я, як глобус,

Зате в мене є автобус.

Й хоч люблю голландський сир,

Але я тут командир.

Ти не думай, що я – псих,

Що люблю дівочий сміх.

Чхати я хотів на очі,

Якщо очі не дівочі!

І так сильно чортихнувся,

Що одразу і проснувся.

Дід Мороз штовхає в боки:

– Скільки ж тобі, майстре, років?

Як ти міг у вік прогресу

Честь мінять на стюардесу?

4.1.1976 р.

ЯК МЕНІ ЖИТЬ?

Ой, ви, людоньки рідненькі,

Як мені, порадьте, буть?

Як мене начальство хвалить,

То робочі всі… – довбуть.

4.7.1989 р.

ЩОБ БУТИ ЛЮДИНОЮ

Старшому виконробу Комару Б.Л.

Дуже гарний сон приснився

Комару Борису,

Ніби він під Новий рік

Одягнувся в ризу.

І поклони б’ють йому

Всі, немов святому,

Ну, а Савченко несе

Шефу пляшку рому.

Що два Юри вмить забули,

Геть про акробатику,

І замовили в їдальні

Там таку пиятику.

Що куди там королям,

І Богам не снилося!

Перед ним чарівні феї

Стегнами світилися.

І підходять всі до нього,

Аж блищать пупочки,

Й так стараються, бідненькі,

Аж тріщать сорочки.

А Борис цвіте, баскує,

Як відомий Немо:

– Хай ось в партію поступлю –

Ще й не так гульнемо!

То посидить не одна

На хур…мі дівчина,

Бо як вручать партквиток,

Значить, я – ЛЮДИНА.

7.2.1976 р.

ДЯДЬКО З КОЛУНОМ

Під Новий рік

Ліс шумить невимовно-тривожно,

І ялинки стогнуть над Дніпром,

І тремтять, немов дитина, кожна,

Як побачать дядька з колуном.

Цей хижак нікого не жаліє,

Не зупинить навіть сніговій,

Бо одна у того дядька мрія –

Як побільше заробить на ній.

19.5.1976 р.

В ТБІЛІСІ

Поселили нас у люкс,

Що там і казати!

Телефон, люстерки, крісла,

Що шкода й сідати.

Уявляю, скільки праці

Вкладено в споруду,

Щоб пишалися приїзджі

З різних кінців люди.

Кахлі в ванній аж до стелі,

Килими квітчасті,

Дуже гарно у готелі,

Але ми не вчасні.

Ні води тобі, ні світла.

Оце так Тбілісі!

– Краще, – хлопці вже сміються,-

Десь напевно – в лісі.

А як хочете, щоб світло

Вам було з водою,

То везіть в циберках воду

Й каганця з собою.

13.2.1976 р.

НАЙКРАЩІ ІДЕЇ

Скільки я себе вже знаю –

Все неправильно живу,

Того, кого тре’ любити,

Того, бачте, не люблю.

А чому? Яка причина

Робить дурнями людей?

Може, та причина в чині,

Може, в кольорі очей?

Все-таки щось явно діє

В нас на психіку людей,

Бо нема на світі кращих

Від кохання в нас ідей.

24.4.1976 р.

А КАЖЕШ, СОВІСТІ НЕ МАВ

Я все, що мав, тобі віддав,

А кажеш, совісті не мав.

16.3.1998 р.

ЩОБ КАРАСІ НЕ ДРІМАЛИ

Дементьєву В. – виконробу

У Володі не язик

А немов вібратор,

Якби жив на світі Бендер

Остап-комбінатор,

То і він би не повірив

В чудеса стихії,

Як начальство наше вміє

Люд дурить Росії.

І за те лиш, що ці люди

Люблять працювати,

І що їх батьки привчили

Людям довіряти.

У яких скрізь мозолями,

Неначе гвіздками,

До кісток прибита шкіра

Власними руками.

Але так вам, люди, й треба,

Щоб ви не дрімали,

І себе від іноземців

Вміло захищали.

А тому, хто хоче жити:

Не складайте руки,

Пам’ятайте: там, де риба,

Там живуть і щуки.

Щоб карасі не дрімали.

31.1.1976 р.

РОЗЦВІЛА ГАЛИНА

Розцвіла Галина,

Як в гаю калина,

Серед трав пахучих,

Де біжить ріка.

Горда, непокірна,

Тільки Вітру вірна,

Й хто б не посміхнувся їй,

Каже всім: – Пока!

26.1.1976 р.

НОВОРІЧНЕ ВІТАННЯ

З Новим роком, з Новим щастям

Вас вітаю, друзі,

Щоб ви всі були щасливі

В нашому Союзі!

Ще бажаю всім здоров’я

На тисячоліття,

Щоб Держави квітували

Як одне суцвіття!

Всім бажаю вам удачі

В творчому єднанні,

І щоб всім світило Сонце,

І були бажанні!

Щоб у всіх в житті збувались

Всі найкращі мрії!

Щоб до всіх вас посміхались

Галі і Марії!

Щоб у кожного стояло…

Три дівки під боком,

А тому і ще вітаю

Всіх вас з Новим роком!

10.12.1976 р.

НАЧАЛЬНИКУ ЦЕХА

Невже ж ти, братику, не знаєш,

Що люблять всі жінки поспать,

Навіщо ж ти її соромиш,

Що не змогла та рано встать?

Краще б до себе придивився,

А сам хіба ти не такий?

Хай хоч яка розставить ноги –

Не обжене і молодий.

30.11.1989 р.

ЩОБ СПІВАЛИ ВДОВИ

– Ну й нахабний! – у вдови

Не виходить з голови.

– Щоб такі були нахаби,

То вдовиці б всі співали.

9.1.1979 р.

РАНКОВИЙ ЕТЮД

Все розквітло над ланами,

Шепотіли в полі трави.

Ніч, розбуджена громами,

Пахла запахом отави.

Через хвильку, ніби тіні,

Розтулились чорні хмари,

Сонце бризнуло промінням,

Мов сріблястими дощами.

Скрізь в полях озерця-цятки,

У яких пташки купались,

І веселим щебетанням

Землю рідну звеселяли.

11.1.1979 р.

ЩАСЛИВИЙ

Щасливий той, хто має міру

І знає гордості ціну,

Хто любить музику і ліру,

Мріє про квіти і весну.

Щасливий той, хто любить працю,

І знає вірності ціну,

Й ніколи він – ви хоч убийте –

Не впустить в душу сатану.

30.11.1989 р.

КИГИЧУТЬ ЧАЙКИ НАД ПОЛЕМ

Кигикають чайки над полем,

Пасуться в капусті кролі,

Пригадую дні я ті з болем,

Коли ще були ми малі.

Коли ще до кожної квітки

Хотілось мені підійти

І дівчині біля повітки

У вірності заприсягти.

Але знаю те, що пройшло вже –

Його вже нам не повернуть,

А так би хотілось сьогодні

Тим подихом й ще раз дихнуть.

17.5.1976 р.

ОПЕРАТОРИ СМІЮТЬСЯ

Горбачов добив Союз,

Льонька Україну,

А казав, що любить він

Пісню солов’їну.

Кажуть, ніби що вони

Циркачами стали,

Що й на відстані бабусь

Всіх пороздягали.

– Та не може того буть,–

Не здавалась Тася,

Ану, гайда, бери торбу,

Та йдем в ощадкасу.

Прийшли старі, зняли гроші.

Гроші всі на місці,

А ви кажете злодії

Появились в місті.

Оператори сміються

Із бабусь стареньких.

Ану, бабки, взяли гроші

Й на базар хутенько.

Пішли бабки, щоб купити

На базар машину,

А ті гроші знецінились

Вже наполовину.

Зникли в теї й в теї баби

Заповітні мрії.

А ти кажеш, на Вкраїні,

Немає злодіїв.

З нас уже по всьому світу

Вже сміються й кури,

Що ще є такі, що вірять

Президентам… «дури».

2.1.1994 р.

КРАЇНА МІЛІОНЕРІВ

Приїзджає Клінтон в Київ

І питає в Кравчука:

– Скільки в вас міліонерів?

– Від Карпат аж до Дніпра.

2.1.1994 р.

МИТЬ

Ти і не відала й не знала,

Скільки мені дала та Мить,

Як вперше ти поцілувала.

Ще й досі все палахкотить.

2.1.1994 р.

ЩОБ НЕ СУДИЛИ

– Хай живее, – в цеху горлають,–

Справедливий наш закон,

Що за гривню всіх садовить,

Та нікого – за мільйон!

Тож, як хоч, щоб не карали

Милі дядечки оті,

То кради, щоб вистачало, –

Прокурору і судді.

25.9.1992 р.

А КАЖУТЬ, ЩО ЛЕДАЧИЙ

Наш Грицько в гарячу пору

Страх боявсь виходить з двору.

А щоб премію ділили –

І горили б не спинили.

9.1.1979 р.

ВИШНЕВІ ПЕЛЮСТКИ

Вишневим садом ніч буя,

Все поле вкрите квітами,

Немов хустиночка твоя,

Зоря всю ніч над вітами.

І раптом нічка пропливла

Вишневим пелюсточком,

Побіг за ним я край села

До річки за гайочком.

А він сміється у воді

І вже на дні купається,

Хотів спіймати я його,

А він не зупиняється.

12.1.1979 р.

ЇЇ ПРИСТРАСТЬ

– Ну, звихнулась наша Ліда,

Десь знайшла старого діда.

– Та вона обніме й песа,

Аби був той на колесах.

10.1.1979 р.

СТРАШНИЙ ГРИЦЬ

Страх сусідці Гриць вселяв,

Що за донькою стріляв,

Бо уже з дівчаток Гриць

З всіх зробив він молодиць.

9.1.1979 р.

ВИНУВАТА КАПУСТА

Не дорікай даремно Усті,

Що дитинча знайшла в капусті.

Якщо не віриш ти Устині –

Посидь сама у капустині.

9.1.1979 р.

БЕЗГОЛОВА ЛЮБОВ

Коли її він полюбив,

Від щастя голову згубив,

А зараз ходить, ніби кляча,

Бо затягнулася «удача».

10.1.1979 р.

ЗЛОДІЙ І ТІЛО

Про те сказати всім хотіла,

Що він не злодій. Ліз до тіла.

А потім, як його прогнала,

За ним всю нічку сумувала.

9.1.1979 р.

ЗЛОДІЇ В ЗАКОНІ

Їхав піп на «Жигулях»

Просто по столиці,

А тут їде депутат

З тещею з крамниці.

І врізались лобом в лоб

Ті на перехресті,

Й зупинились, як козли

На вузенькй стежці.

Виліз піп із «Жигулів»

Й вимовив журливо:

– Бог нам дав, Бог і забрав.

І пішов по пиво.

Депутат же на це все

Гірко подивився:

– Як прийшла, так і пішла

Й теж перехрестився.

– Ну що ж, отче, наливай,

Вип’єм за удачу!

Ти живий і я живий,

Хоч тещі й не бачу.

– Та, здається, десь було

Й в мене по грамулі.

– Коли так, за упокій

Випиймо мамулі!

Й наливає той попу

Повну, ніби тату,

А той, звісно, і ковтнув

Й чарку – депутату.

Депутат чарчину взяв,

Став, як архітектор:

– А я вип’ю, ви пробачте,

Як прийде інспектор.

8.7.1976 р.

ІКРОМЕТАННЯ

Як ненька джинси не дістала,

Галина день «ікру метала»...

І стільки ненці наметала,

Що та ледь з голоду не впала.

9.1.1979 р.

ЩОБ НЕ НАДІРВАВСЯ

Позичила кума в куми

Два пуди пшениці,

І сказала: – Віддам тобі,

Як зійдуть суниці.

Минув місяць, ось і другий,

Кума не приносить,

Тоді перша свого сина

Посила до Фросі.

– Знаєш, де живе хрещена,

Ось бери дійницю,

І нехай тобі насипле

Повненьку пшениці.

А хрещена подивилась

На хлопця, як варта,

Фунтів три в відро сипнула.

– Решту – прийдеш завтра.

Цілий тиждень по три фунти

Кума віддавала,

Поки таки першу куму

За живе дістала.

– Чи ви, кумонько, смієтесь?–

Тій терпець урвався...

– Що ви, що ви? Я потроху,

Щоб… не надірвався.

6.7.1976 р.

ЦВЯХИ ЗАМІСТЬ КРІСЕЛ

Вийшов хлопець з кінозалу,

В очах – дві криниці,

Держить картуз позад себе

Нижче поясниці.

– Що з тобою? – мов на диво

Вклалася дівиця.

– Весь сеанс сидів на цвяхах,

Всі в дірках сідниці.

– Тож не будемо, мов в тіні,

Тут весь день стояти…

– То знімай свої бікіні,

Щоб дійти до хати..

1.7.1976 р.

ПОДАРУЙ МЕНІ ЛЮБОВ

Я ходжу по ніжність в поле,

За красою йду я в гай,

В небесах ловлю я волю,

А в садках – веселий май.

В Сонця силу позичаю,

А сміливість у вітрів,

То ж ні жодну не минаю,

Де б, яку я не зустрів.

От що робиться зі мною,

Як в душі заграє кров,

Тож іду я ще й до тебе,

І несу свою любов!

Ой, як хочеться кохати,

Ой, як хочеться кохать,

І всю силу, чарівниці,

Вам, як прийде ніч, роздать.

Бо любов, неначе птаха,

Що на місці топчеться,

Ой, як хочеться до вас,

Ой, як хочеться!

5.6.1976 р.

ЩО ДОРОЖЧЕ?

Що таке краса жіноча?

Це – коштовний камінь,

І хоч камінь він дорожчий,

Та душі не ранить.

23.5.1976 р.

ГОСПОДЬ ПЕРЕСТАРАВСЯ

Для ніг таких – й таку мордашку?

О, Боже, Боже, совість май,

Якщо вже дав таке натхнення,

То краще й ноги забирай!

9.6.1976 р.

РОЗСІЯНИЙ СКЛЕРОЗ

Як прийшла студентка іспит

До професора складать,

Той до неї:

– Ось питання,

Скажеш вірно – ставлю п’ять.

– Добре, – мовила студентка

І поправила штани.

– Визнач ти мою хворобу

І причину поясни.

Та на нього подивилась,

Що був білий, як мороз:

– У вас сахарна хвороба

І розсіяний склероз.

– Це ж чому? – Той аж підплигнув

Й зупинився, ніби гном.

– В вас розстібнута ширінка,

Й мухи в’ються табуном.

9.10.1976 р.

У ПАРАДНОМУ ПІДЇЗДІ

Зайшло двоє у під’їзд

Якось покохатися,

Бо на вулиці вогні,

Ніде і сховатися.

Хлопець мнеться, хоче дівку,

А сказать соромиться.

– Вимкни лампу, в рот візьму...–

Дівка хлопцю божиться.

Хтось підслухав їх розмову

І по всьому місту

Пішли чутки, мов, їдять

Лампи у під’їзді.

5.10.1976 р.

«ГРИБИ»…

Оточують різні довкола нас люди,

Бери на свій смак, вибирай і люби,

Так ні ж, ото, схопимо чорта з болота,

А потім шукаємо в лісі гриби.

15.4.1979 р.

НАДВОРІ ЗИМА ВИТАЄ

Надворі зима витає,

А в душі – весна гуде,

Більш кохану не шукаю.

Припече – сама прийде.

2.9.1976 р.

ПОЖЕЖА В ЛІСІ

Твоє серце – то як міні Сонце,

Тільки випромінює любов,

І вона, вриваючись у мозок,

Наповняє, ніби тиском, кров.

Знала б ти, що робиться зі мною,

Що там витворяє та краса,

Як іду по лузі я з тобою,

Й під ногами світиться роса.

У гаю зозуленьки літають,

Пахне в лузі сіном запашним,

А буркун у очі заглядає

І гукає погуляти з ним.

А коли наблизився до тебе,

То відчув такий в душі вогонь,

Мов над нами загорілось небо,

І попав до тебе я в полон.

А коли забралися в Карпати,

Як над нами Місяць появивсь

І почав тебе він обнімати.

Видно, я і в цей раз запізнивсь.

12.10.1976 р.

ЗАПЧАСТИНИ ДО ЯЛИНИ

Як Гаврило на базарі

Купував ялинку,

То йому дали в придачу

Манюню торбинку.

– Тож нащо вона мені? –

Він пита в Марини.

– Щоб було куди складати

З йолки запчастини.

19.12.1976 р.

ЩОБ БАЧИТИ МАМУ

Про що завгодно я пишу,

Та не про те, що бачу,

Бо якщо правду напишу –

То й мами не побачу.

19.12.1976 р.

СИНИЦЯ В ЖМЕНІ

Ви оріть, мої кохані,

Сійте так і далі,

А зберете, поміняю

Все те на медалі.

А якщо незадовільний

Виявиться котрий,

Ми знайдем йому статейку

І в розход, як контру.

І не пискнеш, і не пікнеш,

Тож дивись, не ціпся,

Якщо хочеш Сонце бачить

І жувати чіпси.

В нас закони справедливі,

Як синиця в жмені,

Ось піди, чогось добийся,

Як нема в кишені.

25.11.1976 р.

НАЩО МЕНІ ТВОЯ ДУМКА?

– Нащо мені твоя думка,

Як свою я маю? –

Сказав жінці чоловік

І штанці знімає.

3.12.1976 р.

КОЛИ ВАГІТНА

– Не підходьте ви до тата,

Бо хоч я й тендітна,

Та стаю, як дурнувата,

Коли я – вагітна.

7.12.1978 р.

ПРОВОДИ

Щоб провести в військо брата,

Вся зібралася сім’я,

Плачуть сестри, плаче мати,

Та не плачу лише я.

Я б хотів служити з братом

Від усіх потай,

Щоб разом нам зброю взяти

Й захищати край.

Тільки йти мені ще рано,

А як прийде брат,

Брату я на зміну стану

Край свій захищать.

5.4.1957 р.

ВІТАННЯ

Свою тещу «золотеньку»

В гості зять чекає,

З Восьмим березнем, зі святом

Від душі вітає.

Живи, мамочко, сто років,

Будь завжди щаслива,

І брикай ти на всі боки

Дужче, як кобила!

Щоб тепла було у хаті

Стільки, як на Сонці,

І не знала, де дівати

Бакси та червонці.

Хай тобі сміється Місяць,

Щоб зірки горіли,

Ну, а видні чоловіки

Щоб тебе хотіли!

Хай тобі радіють люди

І ти людям смійся,

І хоч раз до нас у гості

Приїзди – не бійся.

Бо для тебе, мамцю наша,

В нас відкриті двері,

Отож, будем тобі раді.

Света і Валерій.

5.3.1976 р.

ВАГІТНИЙ ПРОФЕСОР

На екзамені професор

У студента запитав,

Аби той про породіллю

Все, що знає, розказав.

– Перше, ноги набрякають,

І стає бридкий живіт,-

Відповів студент спокійно

Й щурить очі став, як кіт.

– Ну а в мене, подивися,

Не такий хіба живіт?

Тож стипендію одержиш,

Як рожу двійню… Привіт!

10.10.1976 р.

КАЗКОВИЙ КРАЙ

– Ми живем в казковім краї,–

Дівчинка читає,

Потім, ніби ненароком,

В матері питає:

– Скажи, мамо, як потрібно

Все це розуміти?

Бо у казці все неправда,

Це вже знають й діти.

– А якщо те, що читаєш,

Ти так добре знаєш,

То навіщо ж ти, хитрунко,

У мене питаєш?

31.12.1976 р.

СТЕЛИТЬСЯ МЕТЕЛИЦЯ

Як же я за снігом скучив

Й білою берізкою,

Так за ними і побіг би,

Ніби Вовк за Кізкою.

Над нічними ліхтарями

Десь гуде метелиця,

Ой, як хочеться на щастя

В полі десь «розщедриться».

31.12.1976 р.

ШУКАЮ ДРУЖИНУ

Не дивуйтесь, люди добрі,

Не дивуйтесь, друзі,

Бо знайти собі дружину –

Це як квітку в лузі

Серед снігу, в лютий холод,

Та ще й в завірюху,

Як над лугом вітер виє

Й відмерзають вуха.

Хочу я таку зустріти –

Щоб мене любила,

А як прийду напідпитку,

То кілком не била.

Щоб голубила ночами,

Та ж не макогоном,

Хай не «Екстрою», не ромом –

То хоч самогоном.

Хочу, друзі, мати жінку,

Щоб завжди кохала,

А як десь і заночую...

Де був? – не питала.

Щоб чекала, та не з іншим,

А з дітьми до ранку,

І щоб я в житті ніколи

Не шукав коханку.

Отаку ото дружину

Все життя шукаю...

Може з вас таку хто знає?

Тут же присилайте.

Хочу жінку, треба жінка,

Бо вже й немаленький,

Та й над містом, де живу я,

Місяць молоденький –

Гіпнозує, трясця, манить,

Ніжністю чарує,

Розхвилює, розтривожить

Й потім геть крокує.

О, красунечки, погляньте,

Як душа іскриться,

Й хто хоч раз прийде до мене –

Буде й ще проситься.

4.12.1972 р.

НЕВІДОМА

Твоє личенько чарівне,

Як жасмін весною,

Бо на тебе як погляну –

Щось стає зі мною.

Бо як гляну на те личко,

Що зійшло з ікони,

То із серця, мов з дзвіниці,

Калатають дзвони.

А коли ти віддалилась

І пірнула в гомін,

З мого серця, мов з сирени,

Й досі чути стогін.

14.2.1992 р.

РОБИ СВОЄ

О, ти не жди! Роби своє,

І ту… люби, яка дає.

А якщо пан краде твоє,

То ти не спи – бери своє...

Ото і сам ти не дрімай

Й панам все тим відповідай,

Щоб врешті-решт оті сини

Відчули, що і ми пани.

27.1.2005 р.

ЯКЩО ЛЮБИТЕ БОРЩ

Якщо хочете, щоб мила

Балувала вас борщем,

То її не забувайте

Кожен день кропить «дощем»...

Не лінуйтесь цілувати

І не бійтесь йти на Ви,

Якщо хочете, щоб в Каті

Інші хлопці не гули...

22.11.1997 р.

СПРАВЕДЛИВИЙ

Якщо такий ти справедливий,

Чому ж не любиш правди, милий?

7.10.2003 р.

ДІДУСЬ І ПЕТРУСЬ

Дід повчає свого внука,

Як вибрать дружину.

Той аж рот роззявив – слуха

Й мне в руках пружину.

– Так от, хлопче, візьмеш горду –

То твоя не буде,

А як візьмеш якусь мимру –

Файних шукать будеш.

Та онук був хитрий дуже

Й замахав руками:

– А як взяти ту заміжню,

Що живе над нами?

– Чужа жінка посміхатись

Буде так миленько,

Що у тебе болітиме

Кожен день серденько.

А як стане дружиною,

То відразу взнаєш,

І з якою сатаною,

Синку, справу маєш.

Не бери й таку, мій синку,

Що до всіх сміється,

Бо та жінка чоловіку

Не завжди дається.

Бо як з відстані дивитись –

Благородні пави,

Що готовий в ЗАГС відразу,

Щоб той рай не вкрали.

– А тихоню брати можна?

– Можна і тихоню,

Тільки будеш все життя

В неї на припоні.

– То, яку ж тоді, дідуню,

Треба в жінки брати?

– А ти вмієш, – дідусь хитро, –

Прати, прасувати?

– Звісно, вмію, – онук діду, –

Навіть жито жати.

– А як так, то краще, синку,

Живи нежонатим!

23.5.1976 р.

СУЧАСНЕ ТА МИНУЛЕ

Я знаю, що завтрашній день, він – останній.

Та я його жду,

Бо завтра у мене зарплата

І я до коханої йду.

Я знаю: сучасне – в минулім,

Нехай би хоч хто що казав,

Бо в тебе не буде Майбутнього,

Якщо ти Минуле проспав.

Я знаю, що завтрашнього дня може не бути,

Вчорашнього вже нема,

І ти в мене теж остання,

Тож, вип’єм сьогодні вина.

Нехай буде день цей найдовший,

Нехай буде вічно живий,

Тож, випиймо й ще раз повторимо,

Щоб день той завжди з нами жив.

Нема ні минулого, ні майбутнього

Є тільки сьогоднішній день,

Отож, і живіть всі сьогодні,

І славте цей день.

22.6.1997 р.

БРОДЯГА ВІТЕР

Бродяга-вітер преться під спідницю,

Ну що мені, матусенько, робить?

– А що робить? Тут треба подивиться,

Чи нас з тобою зможе прокормить.

1.11.2001 р.

ОТ ТАК СТЕГЕНЦЯ!

Такі стегенця у дівчини…

Оце так гра!..

Що навіть літні чоловіки

Із двору мчать, як дітвора.

Біжу і я аж спотикаюсь,

І що дурний – нічуть не каюсь.

Адже мужик – тоді мужик,

Коли ще тягне… на шашлик.

8.12.2001 р.

ГРИЦЬКО І ЗАВКАДРАМИ

Прийшов Грицько в відділ кадрів,

Став і заглядає,

А професії у нього

Жодної немає.

Подивився завкадрами

На Грицька й сулію:

– А що можеш ти робити?

– Пить горілку вмію!

Скинув свою просмалену

Гриць з себе куфайку,

Й запалив туберкульозну

Він цигарку «Лайку».

Потім ще раз, потім ще раз,

І до того часу,

Поки в Гриця ледь лишилось

У сулії чачи.

Допивав Грицько сулію,

Допалював «Лайку,

І не стямивсь, як у кадрах

З’їв свою куфайку.

Всі засовались на кріслах:

– Це кадр – унікальний…

Може його бригадиром

Візьмемо в Центральний?

– Ну а що ти, славний хлопче,

Вмієш ще робити?

Гриць окинув всіх присутніх:

– Пити, тільки пити.

Поставили перед Грицем

Графин більший зростом:

– З нього був би непоганий

Голова колгоспу.

23.5.1976 р.

ЯЗИК – ВОРОГ

Якщо хочеш, щоб тебе

Поважали вдвоє,

Не винось ти бруд з сім’ї

Й не занось чужого.

8.12.1976 р.

ЗАМІСТЬ ПЕРЕДМОВИ

– Хто, можливо, в цих частівках

Сам себе впізнає,

То, прошу його високість,

Хай вже вибачає.

14.12.1976 р.

МИРНА ЛЮДИНА

– Я людина з виду мирна,

Як в небі сузір’я,

Та не дай Бог, хто зачепить –

Лишиться без пір’я!

14.12.1976 р.

ЦАП ВІДБУВАЙЛО

– Я панянка, я панянка,

Це моє припущення,

А тому завжди шукаю

Я козла відпущення.

14.12.1976 р.

ЗНАМЕНИТІСТЬ

– Я сьогодні знаменитість,

Всі на мене дивляться,

А як піду до Івана,

То не можу вирваться.

14.12.1976 р.

ЦІЛУВАТЬ СОРОМИТЬСЯ

– Мені Гриць сказать, що любить,

Все чомусь соромиться,

Бо на мене, як погляне,

Ніби з ним щось робиться.

14.12.1976 р.

ДОЗВОЛЬТЕ ПОЗНАЙОМИТИСЬ

Йде дівчина, як калина,

Як вербичка ломиться,

– Ой, дозвольте з вами, пані,

Просто познайомитися.

14.12.1976 р.

АЛІМЕНТИ

Я колись жінок любив

За п’янкі моменти,

Поки ті не подали

Всі на аліменти.

12.5.1976 р.

КОЛИ ЗУСТРІНЕТЕ ЛЮБОВ

– Як мене коханий стріне, –

Говорила Ліна, –

В нього руки в ліфчик лізуть,

В мене – між коліна.

11.5.1976 р.

ДУША СВІТИТЬСЯ

Як погляну я на фею,

То душа аж світиться.

От би з дівчинкою… тею

Ніченьку б поніжиться!

11.5.1976 р.

ГАРНА МАША

– Я дівчина надто гарна, –

Говорила Маша, –

Недаремно кожну ніч

То Грицько, то Саша.

13.5.1976 р.

НАША ДЕМОКРАТІЯ

– Ось і ми уже нарешті

Стали демократами,

Та скажи щось владі проти –

І любуйся гратами.

10.11.1976 р.

ПРАВДА І ГРАТИ

– Хто сказав, що в нас є правда,

Стали демократами?

А куди не подивись,

Правда вся – за гратами!

10.11.1976 р.

ВАЛІЗА

Кожен раз, як новий хлопець, –

Таня з себе лізе,

І на нього, ніби пава,

Суне, як валіза.

Обнімається в трамваї,

Ледве аж не скаче,

Що то серце у дівчини,

Як вогонь – гаряче.

А як вибере із нього

Силу і натхнення,

Тут же іншого шукає,

В кого є «варення».

А як витрусить у хлопця

Всі його кишені,

Ходить, як коза, й радіє

Вже… і за пельмені.

Отака вона, Танюша,

Всіх вона кохала,

Поки того, що хотіла,

Все таки… спіймала.

Тепер ходить в вендиспансер,

Сльози проливає,

От що, бачите, з такими

Хитрими буває.

6.5.1976 р.

В ОДНОМУ КОЛГОСПІ

Був страшний неурожай

В нашому колгоспі,

Недохват був для насіння

Десять тон картоплі!

З Бреста нам допомогли,

З дружньої країни,

І кортеж автомашин

Мчав до України.

Посадили ту картоплю

Від краю до краю,

І все поле красувалось

Від дібров до гаю.

Ось і сніг уже надворі.

В шефа я питаю:

– Чому бульбу не копають?

– Вказівок немає.

– Тож, як має все пропасти,

То роздай селянам!

І людям прибуток буде,

І начальству – шана.

І ніхто тоді не скаже,

Що ти – «фрукт іржавий».

Подивився поц державний

Й вуса поправляє:

– Як давати з половини –

Хай все пропадає!

Так картоплю й не зібрали,

А вверх звітували,

Що з гектару не по двісті,

А по п'ять зібрали.

А начальство, яке вище,

В комітет державний

Звітувало ще вищому:

– Рік неурожайний!

А обібрані селяни,

Орють дні і ночі,

А начальство тре мозолі

Об… цицьки жіночі.

23.11.1976 р.

ФІЛОСОФИ

Ідуть друзі по дорозі

Якраз після чаю,

І один одного тут же

Ніби розважають.

– Зараз, куме, кожна жінка

Вдає святу з себе,

Бо уже й сама не знає,

Кого й ще їй треба.

Ото, бачиш, іде киця

Що шарф поправляє,

І та також, убий мене,

Теж коханця має.

А та, горда, у бабеті

Що очі, як стріли,

То до кого ж, як гадаєш,

Так вона оділась?

А ота, що в міні юбці,

Що аж очі коле,

Тож для кого, ти думаєш,

Те відкрила горе?

– Тож, яка тоді коханця,

Ти скажи, не знає?

– Та не знає, у якої

Голови немає...

28.10.1976 р.

МАЮТЬ РАЦІЮ

Всі газети в нас кричать:

– Ми за інтеграцію:

З шефа – рублик, з мене – п’ять,

Вони мають рацію.

7.5.1976 р.

БАГАТІЄМО

З кожним днем і з кожним роком

Всі ми багатіємо:

Колись руб була цибуля,

Зараз про це мріємо.

7.5.1976 р.

ПРО МІЦНЕ, ПАСТУ І ДІЙСНІСТЬ

ГОРЛАСТУ.

– То за чим така в нас черга,

Що там так хапають?

– А то, бачте, хлопці крейду

На міцне міняють.

В магазині нема крейди,

Ні фарби, ні пасти,

Тож, як треба ремонт робить –

Мусять десь украсти.

10.11.1976 р.

У БОЛОТІ РОГОЗА

У болоті – рогоза,

В Києві – корзиночки,

Якщо чорні не прийдуть,

То прийдуть блондиночки.

14.12.1976 р.

МОЯ МИЛА ЗАХВОРІЛА

Моя мила всю ніч вила.

Поки взнав причину,

То вона мені родила

На печі дитину.

14.12.1976 р.

ПЛАНОВА МАКУЛАТУРА

– Ой, і пишуть же поети, –

Каже Аня Шурі, –

Скоро буде план на триста

По макулатурі.

19.121976 р.

ПО-БРАТСЬКИ

– Ми стали справжніми братами, –

Сірко Ваську, – чим і горжусь,

Ти наділив мене клопами,

А я блохами поділюсь.

31.8.2004 р.

ПРИНЦИПОВИЙ ПЕРЕСТРАХОВЩИК

Син до батька в гості з міста

Причвалав і плаче:

– Як немає, батьку, щастя,

То нема й удачі.

Батько слухав ту розмову

Й потім каже:

– Синку!

Може вашому завкому

Теж підсунуть свинку?

– Що ти, що ти? – Син лякливо, –

Та Господь з тобою!

А якщо його залишать

Знову головою?

12.6.1976 р.

СУЧАСНІ РЕКЕТИРИ

Ось і моя здійснилась мрія,

Не їв, не пив я і не спав,

І ось вже маю рекетира –

Нарешті, сина «змайстрував».

Воно ще тільки народилось,

А два вже держить в голові,

Тут ще й ходити не навчилось,

А просить в мене «Жигулі».

Отак сьогодні дітки мислять,

Ну як же їх не поважать?

Вони не вміють ще й ходити,

А хочуть все й негайно мать.

11.4.2003 р.

ДИЧИНА

Як ми ходили до Мотрони –

На двох хватало два патрони,

Сьогодні стільки «дичини»…

Що краще в ліс з одним не йди!.

8.2.2008 р.

ЩОБ МАТИ СИНА

Якщо хочеш мати сина,

Положи мадам на спину!

А як хочеш доньку мати,

То один раз… – малувато!

26.8.2003 р.

КАРНАВАЛ

Не пряв ніколи я на прядку

І не ходив на карнавал,

Та згриз би вас, як шоколадку,

Або злизав би, як нектар.

8.2.2009 р.

ШМУРДЯК

Хто не пив в житті шмурдяк,

Той хіба, скажіть, козак?

Бо як вип’єш шмурдяка,

То підходить будь-яка.

22.11.2010 р.

БАЛЬЗАМ КОХАННЯ

Перший раз у житті я сп’янів,

Як тебе у коноплях зустрів,

Як до уст я твоїх пригубивсь,

І бальзаму кохання напивсь.

25.11.2010 р.

ЯКБИ ЖІНКИ, ЩО ХОЧУТЬ, ЗНАЛИ

Якби жінки, що хочуть, знали,

То їм би не було ціни,

В моєму б хорі всі співали,

Всі – від весни і до весни.

27.5.2001 р.

ГЛЯНЕШ – «ОБРЕГОЧЕШСЯ»

На сусідку як подивлюсь,

Що казати – хочеться,

Одна попа чого варта,

Глянеш – «обрегочешся».

6.10.2003 р.

НЕМОВ ПРОЩАЛАСЬ

Вона на мене подивилась,

Немов прощалась назавжди,

Ніби на світ вона родилась,

Як люди кажуть, без… – біди.

11.10.2003 р.

РЕФОРМАТОР

Йде по вулиці з букетом

Вовочка із гаю.

Дай, подумав, в того учня

Про життя спитаю.

– Як оцінки? – Я до нього,

А він поглядає.

– Чи ходити в школу хочеш?

– Ні! – відповідає.

– Ну а ким хотів би бути? –

Запитав під тентом.

– Ким хотів би, – питаєте, –

Звісно – президентом!

– Президентом? – Здивувавсь я. –

Чому президентом?

– Бо як він дурниці каже –

Скрізь аплодисменти.

А як я скажу те саме,

Хоч тікай у гори,

Бо мені – одні погрози,

І одні докори.

Якби я був президентом,

То шкіл було б мало.

Хай би йшли в колгосп на ферму,

То було б хоч сало.

27.12.1988 р.

ЯКЩО Є ГРОШІ

Сперечались два сусіди,

Де живеться краще:

Чи в Радянському Союзі,

Чи в далеких Штатах?

– Хочеш ти порозважатись –

Там тобі й борделі,

Кинув в «щілинку» купюру

І валяй до Нелі.

Яку хочеш вибирай!

Можеш – і Маргошу…

Чом тобі, скажи, не рай?

Мав би лише гроші.

А захочеш полетіть,

Скажім, на Ямайку,

Тут до послуг тобі «Боїнг»,

Можуть й нашу «Чайку».

– Ні! – говорить Саші Гриць, –

Надто примітивно,

І до того ж, хоч убий,

Зовсім не спортивно.

– Не вмовляй, я не пастух,

Не піду, де гудять,

Щоб обходить всяких шлюх,

Що подолом крутять.

Ну чого я там забувсь?

Тут й своя, як сало:

Варт на когось подивитись,–

То не здасться мало…

– Зате радість кожен день,

Що не занудьгуєш,

Бо як знайдеш якусь річ,

От і бенкетуєш.

А там вийшов за поріг –

І займайся грою.

Чого хочеш, яку хочеш –

Все перед тобою.

Тож, живи собі й радій.

– Ні! Не хочу, Грицю,

А за гроші й тут знайду

Будь-яку гузицю.

3.8.1988 р.

ЧУЖА З МЕДОМ

– Колись, як дівчину побачу,–

Мені розказував дідок,

Ото візьму я пляшку чачи,

Її на руки і – в садок…

– А зараз як? – Грицько в дідуся,

Запитав в барвінку,–

Як у вас, скажіть, сьогодні

На чужую жінку?

– На чужую ого-го ще

Де й сила береться!

– У чужої, видно, з медом?–

Гриць з дідка сміється.

А можливо… – Гриць до діда

Й тут же засміявся:

А можливо, в юні роки

Ти перестарався?

5.9.1999 р.

ХІБА ТО ЧОЛОВІК?

Хіба, скажіть, то кавалер,

Як йде навпроти жінка,

А він боїться їй сказать

Що жінка та – чарівна?

Хіба, скажіть, то кавалер,

Який боїться грому,

Й не знає, що з нею робить,

Як приведе додому?

Хіба, скажіть, то чоловік?

Та то ж невдала проза,

Як посміхається до жінки,

Немов коза до воза.

25.10.1988 р.

ПУСТА ФЕЯ

Які в тебе очі милі,

Та занадто вже пуста,

Краще зрить під хвіст кобилі,

Ніж в твої бридкі вуста.

2.9.1999 р.

ПРОГРЕС І БАБИ

Все життя провоював

З бабами Балда,

А сьогодні, вибачайте,

Він Герой Труда.

Має дачу, вертольота,

Має Мерседес,

А ще кажуть: там, де баби,

Там нема чудес.

6.9.1999 р.

УДАЄ ДІВЧИНКУ

Якось Гриць зустрів Максима

І питає дружбана:

– Як здоров’я, як робота,

Як сестричка, старина?

Чи ще й досі вчиться в вузі,

Чи отримала диплом?

Чи ще й досі строїть з себе

Як раніше, – громофон?

– Строїть, строїть, – брат сміється,

Й ось побачив Верочку.

– І що строїть?– Як й раніше

Строїть з себе дєвочку?

3.1.2003 р.

ПРОКИНСЬ, КОХАНА!

Серце кричить: – Прокинсь, кохана,

І не лякайся ти «банана»,

Поглянь, як виперсь він з штанів,

А в тебе ж ще нема синів.

26.5.1978 р.

ЧОМУ ДІВЧАТА ЛАЮТЬСЯ?

– Ви не знаєте, чому

Всі дівчата лаються?

– Бо всі хлопці онанізмом

Цілу ніч займаються.

19.9.2010 р.

ПЕРША ШЛЮБНА НІЧ

Перша шлюбна ніч. Мар’яна

Напилась. У дупель п’яна.

– Ну і як? – Її питаю?

– Хто кого… й сама не знаю.

25.10.2010 р.

ОЙ, ДУДУ!

Як женивсь Гриць на Марині,

То сказав він їй в хатині:

– Ти не бійсь, лягай й до дня

Насолоджуйся сповна.

А вона кричить: – Боюсь!

І тремтить, як чорногуз.

– Тьху, дурна, моя Марино,

Ти ж уже – моя дружина.

– Але що ти ранком скажеш,–

Й знов до нього – ду-ду-ду, –

Якщо я тобі раненько

Ще й трьох доньок приведу?

25.10.2010 р.

ЯК ЙДЕШ ГУЛЯТИ

Дивись, а то тебе вкрадуть,

Як будеш хлопцям довірятись,

Тож не «накачуй» ти так груди,

Як йдеш на вулицю гуляти.

18.8.2010 р.

ХОТІЛОЧКИ

Острівці кохання

В жінки, де не глянеш,

І, немов на чудо,

Я на їх дивлюсь,

Тут – пупок, тут – грудоньки,

Тут – веселе личенько,

Тут – її стегенця,

Ну а я – боюсь!

5.9.1999 р.

КУДИ ПРЕШСЯ, ДІДУ?

– Ой, куди ж бо ти, куди,

Діду, прешся?

Чом це ти уже за розум

Не берешся?

Подивився б ти гарненько

На ті лози,

Що як тільки піде дощик –

Ллються сльози.

– Мені жити залишилось –

Поки, поки,

А тому мені той СНІД

Вже до попи!

А якщо уже по правді

Вам казати,

То вже мною оте горе

Варт лякати.

– Ой, дивись, не фраєрнися,

СНІД – як вила,

Щоб твоя душа, бувало,

Не завила.

А дідочок до сестрички:

– Вмовлять марно,

Якщо правда, що та дівка

Дуже гарна.

То не зорі над Бердянськом

З неба світять,

То на діда, що з грошима,

Дівки мітять.

Бо, як кажуть в нас дівулі,

Що все знають,

Ті діди, що гроші мають,

То старими не бувають.

25.12.1990 р.

ЛИТВИНУ-ДЕПУТАТУ

Я не такий розумний, як Литвин,

І так як він, я говорить не вмію,

І хоч не пив таких, як він, я вин,

Зате людей жалів я і жалію.

19.9.2010 р.

ГРАМОТНА ФІГНЯ

Поетесі Галині Харчук

І дні, і ночі я не спала,

З пальця все віршики смоктала,

І стільки їх я насмоктала,

Що і сама горбата стала.

Ти вслухайсь в ті слова коряві,

У ті закручені, нудні,

Вони настільки кучеряві,

Що аж не віриться мені.

Чи хоч задумалась ти, сестро,

Для кого пишеш ці вірші?

Кому потрібні ті шедеври,

В яких ні думки, ні душі?

Не всіх поетів люди люблять,

І я також не всіх ціню,

Бо жаль мені отих щасливців,

Які читають ту фігню!

19.9.2010 р.

ВЕРБИЧКИ-ЧАРІВНИЧКИ

Стоять вербички-чарівнички,

Схиливши віти на плече,

А листя, в золото одіте,

Немов вогнем, мене пече.

18.9.2010 р.

БОЖИЙ ПОДАРУНОК

Ви, як завжди, чарівні і нарядні,

Що аж очей не можу відірвать,

Та як погляну я на ті наряди –

Не можу ні зігнутись, ані встать...

Бо сукні кращої від теї,

Яку вам Бог подарував,

То, якщо чесно вам признатись,

В житті я кращої не знав.

13.12.1988 р.

У ВОРЗЕЛІ НА КУРОРТІ

На курорті у бабусі,

Як автобус став,

Лікар: – Як відпочивалось?–

В бабці запитав.

Бабка ж тут категорично,

Вмить зробила міну:

– Не сподобався ніскільки

Ваш курорт в цю зміну.

– Може, вас в їдальні нашій

Кепсько годували?

– Слава Богу, кому мало

Тому добавляли.

– То, можливо, не возили

Кінофільми файні?

– Дуже вдячна, особливо,

За ті... сексуальні.

– Тож, чи в нас дерев у обмаль,

Чи не ті осики,

Чи ж дівчата не співали

В клубі під музики?

– І музики верещали

Під ті дикі крики,

І у всіх світились стегна...

Аж ревли осики.

– Чим же ви не задовільні?–

Той набравсь відваги.

– Бо на мене не звертали

Мужики уваги...

– Але ж ви уже старенька,–

Й глянув їй на рожу…

– Та яка ж бо я старенька,

Яж лежать... ще можу?

27.12.1988 р.

СОБАЧА ШКОЛА

– Ти чому, – до Гриця мати,

Став, як ворон, каркать?

– Думав, в школі вчать співати,

А там – учать гавкать.

ДИВО В ЛІСІ

Дві берізки у тайзі

На одній стоять нозі.

Так бідняги нализались,

Що ледь-ледь з землі піднялись.

Ще й хіхікають: Ой-ой –

Клен повзе, немов герой.

П’яний ясен на виду

Вткнувся носом в лободу;

Ну а біленький бузок

Десь забився у садок

І під пісеньку хрущів

Визирає з-під кущів.

– Що за диво, що за «біс»,

Що кричать всі на весь ліс?

Кажуть, навіть ожина

Нализалась так вина,

Що задерла в небо ноги

І лежить серед дороги.

А красунечка-калина,

Як засватана дівчина,

Підняла свою спідничку

І попленталась в водичку.

От так диво-дивина!

Хто їм стільки дав вина?

Чому всі так стали пить,

Ніби день лишилось жить?

21.07.1984 р.

ПІДУ В ПРОФКОМ

Піду в профком і подивлюся

Кому там премії дають?

Бо хочу взнать, – до Олі Нюся, –

Кого іще крім нас ї...ть?

15.12.1988 р.

ЗА ГРУДАШКИ

За грудашки, що в Наташки,

Хоч сьогодні в «рукопашний».

15.12.1988 р.

НА КАЛИНУ ПОДИВИВСЯ

На калину подивився

Й на дівчину повалився…

– Так тобі, ото, і треба,

Щоб не лазив, де не треба.

15.12.1988 р.

ЗАКОХАНИЙ БАНДИТ

Моєю не була і знаю, що не будеш,

А навкруги шумлять, цвітуть сади.

І кожен раз утомлені сусіди

Приходять, щоб напитися води.

В тебе сім’я і ваші спільні діти,

На всіх одна і радість, і біда.

Чи ж можу я чужі зривати квіти,

Й чи матиму на їх колись права?

Так, я люблю, та що з того кохання

І про яку любов з бандитом говорить,

Що вліз в чужу сім’ю, принісши всім страждання,

Хіба такого зможеш полюбить?

8.1.1983 р.

ПРИХОДИТЬ ЧАС

Приходить час, як страхи всі зникають,

Коли на Південь ластівки летять,

Коли над вами Янголи літають

І вас уже не хочуть відпускать.

14.12.1988 р.

ПОЕТ І РОСА

Поет повинен вільним буть, як вітер.

І бездоганно чистим, як роса,

Бо там, де він, – там вічно квіти квітнуть

І цілий рік що слово – то й весна.

16.5.1988 р.

ХОЧУ БУТИ ЩАСЛИВИМ

Я в поглядах жінок купаюсь,

І їх запрошую в танок.

Я в женихи не набиваюсь,

Згоден і так – хоч би разок.

Можливо, це звучить сміливо?

Та нам до жартів не звикать,

Я хочу буть в житті щасливим,

І щастя іншим дарувать.

15.9.2010 р.

ВДОВА І ШЕФ

Штулю В. П. і Біловій Е.І.

Робітник помер зненацька,

А вдова робітника

Просить шефа дать автобус

Для потреб відходняка.

– Щоб вам міг я дать автобус,–

Став той шеф вдові бубнить,–

То його, той транспорт, треба

Замовлять зазделегідь.

Начальству ми тоді потрібні,

Якщо йому щось можем дать,

А якщо ти помер, «негідник»,

На тебе можна і начхать.

І це вже всі повинні знать.

17.9.2010 р.

ОСІНЬ НАД СЕЛАМИ

Осінь над селами витає

І стала листям посипать,

І хоч ще Сонечко палає,

Та стало в полі холодать.

А під горою, як пани губаті,

Під Соцем позіхають гарбузи,

А біля хати клен стоїть горбатий,

Ніби гукає всіх: – Ідіть сюди!

18.9.2010 р.

ВСІ ЧЕКАЮТЬ ПОДАРУНКІВ

Щоб не ваші власні шлунки,

Всім дали б вам подарунки.

26.8.2003 р.

«ВОГНЕГАСНИК»

Над горою Місяць світить,

З гірочки спускається,

А дівчина носом крутить,

У ставку купається.

– Ти чому така весела?-

Гриць дівчину достає.

– Ну, не можу ж я сказати,

Що горить нутро моє.

Гриць уважно подивився

І пішов таксі ловить.

– А як так, то одягайся,

Їдем «полум’я гасить».

4.6.1988 р.

СЯДЬ, ПОГОВОРИ

– Де шепочуть явори –

Сядь, посидь, поговори,

Розкажи про те, про се,

Де ходив, куди ідеш?

Розкажи нам анекдот,

Й можеш знову йти в поход.

Люд наш любить погутарить,

Особливо, як затарить.

4.6.1988 р.

КОЛИ ГОЛОДНІ

Ми всі, мов чокнуті часом,

І кожен з нас, як цуценя,

І ніби буслі за селом,

Які шукають жабеня.

26.7.2009 р.

ТАМ, ДЕ ЗЛО

Де тільки ти – там вічне зло.

Скажи ж нарешті, хто ти, хто?

Бо я уже, браток, від зла

Біжу від тебе, як козла.

26.8.2003 р.

ВИКОНРОБ І ПЛЯШКА

Хто сказав, що виконроб наш

З пляшкою не справиться?

Ось поставте, буде пити

Поки й сам не звалиться.

20.9.1988 р.

БИТИЙ І НЕБИТИЙ

Я не прихильник бити писок,

Кричать і вуха обривать,

Але за битого небитих

Навіть і трьох не хочуть брать.

20.9.1988 р.

ВЕСЬ В БАТЕЧКА

У малого Кутакова

Є своя болячка:

То весь день закреп у нього,

То, пробачте, срачка.

20.9.1988 р.

ТАМ, ДЕ ВІКИ ПЕРЕПЛЕЛИСЯ

Там, де віки переплелися

Й дітей лякають по ночах,

Вівці по полю розбрелися,

Неначе хмарки в небесах.

9.10.1988 р.

РЕКЕТИРИ

Заколов старий свиню

У неділю вранці,

Склав в кадуб і сам приліг

Мовчки на лежанці.

Глядь в вікно – приїхав зять

З донькою, як дрофою,

Вилізають з «Мерседеса»

І від жиру охають.

Розчихвостили кадубку

На чотири часті:

– Одна, – кажуть, – мірка нам,

А дві – на запчасті.

В батька свято! Діти з міста

Приїхали в гості!

Кормив, кормив ту свинюку,

Залишили кості…

От тобі і ясне небо,

От і тири-пири.

А говорять, ніби діти,

– То не рекетири.

16.6.2000 р.

МИХАЙЛОВІЙ ОЛЕНІ

А в Михайлової Олі

В голові, як вітру в полі,

То виходить, то заходить,

Та до неї не доходить.

Майстер хай хоч як лютує,

А вона з Юрком кайфує.

Зник фломастер – винен майстер,

Зникла ручка – педагог,

А вона зриває айстри

І до біса їй урок.

20.9.1988 р.

ГРИЦЬКО В РАЮ

П’ятий рік Грицько раює у раю,

Хто ж тепер… його кохану у гаю?

15.6.2010 р.

ОБНІМАЮЧИСЬ З МОЛОДОЮ

Смерть до нього мчить з косою

Ну а він – лежить з вдовою.

Збився з ніг Петро й Микола –

Третій рік в раю нікого.

31.1.2000 р.

ХОЧ ЗІГРІЮСЬ

По коліна з бородою –

А біжить за молодою.

– Ти куди це? – я Сергію.

– Не спіймаю, хоч зігріюсь.

31.1.2000 р.

ЖИВ МОРЯК

Жив моряк і не журився

Поки в дівку не влюбився,

І хоч плавав по морях,

А втопивсь в її очах.

20.3.2000 р.

КУРОЧКА І ПІВНІ

За шістдесят тобі й мені,

А ми ще й досі, як півні,

Як гарну курочку побачим,

Немов вовки за зайцем скачем.

31.1.2000 р.

ТЕБЕ ЛЮБЛЮ

Про те, що я тебе люблю,

Узнав, як іншу стрів в гаю.

Коли я ліг із нею спать,

Та не змогла мене… піднять.

16.5.1994 р.

КОМЕРЦІЙНА ТАЄМНИЦЯ

Із комерційних таємниць

І почались всі наші біди,

Бо де були ті таємниці,

Там зараз – банки і крамниці.

16.5.1994 р.

ЯКЩО ЖИВУ

Якщо ходжу – значить живу,

А як живу, то ще люблю,

А як люблю, то значить, хочу,

Я у твої заглянуть очі.

11.8.1995 р.

СОБАЧА СОЛІДАРНІСТЬ

– Тебе кормлять, будка тепла,

Кожен день гора кісток,

Що ж ти дзявкаєш, Патлатий,

Цілу ніч на всіх, браток?

Той на Джека подивився,

З проявом пікантності:

– А що дзявкаю на всіх я,–

То – із солідарності.

14.10.2000 р.

З НЕБА СПУСКАЄТЬСЯ КАЗКА

Біжать по дорозі тополі

В вечірній чарівній красі,

І тонуть хатинки у полі

В вишневих садках, в бузині.

А з неба спускається казка

На втомлені села й міста,

І хочеться в полі цім впасти

Й забути про наші літа.

20.11.1988 р.

ЗДОГАДЛИВА СОБАЧКА

Пані так свою собачку

Надресирувала,

Що як пан якийсь приходив –

З них штанці знімала.

14.7.1989 р.

ЛЮБЛЮ БАГАТО СВІТЛА

Люблю багато дуже світла

І блиск твоїх бентежних ніг,

Тому завжди, як ними блискнеш,

Я кидав все й на блиск той біг.

24.12.1989 р.

ЧУЙНІ ГЕНИ

Кажуть, ніби в майстра Гени

Винятково чуйні гени,

Тільки сторож задрімає –

Як шайтан в цеху літає.

Запитав:

– Чому так тихо?

– А навіщо шум творить?

Поки сторож спить в сторожці –

Можна й гроші заробить.

14.7.1989 р.

ДИВО

Ну, скажіть, хіба не диво?

Жінка день, як тінь ходила,

А як кум прийшов Данило –

Жінку ніби підмінило?!

І не держиться за спину,

Може скаже хто причину?

26.11.1989 р.

ДНІПРО МОГУТНІЙ

Який Дніпро могутній на землі,

Якщо пливуть по ньому кораблі.

4.4.1986 р.

ЩОБ НЕ ПЛАКАЛА ЖІНКА

Як жінку Гриць з азартом трахне,

Вона весь день цвіте і пахне.

А якщо ні – вона, як кляча:

На мужа дивиться і… плаче.

24.12.1989 р.

В ЛІКАРНІ

Ми попали у лікарню

З назвою «Накожна»,

В цій лікарні, як здоровий –

Лікуватись можна.

Лікування інтенсивне

В будь-якій палаті,

Цілий день – вино та карти,

Та дівки патлаті.

11.4.1978 р.

ДОКТОР АЙБОЛИТЬ

– Бронеславович – бандит, –

Так сказав апендицит, –

Тільки вигляне де грижа –

Він і їй хвоста одріже.

Як бере він скальпель в руки –

Верещать всі ляки й муки.

Щастя вам на сотні літ,

Добрий доктор Айболить.

15.10.1980 р.

МАРИНКА-ЖАРИНКА

Як лежить із чоловіком –

Ну, не жінка, а шуліка,

А як з Грицем та Маринка –

Гарячіша, як жаринка.

От тобі і гаю-гай,

Хто їй треба – піди знай.

1.12.1976 р.

НА КОГО СХОЖА?

– Уявляю, щоб із тебе

Зняти фарби, Фросю,

І на кого б вже тоді

Ти була в нас схожа?

Посміхнулася дівчина,

Глянула на небо,

– Як на кого? Не на вас же,

А сама б на себе.

6.3.1990 р.

ЛЮБОВ – ВОГОНЬ

Там, де всю ніч гуляє честь і сором,

Яких від нас ховає темнота,

Лежить твоя оголена подруга

Біля чужого дужого тепла.

А ти в той час, незнаючи нічого,

Вдивляєшся в невідані світи,

Зажурено плетешся по дорозі

І їй несеш всю ніжність теплоти.

Можливо б і тебе вона задовольнила,

Якби не був ти, брате, розмазня,

І їй під лівчик як частіше лазив,

І годував тих милих кошенят...

А пацанам скажу без перебільшень:

Любов – вогонь. Й коли вона пече,

Як своєчасно ти її… не охолодиш –

Люба від вас, – будь ти хоч цар! – втече!

8.8.1984 р.

КОМПОСТЕР

Хочу я тебе кохати

Так як нас кохала мати,

Що не кине і не зрадить,

І завжди біжить до хати.

Хочеш мати мій «компостер»,

То жени від себе монстрів!

29.6.1982 р.

МИ ТАКІ

Запитав я у Матильди:

– Чом весь день горить світильник?

Обізвалась та кирпата:

– Не твоя ж горить зарплата...

2.7.1989 р.

ДОЖИЛИСЯ

Колись, як люди будували,

То їм квартири хоч давали,

А зараз ті усі квартири

Гребуть бандити-рекетири.

От значить, що таке, як в тресті

Нема ні совісті, ні честі.

18.1.2011 р.

ЯКЩО ЛЮДИНА БАГАТА

Чим більш людина багатіша –

Тим більш жадніша і нагліша,

Така, скажу вам, без двобою

Не дасть і снігу вам зимою.

25.5.2006 р.

ЗА ДОБЛЕСНУ РОБОТУ

Тим, що державу обкрадають,

Їм ще й оклади піднімають.

25.5.2006 р.

ЦІЛУ НІЧ НЕ СПАВ

Цілу ніч не спав я, цілу ніч,

Цілу ніч душа моя палала,

Коли я побачив в тебе «річ»,

Ту, яку ти в пазуху сховала.

25.5.2006 р.

КОЛИ ЧУБИ ВЖЕ ПОБІЛІЛИ

Колись ми всі усіх хотіли,

Але соромились сказать.

О, як би я хотів сьогодні

Усе по новому почать!

Але чи варт про те гутарить,

Як все в минулому давно,

Як вже і люди помінялись,

З якими грали в доміно.

Колись усі ми всіх хотіли

А ще як з гонором пройде –

То очі в кожного, мов стріли,

А ще як стегна розведе!

Звідки була така в нас пристрасть,

Що нами відала завжди?

Що як на вас яка погляне

Не відірвешся від біди...

5.4.2010 р.

ЯК РОТ ВІДКРИЄ

Красоти в моєї фройлянд

Повна пазуха й труси,

А як рот вона відкриє –

Хоч у Африку біжи.

24.8.2010 р.

ДОБРОЗИЧЛИВИЙ

Якщо хочеш, щоб народ твій

Як хутчіше в рай попав,

Ти души його як більше –

Щоб не спав і не дрімав.

4.11.2009 р.

Я – НЕ АКАДЕМІК

Я – не академік

І не дипломат,

Та найдієвіше в світі

Слово – мат.

25.7.2010 р.

СВОЇХ НЕ ЗАБУВАЛИ

Уже і ми старими стали,

Але ще й досі – як орли,

Бо ми своїх не забували

І душі інших берегли.

8.6.2010 р.

ДІВОЧІ ТАЄМНИЦІ

Цілий день шукали хлопці

В лісі таємниці,

А дівки їх поховали

Під свої спідниці.

20.12.2008 р.

КОЛИ ВСІХ ХОТІЛИ

Чи й справді ми були дебіли,

Як ще могли і всіх хотіли?

5.4.2010 р.

ПЛАЧУТЬ ЯБЛУКА

Плачуть яблука надворі,

Що ще й досі не в коморі.

24.8.2010 р.

ОСІНЬ БІЛЯ ХАТИ

Осінь підпалила листя біля хати

Й той вогонь розвіяла ранком по садку,

А в куфайці вийшла із повітки мати,

І пішла хутенько тут же по мітлу.

А в садку шушукались молоді дубочки

Й вигинались верби взад ато вперід,

Що в хатині дрихнуть перезрілі дочки

Й не гукне ні жодна мамку на... обід.

13.5.2009 р.

ЖАБИ І НАТАША

Вирішив Юрко в басейні

Розплодити жаб,

Бо без них сусідка Ната

Вже не може спать.

А тепер, як Юра й Міша

Розвели вже жаб,

Стала носом та крутити,

Заважають спать...

– Отакої! – каже Міша, –

Й що ж тепер робить?

От й попробуй ти цій жінці,

Брате, догодить!..

13.5.2009 р.

ЯК КВАКАЮТЬ ЖАБИ

Кажуть, приїжджають до Юрка французи,

Бо почав розводить жаб він товстопузих.

Ну а я радію, коли ті «лютують»,

Бо як дуже квакають – теплий день віщують.

13.5.2009 р.

ТО ВСЕ БРЕХНЯ

То все брехня, що кажуть люди,

Що чорта можна приручить,

Ось дайте жіночку, як Люда –

То й чорт від неї закричить.

23.7.2009 р.

КРАСА І КРОПИВА

Не вірте, люди, у красу

Бо схожа та на кропиву,

І так вона колись вас вжалить,

Що вже й шашлик… не схочеш жарить.

25.5.2009 р.

ЩОБ НЕ ХВОРІТЬ

Ну й філософів у нас,

Кожен з своїм текстом.

Хочте грипом не хворіть,

То – займайтесь сексом.

12.11.2009 р.

НЕВДЯЧНИЙ СУСІД

– Ну ти й невдячний! – у під’їзді

Грицько на кума закричав. –

За що ж, як ти був у від’ізді,

Твою мадам я виручав?...

16.11.2009 р.

ДІД І ЧЛЕН

– Ой, ти ж падлюка, – дід до члена,

З-за тебе вже не ходить й Лена.

9.7.2009 р.

ЕНЕРГІЯ І ВІРШІ

Я вклав енергію в вірші,

Щоб люди грілись від душі.

27.7.2009 р.

НЕ ДУМАЙ ПРО ГРІХ

Живи й не думай ти про гріх,

Бо гріх всім даний для утіх.

7.9.2007 р.

ПЛАЧУТЬ, ЯК ВТРАЧАЮТЬ

Люди не цінять те, що мають,

Та плачуть тут же, як втрачають.

25.5.2009 р.

ПАПУГА – КАКАДУ. .

Захотів Грицько придбати

Какаду-папугу,

Тож помчався в магазин він

Ту знайти подругу.

В магазині у той час

Не було папуги.

Навіть яйця розкупили

Покупці з округи.

А поскільки і яєць вже

Не було в вітрині,

Вирішив йому підсунуть

Продавець – совині.

Через місяць, може другий,

А може й півроку,

Зустрічає продавець той

Гриця біля току.

– І питає: – Як папуга,

Що купили в лазні?

– Не говорить, зате очі

Такі круглі-круглі,

І такі уважні.

7.1.1997 р.

БУКЕТ КОХАННЯ

Ой, дівчата, ви дівчата,

Ви – мої голубоньки,

Подаруйте ви для щастя

Хоч на вечір губоньки!

З ваших ніжних поцілунків,

Ніби з маку цвіту,

Я такий букет вам зроблю –

Буде вік горіти!

Той букет поставлю в серце,

Й буду гріти кров’ю,

Щоб у вас душа горіла

Вічною любов’ю.

8.6.1976 р.

ЛОХ

Я – лох, що людям довіряюсь,

Але однаково не каюсь. 8.8.2009 р.

НІХТО НЕ ЗНАЄ

Що ти повія – знав давно,

Про це вже й вся Одеса знає,

Але люблю тебе за те,

Що і мені також хватає.

20.3.2007 р.

ДОСПІВАЛИСЬ

У нас до того доспівались,

Що всі рогатими остались.

6.10.2009 р.

ЙДУТЬ ДІВЧАТА З КОСОВИЦІ

Йдуть дівчата з косовиці,

Ніби справжні чарівниці.

Хто із вилами, граблями,

Хто із косами й піснями.

Вечір їм віщує щастя,

Й до подруг сказала Настя:

– Щоб заграв хто на тальянці,

В клуб рвонула б я на танці,

І всю ніч би – так, між нами –

Вибивала б каблуками.

2.8.1986 р.

ЩОБ БУЛА РОБОТА ЛЕГКОЮ

– Що таке тяжка робота, –

В батечка – синочок. –

І чому одні працюють,

А більшість – не хочуть.

– Там, де люди люблять працю,

Там – легка робота,

Ну а, звісно, де не люблять,

Там – важка робота.

Ото й нудять люди світом

Все життя до згину,

Хочеш мати любу працю,

То йди вчитись, сину.

2.7.1976 р.

БРЕХУН І ЗЛОДІЙ

Що брехун, що злодій,

Той і той – бандит,

Бо одним тре’ гроші,

Іншим – дефіцит.

7.6.2009 р.

НАРОД МОВЧИТЬ

Наш народ, хай вибачає,

Його треба й треба вчить,

Бачить, що його грабують,

Ну а він, як лох, мовчить.

3.12.2008 р.

ГРИЖА

Я вже нажив з тобою грижу,

Не манить й небо голубе,

О, як себе я ненавиджу

За те, що я люблю тебе!

8.5.2009 р.

ЩОБ НЕ ЗНАТИ КАЯТТЯ

Любов спокуслива. Вона за смерть сильніша.

Хто волю взнав, не буде той рабом,

Хай грім гримить, хай навіть бомби рвуться,

А побіжиш до милої бігом.

І не людям судить про нашу радість, муки,

Бог кожному із нас свої дав почуття,

Тож кожний хай і береже те свято,

Щоб потім у житті не знати каяття.

23.5.1976 р.

КРАСА ЗНИКАЄ

Він ледве-ледве шкандибає,

А фей і досі ще шукає.

5.3.2009 р.

ПОЕТУ ПРО ХЛІБ

Або:

МОГУТНЯ СИЛА

Миколі Подоляну

Я вирощую хліб – оцю силу могутню –

Для людей, для життя.

В хлібі бачу я посмішку милої,

В хлібі бачу дитя,

Яке радо метляє ручатами,

Яке проситься жить,

В хлібі бачу я посмішку матері,

В хлібі бачу, як сталь кипить.

В хлібі бачу я руки лагідні

Ті, що ніжать нас по ночах,

В хлібі бачу веселки я радужні,

Що п’ють воду в ставках.

Хліб – це моя Україна,

Це мир, добро,

В хлібі я бачу атоми,

Але не бачу зло.

То ж чи можна про хліб наш насущний

Таким черствим писати пером?

Я завжди, як прихожу на поле,

Полю житньому б’ю чолом.

8.6.1976 р.

ДЕ ТИ БУВ?

Для мене ти – не КПРС,

Ти просто – підла шкура,

Не будував ти Дніпрогес,

Не підкоряв Амура.

Хоч ти член партії, прости,

Що гріх беру на душу,

А де, скажи, був, друже, ти,

Коли пиляли груші?

Як варвар церкви розбивав,

Трощив культуру предків,

Як гіцель той хрести ламав,

Чому ж тоді ти дрефив?

11.6.1976 р.

НА КНИГУ ВІРШІВ МИКОЛИ ПОДОЛЯНА

«Жовтневий засів». Коментарії

«Ми ходу несхибну п’ятирічну

Переносимо у вись космічну».

Ми щасливі, що в сім’ї єдиній,

Як не буде хліба, будуть – дині,

А як схоче хто хліба чи м’яса,

Глянь, яка гарна до Місяця траса.

Скоро «Космос» буде дев’ятсотий,

Радуйтесь, селяни і робочі.

Жайворона я співаю й досі,

А й не знаю, що його нема,

Бо забувсь спитати в тьоті Фросі,

Що нам агрохімія дала.

Хороше живеться у Карпатах,

Бо там вічно пахне, рута-м’ята,

Бо дівки там гарні і патлаті,

Але хлопці всі чомусь рогаті.

26.5.1976 р.

НА ПЕРШИХ ДЕСЯТЬ ВІРШІВ:

– Хвалив царя, хвалив і Йоську,

І оди буду всім писати.

А хто більш кине у авоську,

Тому й пісні буду складати.

Я – комуніст.

«Мене відрядили в поети,

Вам кельму вручили, вам плуг.»

Якби будував я, поете,

Як ти пишеш вірші про плуг,

То зразу б гукав мене: – Де ти?

І з дому тікав би на луг.

Якби я зліпив так будівлю,

Як вмієш ліпить ти вірші,

Давно б по копійці збирали

На спомин моєї душі.

26.5.1976 р.

ПОЕТОВІ ПРО ХЛІБ

На вірш Миколи Подоляна

«Складаю вам шану, поля».

Якби всі ті, що люблять хліб,

Та так його ростили,

То колосками б землю всю

Робочі руки вкрили.

А тим папером з словом «хліб»,

Де так його шанують,

Можна всю Землю завернуть

І іншу ще якуюсь.

Але від гарних слів і фраз

Ще не росло нічого,

Тому подумай кожен раз,

Ти пишеш вірш для чого?

То не поет, що вже навчивсь

Гарненько римувати,

Потрібно й душу ще ту знать,

Що люди хочуть знати.

Треба самому все відчуть,

Повести і розважить,

Якщо поетом хочеш буть –

Поїдь на БАМ, КАМАЗ ти.

І порівняння не лови,

Задерши ніс до неба,

А в мозолях своїх знайди

Для вірша те, що треба.

А то за образом летиш,

Й так часто не до діла,

А там, де віршик без думок,–

То, як душа без тіла.

То ж краще не пиши про хліб,

Який зі столу знаєш,

А то, здається, що той хліб

Зовсім не поважаєш.

Любить хліб і мій сусід,

І моя сусідка,

Та від ніжності тієї

Як з гівна – повітка.

6.6.1976 р.

НА КНИГУ ПОДОЛЯНА

Вірш: Я бачу домен блиск багряний.

«Удари молота стального

Здаються піснею мені.»

Коли тріщить, гуркоче трактор,

Мені здається, то – вона,

Моя любов, моя кохана

Для мене пісеньку співа.

Та хай би той трактор, мій друже,

Над вухом продиркав хоч день,

Тоді б ти, можливо, ту прозу

Не сплутав би з кров’ю пісень.

А стать в стороні і послухать,

То це, як чужу покохать,

Яка із свого вийме душу,

З чужим стане Янгола грать.

«Мене заводів пісня кличе»

Писали всі про серп і молот,

І я ще трохи напишу,

А як не хватить гонорару,

То може хоч дадуть борщу.

Вірш « Сонце».

«Це сонце землю брало на руки

Як мати свіжу бере хлібину.»

– Кому такий потрібний образ?

На вірш «Вітер»

Я переллю з пустого у порожнє,

Нащо мені вже треба висота?

Як я і так стою вже комуністом

Й куди не піду – в мене скрізь рука.

Про те, що бачу, не пишу навмисно,

Навіщо? Якщо знають всі і так,

І хоч я ще недавно комуністом,

Але уже я, хлопці, – не простак.

26.5.1976 р.

Я – КОМУНІСТ

Я одержав Планету, зранену бомбами,

Тифом звалену, ледве живу,

Яку воші, неначе вовчиці,

Догризали, як власність свою.

Я одержав Планету змучену, зганьблену,

І все ж не повісив ніс.

Хто ж підняв її на вершину могутності?

Я – комуніст.

Як Планета вмирала від голоду,

А вороги об’явили піст,

Хто рятував тоді землю знедолену,

І піднявся на повний зріст?

Як фашистський дикун сатаніючи,

Землю став гризти мою,

Хто дорогу йому заступив, замерзаючи,

В тяжкім нерівнім бою?

Люди! Не бійтесь чуми водородної,

Хай хто увімкне той твіст,

Знайте, що Ленін в сімнадцятім, в Смольному

Мені доручив врятувати світ.

Будьте спокійними, люди,

Я – комуніст!

Бо навіть ті, які впали скелети,

Ніби привиди й страхи землі,

Всі як один піднялись, як багнети,

І пішли врозумлять королів.

9.6.1976 р.

КОЛИ КОХАНОЇ НЕМАЄ. .

Дівочий голос серце крає

Й хватає душу за живе,

Коли коханої немає,

А хтось по вулиці іде.

Журба моя, нестерпна муко,

Моя любов, і мій ти біль,

Навіщо робиш ти розлуку

І сиплеш знов на рану сіль?

Я все життя тебе чекаю,

Я все життя тебе люблю,

Хоч день прийдешній догорає,

А я тебе ще й досі жду.

5.6.1976 р.

«СОНЦЕ ПЛАНЕТИ»

Я не хочу писать про партію,

Аби пообідать хто дав,

А сьогодні пишу про партію,

Бо з нею я радість взнав.

Я не стану писати багато,

Це ясно і так давно,

Що партія з ленінським гартом –

То – «наше вікно»,

То наша жива реальність

І горе Радянських людей,

Яких все життя «годували»

Символом світлих ідей.

Це – парки й нові заводи,

Лікарні, дитячі садки.

Нас вчили, що партія – це символ свободи,

Це Сонце Планети, а хто ж тоді ми?

Іншого писати ми не мали права,

Щоб у наших горах не була облава.

9.6.1976 р.

ВСЕ ПО БАКСУ

Новий руський в ресторані

В бармена питає:

– Скільки коштує шампанське,

Що вогнями грає?

– Один бакс, –відповідає.

– А «Вінстон», цигарки?

– І цигарки – один бакс,

І з ведмедя шкварки.

– А чому таке дешеве? –

Знов руський питає.

– Ген, бачите, там будинок

З яру виглядає.

Ото, поки мою жінку

Там директор жарить,

То спішу його багатство

Хутко розбазарить...

31.1.2003 р.

ВОВОЧКА І ТАТУСЬ

Після лекції із школи

По Закону Божому,

Прибіг Вовочка додому,

Мов неповний розуму.

– Ти чого? – до Вови татко

І махає різкою.

– Тепер я, татусю, знаю,

Як розжитись жінкою.

– Ну і як же? – у Вовочки

Запитав Абама.

– Треба нам знайти спочатку

У селі Адама.

– А навіщо? – У синочка

Знов пита Абама.

– Щоб відрізать, як він ляже,

Взять ребро в Адама.

– То колись було так, синку,

Зараз іншим методом…

Треба, щоб до татка мамка

Повернулась –

Задом або передом.

24.1.2003 р.

БОГ І ПРИСЛУГА

Розгнівився Бог на небі

На свою прислугу,

Що та ледве не до ранку

Дудлила сивуху.

І пустив по ній громами

За те, що заснула,

Ну а крани сантехнічні

Перекрить забула.

І вода із ванн небесних

Так на землю лилась,

Що всю землю з краю в край

Ледве не залила.

А тому вже другий місяць

Ні пройти, ні стати,

Ну а хлопці глину місять

Як пиріг на свято.

14.6.1976 р.

КОЛИ БОГ СТВОРИВ ПЛАНЕТУ

Задорожному О.Г.

Коли Бог створив Планету

І присів спочити,

Як в ту мить заколосилось

На всі боки жито.

Теплим вітром повіяло

І медами з поля,

А навколо, скільки зору,

Сонце, небо, воля!

Подивився Бог і тут же

Втомлений ліг спати,

Бо багато справ лишилось

Ще допрацювати.

А коли старий проснувся,

Тут же й чорт з’явився,

Й біля нього, ніби цуцик,

Цілий день крутився.

І вмовляв, щоб не робив Бог

Всіх людей безсмертними,

Бо тоді, мовляв, всі ріки

Й гори стануть мертвими.

Бо тоді ще перестануть

Люди нас боятися,

І, гляди, почнуть до тебе

В небо добиратися.

Довго Бог стояв і думав,

Й все ж послухавсь чорта,

З того часу в нас чортів

Стало вже до чорта.

Бо куди ти не піди,

Майже в кожній хаті,

Де не глянеш – вже й пани,

Як чорти, рогаті!

От буває як в житті,

Хто ти, й сам не знаєш,

Бо як стане чортом друг,

То й сам чортом станеш.

7.7.1976 р.

БІБЛІЯ ІДЕЙ

Я ніжність почуваю в поцілунку,

В тремтінні рук, у погляді очей,

Якщо з тобою йду я по барвінку

Там, де всю ніч співає соловей.

Я вас люблю за жар і за наснагу,

За той вогонь, що рветься із грудей,

Я вас люблю за щедрість і відвагу,

Що Ви, як Біблія ідей.

Я вас люблю! Цього не приховаю,

І в тому, що люблю, не бачу в тім вини,

І кожен раз, як Сонечко чекаю,

Так, як весну чекають ясени.

Як йду до вас, то небо… піднімається,

І гори розступаються в імлі,

І урагани по ярах ховаються,

І зорі щось шепочуть вдалині.

Про що вони шепочуть, я не знаю,

Про рай, про пекло чи земне життя?

Але тебе я все життя чекаю,

І не питаю, де і з ким була.

НА КУРОРТІ

Сон на двір не випускає,

Лежимо в палаті

Й прислухаємось, як поруч

Десь сопуть патлаті.

З парку чути «Ріоріту»

І знайомі ойки,

То Грицько лікує Ріту,

Що з посудомийки.

Бо любов як і хвороба

Що тут і казати,

Ну а будь-яку хворобу

Треба лікувати!

Бо любов в штанах не втримать,

Їй простору треба,

Особливо, як гормони

Так і пруться з тебе.

20.8.1976 р.

СТЕПАНУ ГЕОРГІЙОВИЧУ

З Днем народження, наш Батьку,

Ми тебе вітаємо,

Щастя, радості, здоров’я

Від душі бажаємо!

А як буде Вам сто років,

Дай Бог стрітись знову,

І тоді за тебе випить

Чашу півлітрову.

Після того, як всі вип’ють –

Домовимось знову,

Де, коли й в якому році

Вип’єм ще й літрову.

Хай вас любить і шанує

Вся наша еліта,

А тому бажаєм щастя

На довгії літа!

Хай завжди цвітуть Вам квіти,

Хай сміються зорі,

Щоб ніколи ти не відав

Ні біди, ні горя.

20.5.1976 р.

КОЗАЦЬКА ПІСНЯ

Що ж бо ви, хлопці, чом зажурились?

Самі ж хотіли опіки!!!

Якщо ще й далі будем так жити,

Лишаться тільки каліки.

Що ж бо ви, хлопці, де ваша слава?

Чи ж ненабридла облава?

Краще в нерівному бої упасти,

Ніж ще літ триста гнутись і красти..

Що ж бо ви, хлопці, чом невеселі,

Сили чи шабель замало?

Чи ж наша слава козацька пропала

А чи ж в нас духу не стало?

Є в нас і сила, є в нас і Ненька,

Є в нас за що воювати!

Гей бо ви, хлопці, хлопці-запорожці,

Чи ж не набридло дрімати?

30.1.1990 р.

ВОВК В ОВЕЧІЙ ШКУРІ

Я – людина на вид мирна,

Всіх цілую в губи,

Та не дай Бог, попадете

Ви мені на зуби!

14.12.1976 р.

КОЛИ ТЕБЕ ДІВЧИНА ХОЧЕ

Коли проз вас дівчина ходить

І каблучками дріботить,

То так і знай, що вас та хоче…

До себе в гості запросить.

11.6.1976 р.

НЕ РАДІЙ!...

Ти не радій чужому горю

І не радій чужій біді,

Коли ідеш ти, брате, в гори

Або пливеш ти по воді.

7.8.2008 р.

ТИ ПРИЙДИ...

Де зозулі кують

Поміж пунктами,

Ти прийди, ти прийди,

Я засиплю тебе поцілунками.

30.7.2010 р.

ШАКАЛИ

– Я вам плачу, брати-шакали,

Щоб ви бандитів захищали, –

Сказав народу Президент

І банді виписав патент.

30.12.2008 р.

ХОЧЕШ ЗНАТИ ПРАВДУ?

– На кого працює Ненька:

На бандитів чи повій?

– Хочеш знать? То йди у Раду

Й біля спікера постій.

5.1.2009 р.

НАГОРОДА ЗА ВБИВСТВО

Кожен рік усім Іуди

Прикрашають хлопцям груди,

І медалі їм чіпляють

Лиш за те, що ті – вбивають.

18.5.2010 р.

ЩО РОБИШ ТИ?

Мене запитує кохана:

– Чому сьогодні встав так рано?

– «Товариш» мій мене підняв,

Щоб я «роботу» не проспав.

18.5.2010 р.

СВОЇЙ КВІТОЧЦІ

Цю квіточку в руках тримав

І нею навіть любувався,

Але не міг я їй сказать,

Як інші хлопці: – Роздягайся!..

20.9.2010 р.

КОЛИ ЦВІТЕ КАЛИНА

Ми всі живемо раді втіх,

Але для мене та людина,

Яка в житті не творить гріх,

Хоч навіть є на те причина.

11.5.2009 р.

ДЯДЬКО ІВАН

Під час війни в селі одному

На фронт забрали мужиків,

І залишили дядька Йвана,

Який протезами скрипів.

Вже третій рік терпіли... баби,

Бо ні одного мужика,

Ото й прийшли до дядька Йвана,

Щоб показав їм козака.

– Поскільки ти в нас самий старший,

А хлопці десь воюють там,

Яких відправив ти в солдати,

Отож, давай за їх нас сам...

І так до нього всі ходили,

Коли темніло над селом,

І дядька Йвана всі хвалили,

Бо був він справним козаком.

А коли скінчилась війна,

І зажили останні рани,

Скрізь дітки схожими були

І звали татком дядька Йвана.

27.8.1997 р.

ЙДЕ СТАРЕНЬКА

По шосе іде старенька,

Ледве ледь повзе,

І ні жодний її, бідну,

В БМВ не підвезе.

9.9.2009 р.

БОГ НА ВСІХ ДАЄ

Коли на всіх ще поглядали –

Ми і своїх не забували.

13.5.2010 р.

СУСІДУ ПО ДАЧІ

ОЛЕГУ

Я бачу: справжній ти Горацій –

Майстер підлот і провокацій.

9.9.2009 р.

ПОДИВІТЬСЯ ВИ НАВКОЛО

Придивіться ви навколо,

Скільки квітів і маслін,

Ну, а ми всі прилипаєм

До стегенець і колін.

9.9.2009 р.

ЯК Я ХОТІВ. .

Як я хотів в твої заглянуть очі

І в них скупнутися на дні.

І цілу ніч шептать, що хочу

В твоєму ніжитись теплі.

9.9.2009 р.

ЯКБИ НЕ ДОЧЕКАЛАСЬ

Ти сьогодні королева,

Бо своє в житті знайшла,

А якби не дочекалась,

А якби була пройшла?

5.4.2010 р.

В ГАЮ

Зайшов у гай – така дівиця,

Що аж в штанах моїх іскриться.

О, дай на тебе подивиться,

Так хочеться... підзарядиться.

18.2.2010 р.

Я ЗНАЮ...

Я знаю, ти мене не знаєш,

Але я знаю – дуже ждеш,

Бо і тебе я теж чекаю,

Хоч і тебе не знаю теж.

27.8.2010 р.

ВОРОГИ НАРОДУ

Там, де Шпіцберген, де холод,

Льодовитий океан,

Пропливав морями тими

Славнозвісний капітан.

Чує шум на узбережжі

І сумні-сумні пісні,

Він до пристані причалив –

Там дівчата молоді:

Ніби квіточки весняні,

Всі, як зіроньки ясні,

– Хто ви й звідки, – їх питає, –

І чому такі сумні?

Як же ви сюди попали,

Хто заслав у ці краї?

– Хто заслав? Товариш Сталін, –

Ті у відповідь з землі.-

– А за що?

– Мов сам не знаєш:

А за те, як йшла війна

Я із німцями кохалась, –

Відгукнулась з них одна. –

Бо мене він їм залишив,

І мене не захистив,

А у мене відбиватись

Не було вже більше сил.

А ми жити, жить хотіли

Й не хотіли помирать!

Тож і мусіли «лягати»,

Якщо можна так сказать.

Місяць в небі захитався

І побіг він по воді

Й капітан, що посміхався,

Закричав: – Візьміть її!

Цілий місяць простітуток,

/Так дівчат тих нарекли/,

Всіх «орли» ті, що з підлодки,

Як хотіли... і могли.

Я описувать не стану

Що творили ті «орли»,

Як попали в ту кошару

Йоські Сталіна сини.

А як всі вже нагулялись,

Як хотіли і могли,

Дівок в баржу позганяли

І на північ повезли.

І у тому океані,

Де завжди скрипів мороз,

Всіх дівчат пороздягали

Й їм зробили паровоз.

Й під тим морозним небом,

Там, де холодно й моржу,

Ті «орли» по ласці Божій

Потопили ту баржу.

Що то був за рев, за крики,

Як топились ті дівки,

Тільки наші яничари

Всі від радощів ревли.

Що то був за рев, за крики –

Океан почервонів,

Й після того над льодами

Стяг кровавий завихрів.

А ти, Боже, дививсь мовчки

На оті їх муки.

Як же міг не заступитись,

Хоч були ті й суки?

Адже ти створив їх, Боже,

По своїй подобі,

Як же міг не захистить їх,

Звідки стільки злоби?

А як хвилі вгамувались

Від криків у морі,

В нічнім небі появились

Скрізь кроваві зорі.

І вони, немов русалки,

Визирали з неба,

І «героїв» тих шукали,

Й там вже, де не треба.

Чим ті феї завинили?

Й досі я не знаю,

Тож не можу і заснути,

Коли спать лягаю.

Бо коли відкрию очі,

То в морській безодні

Уявляю, як лежать ті

Десь на дні самотні.

Чим вони перед тобою

Завинили, Боже,

І чому не покарав ти

Виродків тих тоже?

Як же можна винуватить

Жіночок за вроду,

І за те, що їх всі хочуть,

У любу погоду?

Й чи ж вони у тому винні?

Не стану перечить,

То навіщо свою вину

Їм валить на плечі?

Адже ті, що їх судили –

Хлопці із еліти –

Їх залишили самітних,

Як під снігом квіти.

Але німців, ті слов’янки,

Так зачарували.

Що вони їх із-під снігу

Тут же відкопали.

Тих, кого судити треба,

Тих у нас не судять,

Тож, хіба оті убивці

То нормальні люди?

Та хіба ж ти те не знаєш,

Що жінки в нас вперті

Та відмова в час воєнний

Рівноцінна смерті.

А тому я вимагаю

Кожну ту Іуду,

Що дала наказ вбивати,

Притягти до суду .

Ну невже, за те, що дівка

Має гарну вроду,

З нею треба боротися,

Як з «врагом» народу?

Тож скажіть ще їм спасибі

І моліться Богу,

Що в них силу віднімали

Для свого народу.

Бо якби не їхня врода

Та не їхня ота… гра,

То, якщо сказать по правді,

Хрен твоя б перемогла!

Пройшли тижні, пройшли роки

Після теї бойні,

Ідуть хлопці при лампасах,

Як коти… «довольні».

Ще й сьогодні чути регіт

На усю державу.

Йдуть кати мого народу

Що вершили «славу».

Пройшли тижні, пройшли роки

По тому погрому,

Йдуть веселі кедебісти

В орденах додому –

За відвагу над «ворогом»,

Аж смішно сказати,

А то ж могла буть сестра їх

Або рідна мати.

А то ж могла буть сусідка

Чи його дружина…

Як же міг таке ти вдіять,

Якщо ти мужчина?

Як же міг, скажи, підняти

Ти на жінку руку,

Ту, що щастя нам дарує,

І тобі й онуку?

Скільки плям ще невідкритих,

Невідомо в світі,

Де пройшли ці душогуби

З вищої еліти?

То ж і хочеш, чи не хочеш,

Й на те є причина,

Що думаю невідступно,

Хто ж ти є, людино?

Ти людина чи тварина,

Чи ти є падлюка,

Бо хіба ж мужик на жінку

Зміг би піднять руку?

Чи ти й справді похвал гідна,

Чи вбить тебе треба?

Адже скільки бід і горя

На землі від тебе.

Зупинись і подивись ти,

Що ти натворила,

І скількох ти братів менших

Уже погубила?

А це ж все таки людина,

І до того ж чарівна,

Від якої навіть в дурнів

Піднімається… весна.

То ж у чім її провина? –

Я хотів би запитать, –

Що дарує дурням щастя?

Що народжена кохать?

Адже жінка – то як квітка,

Якщо можна так сказать,

Й Богом створена для того,

Щоб ту квітку цілувать.

Ой, людино, ти, людино,

Ти, немов зубило,

Й щоб таке неповноцінне

Світом володіло?

Що ж ви, люди, зупиніться,

Зупиніть цю жопу,

Поки вірус не проник цей

Й далі у Європу.

А тепер я знов звертаюсь

До отого моря,

У якому води менше

Аніж сліз і горя.

З того часу потоплені

Всі пооживали

І на хлопців у кокардах

Полювати стали.

З того часу ті дівчата

В ставках проживають

І як вечір зійде з неба

Хлопців дожидають.

А як котрого зустрінуть,

То в ставок заманять,

І до ранку отих хлопців

«Дівки розважають.»

Серед неба десь із ночі

Зорі визирають,

То дівчата над ставками

Парубків гукають.

Обнімають і голублять

До самого ранку,

І приваблюють, як рибку

На свою приманку.

Ні на хліб і ні на пиво

Без крючка й наживки,

Ще й регочуть на все небо

Оті чорнобривки.

Попадіться до такої

Ви під злую руку,

Вона все вам пригадає –

Й Шпіцберген і суку.

А тому оті дівчата

Й досі не дрімають,

І як вечір прийде в поле,

Хлопців дожидають.

А зараз та катюга

Сидить десь за столом,

При орденах, кокардах,

З таким же віслюком.

І, сміючись в борідку,

Як вечір перед сном,

Він їсть ікру заморську

І запива вином.

Його не мучить совість,

Бо що тобі сказать:

Щоб мучила вас совість –

ЇЇ потрібно мать.

А ті, що там, на тронах,

В них не шукай душі,

Бо ті торгують совістю,

Як справжні торгаші.

Їм би стрілять і вішать,

Робота в їх така,

Накажуть вас зарізать –

Й не сіпнеться рука.

Тому чомусь й понині,

Як бачу ордени,

Весь час переді мною

Ті сталінські сини.

А що блищать медалі,

То не спішіть радіть,

То – сльози замордованих

І крики всіх століть.

Бо чоловік розумний

Не стане убивать,

Навіть якби сам Цезар

Зумів наказ цей дать..

А ті, що на Олімпі,

То все – вовки й леви

Яким туди добратися

Самі ж допомогли.

Отож, сопіть і мекайте

Й себе цілуйте в зад,

І радуйтесь, що вами

Керує хитрий гад.

Отож, живи, як заєць,

І вуха бережи,

Хоч я і сам не знаю,

Нащо тобі вони?

Як ти свою кохану

Не можеш захистить,

То я не розумію,

Навіщо тобі жить?

Бо той хто всіх боїться,

То просто розмазня,

Бо смілий раз вмирає,

А боягуз – щодня.

27.12.1988 р.-12.1.1997 р.

БРОДЯГА-ВІТЕР

Гляньте ви, як вітер

В лісі бешкетує:

Роздяга берізку

І її цілує,

А вона по писку

Так його лупцює,

Що він цілі ночі

Над селом лютує!

23.9.2004 р.

ВЕСЕЛО ЖИВЕТЬСЯ

Ви пишіть про що завгодно

Лиш не про політику,

Бо навіщо треба правда,

Хлопці, паралітику?

Про що хочте, скільки хочте

Ви пишіть про голову,

А він собі своє знає,

Не позаздриш й ворогу.

Ой, як весело живеться,

Пани-добродії,

Всі сміються, всі регочуть,

А в душі, як змії.

Стали всі в нас незалежні,

Кожен зуби ціпить,

Бо всі дивляться, щоб з когось

Що-небудь поцупить.

Він так гарно тобі в очі

Дивиться й сміється,

А сам ніби змій Горинич,

Як хто відвернеться...

23.1.1992 р.

КОЛИ ДУША БАЖАЄ ГРОМУ...

Мені сподобавсь не на жарт

Твій темперамент і азарт,

Як цілував мене, Тарасе,

І цілу ніченьку… дубасив.

От вже де ніченька була,

Щоб знала – й вчора б ще прийшла…

Бо що його оте жаліть,

Якщо на двох нам сорок літ?

Коли душа бажає грому,

І йти не хочеться додому!

23.1.1992 р.

Я ДУМАВ БУДУ МОЛОДИМ

Я думав, буду вічно молодим

І що біда ніяка не здолає,

Та те, що думав, зникло все, як дим,

Бо вже і друзів тих що мав – немає.

ЖУКОВСЬКОМУ С.М.

О, знав би, як тебе любив,

І в тому Богом присягаюсь,

Тому я тих і не щадив,

Хто від людей хоч щось ховає.

Пробач, мій друже Станіслав,

Що не змогли порозумітись,

А я ж тебе завжди чекав,

Як вечір тишу, Гриць Марію.

Прости мені, що я не зміг

В останню путь тебе провести,

Хоч ти для мене був завжди

Символом гідності і честі

25.6.2008 р.

ГРИГОРІЮ ГАРКУШІ

Професору консерваторії, артисту

Боюсь ходить я на твої концерти,

Та як тобі це образно сказать?

Бо як співаєш, то, здається, люстри

Зірвуться й в небо полетять.

27.11.2005 р.

НАВІЩО ПОТРІБНА ВЛАДА?

Мені для того треба влада,

Щоб ощасливить козачків,

Бо хто ж сім’ю мою обслужить,

Якщо не буде батрачків?

27.11.2005 р.

НАВІЩО ПРАЦЮВАТЬ?

Ну як же дяді не радіти,

Навіщо дяді працювать?

Підняв в Парламенті за «тата»

І можеш все життя гулять.

27.11.2005 р.

ПРО НЕЗАЛЕЖНІСТЬ

Не розумію слова «незалежність».

Як можна незалежним буть,

Якщо одне на світі Сонце

Й одні хмарки для всіх пливуть?

Земля без Космосу не може,

Так як без Києва Москва,

А незалежність, як на мене,

То просто є пусті слова.

Як можна жити без кохання?

А закохавсь – то ти вже раб,

А значить, ти – уже залежний,

Як від савани баобаб.

Але якщо копнути глибше,

То можу ось я що сказать:

Як хочеш бути незалежним,

Навчись людей ти поважать.

18.9.2003 р.

ЛЮБОВ І КОХАННЯ

Любов – почуття, певно, що ідеальне,

Кохання – воно більше матеріальне;

Але як другими словами сказати,

То й гроші потрібні, як хочеш кохати.

30.10.2006 р.

ФІЛОСОФІЯ ВІРНОСТІ

Ми всі – мисливці, так сказати

І хочем більше хризантем...

Отож, чи варто дорікати

Всім тим, що хочуть мать гарем?

Хто хоче, щоб її кохали

Поки усіх не обійде,

І щоб усі його чекали

Поки з охоти... він прийде.

Тут і одній не завжди радий.

Кому, скажіть, не повезло?

Тоді чому, як вам хтось зрадить,

Ви це вважаєте за зло?

17.11.2006 р.

НЕЗАЛЕЖНІ

Як жаль, що роки молоді,

Коли в душі вогні палали,

Росли тоді на лободі,

І про розваги ще не знали.

А зараз ти куди не глянь –

Таксі, комп’ютери, мобілки

І хлопці, ніби жеребці,

Їм вже відразу дай три дівки!

Дівчата теж не промах вам,

Всі своє діло знають браво:

Налий любій із них сто грам –

Й веди наліво чи направо.

Всі незалежні, всі такі,

Що в рот ви їй не суньте пальця,

Бо відгризуть аж по плече,

А то, гляди, й по самі я…ця.

8.1.2005 р.

ЩЕДРІВОЧКА

Щедрик, ведрик, дай вареник,

Шклянку горілки, пива, наливки,

А на закуску – шинку і гуску,

Всього по ложці, бо йдуть запорожці.

Добрий вечір хазяїну і його дружині,

Щоб у вас водились коні, індики і свині,

Щоб родились в вашій хаті правнуки і внуки,

І ніхто із вас не відав ні біди, ні муки!

Дай Бог, свята вашим діткам

і вам святкувати,

Щоб гостей було завжди чим

в хаті пригощати.

31.12.1991 р.

У СУСІДКИ

Як прийду я до сусідки,

Аж метелики гудуть,

Ну й колінки, ну й стегенця!

Як же тут сто грам... не вдуть?

6.2.2002 р.

З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ!

Чарівна моя людино,

Свято всіх моїх років,

Я в житті тобі бажаю

Те, чого б і сам хотів:

Щастя, ніжності, здоров’я,

Поцілунків й довгих літ,

Щоб хватило в мене сили

Все життя тебе терпіть!

А бажання щоб збувались

/Як би цього я хотів!/,

Щоб мене завжди чекала,

Як діброви – солов’їв!

З Днем народження, кохана,

Будь ти ніжна, як весна,

Щоб була ти вічно п’яна

Від кохання, як вина.

1.11.2007 р.

БРИГАНТИНА

Я оп’янів не від горілки,

А від твоїх медових губ,

І думаю, що в ту хвилину

Був і тобі так само люб.

Можливо, аура кохання

Так переповнила мій стан,

Що я відчув такі бажання,

Мов я забравсь в чужий баштан.

І варто очі ледь прикрити –

Літала в пам’яті моїй,

Хоч я ще того й сам не відав,

Чи ти – моя, чи я – вже твій.

Я знаю, ти не Бригантина

І, звісно, я не капітан,

Але люблю як піді мною…

Вирує справжній океан.

29.3.2003 р.

В РОВЕДЕ

– Хто брехне і не моргне?

– Наш начальник РОВЕДЕ.

6.5.1980 р.

ПРОЛОГ

Це була мить найбільшого підйому

Моїх думок зухвалих і страждань,

Це був момент, коли душа бажала грому

Й мені шептала:

– Чом мовчиш? Повстань!

ПОВСТАНЬ нарешті проти страху,

Проти начальства і панів,

Проти байдужості і себе,

Проти дружини і синів!

5.4.2003 р.

КОЛИ ПОБАЧУ Я ТЕБЕ

Давно мені уже за південь,

А серце й досі молоде,

А особливо, як побачу

У білій блузочці тебе.

О, як мені завжди хотілось

Тебе за білі руки взять,

І десь в гаю рум’яне тіло

Усе при Місяці злизать.

15.2.1989 р.

МИ – ЗА ДЕМОКРАТІЮ

На всі послуги державні

Ціни піднімаються,

От як хлопці з Тель-Авіва

Для хохлів стараються.

– Чому ж так? – Я повернувся

Й подививсь на братію.

– Ти що – з Місяця звалився?

Ми ж – за демократію!

Для трудящих все ми робим,

Бо ми їх шануємо,

Всі дороги на будову

Їм ми пропонуємо!

16.4.1976 р.– 16.1.2011 р.

«КОЗЛИХА»

О, ти мій хлопчику рідненький,

Звертаюсь це до тебе я,

Те, що почув, синок, від тебе,

То вистачить на все життя.

Отож, який ти є насправді,

Те вияснять вже марна гра,

Бо ти шукав собі не батька,

А «отпущение козла».

І мама в тебе теж – «козлиха»,

І ти правий: за що любить?

За те, що грошей торбу мала

Та не дала тобі пропить?

Трясти батьків, синок, не треба,

В тебе свої синки ростуть,

Якщо в батьків щось зайве буде –

Вони самі тобі дадуть.

І непотрібно корчить дурня,

І прикрути свій гнів і жар,

А хочеш, щоб тебе любили,

Облиш пияцтво й злазь із хмар!

І ти не думай, що ти супер

І що хитріший ти за всіх,

Тому вслухайся в кожне слово,

Що старші кидають на сміх!

Поваги криком не здобудеш,

І годі дурника вдавати!

А як ще й далі пити будеш,

Тоді забудь, як батька звати.

19.6.2001 р.

ШКАТУЛКА

Жінка – це така шкатулка,

Де суцільна штукатурка,

А якщо рум’ян не стане,

Хто тоді на неї гляне?

6.4.2003 р.

НЕМА АНАЛОГІВ

Як же можна нашу владу

Не любить, не жалувать,

Як таку, що на Вкраїні

Вже нема аналогів.

Гарно дуже, дуже гарно

В нас все получається,

Кажуть, що життєвий рівень

Наш, мов, «повишається».

Що то правда, то вже правда,

Нікуди діватися,

Вже квартплату підняли –

Треба роздягатися.

Як тобі добавлять гривню,

Будуть рік брикатися,

От вам, люди, й справедливість,

Як тут не пишатися?

4.5.1976 р.

КРАЇНА ДУБІВ

Наш лад нагадує мені

Завжди чомусь пісні сумні,

І хочеш того ти чи ні,

А мусиш ті співать пісні.

Що головні дуби заграють,

То всі й підспівувать їм мають.

Отож, уже і доспівались,

Що в дурнях майже всі остались.

Бо дуб, отой, що диригує,

Крім себе інших він не чує.

5.11.1988 р.

МЕНІ Б ТАКУЮ ДІВЧИНУ. .

Такую б дівчину, побий мене Гриць,

Я б всю зцілував би – від ніг до суниць!

І в Місячне небо, як світяться зорі,

Від щастя кричав би, як гуси надворі.

17.10.1988 р.

ЯК ХОЧЕШ ДОВГО ЖИТИ

Як цвіте картопля і приходить ніч,

За селом у батька стоголоса річ.

Ось перепелиний, ось кричать стрижі,

Ось із гаю чути голос солов’їв.

Вийду я тихенько з хати у свій двір,

Притаюсь і слухаю з поля той ефір.

Як в садку шепоче з вітром осокор,

Що зігнувсь над тином, ніби пан сількор.

Слухав, як кохалися у гаях хрущі

І всю ніч сміялися весело кущі.

Слухав я те поле, поле дивних мрій

І чомусь хотілося вирости мерщій.

Бо хотілось дуже цей пізнати світ,

Від якого в захваті був я стільки літ.

Там, де над полями плавали віки –

Бігав я до ранку і туди, й сюди.

Так мені хотілось про оте все знать,

Де віки блукають і чому не сплять?

А гаї шушукали, а гаї гули,

Мов попереджали:

– Хлопче, не спіши.

Ще устигнеш, братику, руки увірвать,

Ну а поки підемо баю, баю – спать.

Пам’ятаю, якось стрів мене дідусь

З люлькою, з усами, зібганий картуз;

Подивись на мене і сказав: – Сідай.

Хочеш довго жити, то запам’ятай:

Бачиш, ген, у лузі косять косарі,

Що до них так Сонечко тягне пазурі.

Хочеш, аби Сонце їх не обпекло,

Занеси, будь-ласка, їм води відро!

Бо якщо ти хочеш в світі довго жити,

То добро потрібно все життя творити.

І чим більше людям зробиш ти добра,

То і сам ти житимеш довше у віках.

6.1.1988 р.

МУХОМОРИ – ІДЕАЛИ

При орденах і при медалях

Сидів могутній мухомор,

Якому цяцьки ті чіпляли,

За те, що він в законі «вор».

О, ви могутні мухомори,

Простого люду вороги.

Як ви могли тягнуть з комори,

Те, що не клали ви туди?

А ваші спільники-поганки –

Нікчемні, кручені панки –

За вами сунулись, як танки,

Щоб їм також хоч щось дали,

І теж, що бачили, тягли.

2.12.1988 р.

ШКІЛЬНОМУ ТОВАРИШУ

Малюку Миколі

Як зацвіло й защебетало

І заспівали солов’ї,

Тебе, мій братику, не стало,

Закрились віченьки твої.

А вчора ти ще посміхався

І, як ніколи, жартував,

Й куди ж це ти від нас зібрався,

У кого дозволу питав?

Ти не воскреснеш вже ніколи,

Тому й не варто сльози лить.

Прощай, товариш мій Миколо!

Хай душу Бог твою хранить!

8.8.1988 р.

ЯКЩО ДІВЧИНА ПОГЛЯДАЄ

Якщо дівчина поглядає,

Значить, вона тебе шукає.

8.8.1988 р.

Я ЛЮБЛЮ УРАГАНИ

Я люблю урагани,

Коли листя шумить,

Як сміються Світлани,

Як у небі гримить.

Як співають дівчата,

Йдучи з праці в село,

Як щебечуть курчата,

Як сипнеш їм пшоно.

Я люблю нашу Неньку

І тополі живі,

Що стоять по Вкраїні

Скрізь, немов вартові.

19.10.1988 р.

ХЛОПЦІ, SОS

Пливуть на мене океани

З-під брів дівочих. Хлопці, SОS!

Готовте всі свої банани,

Ховайте мідний купорос!

Пливе над полем бабське літо,

Каштани падають на брук,

Й летить осінній день над світом –

Найбільший витвір Божих рук.

А я стою і заглядаю

У глибину тисячоліть,

Звідки Богині визирають

Щоб нас коханням напоїть

13.3.1978 р.

АКАДЕМІКИ І ПОЕЗІЯ

Академіки-поети

Знають, що таке сонети.

У них рими солоденькі,

Як дівчата молоденькі.

А як вірш який напише,

То той вірш на ладан дише.

Будеш думать ціле літо,

Де й куди його подіти?

Бо вірші в поета того –

Ні про що і ні про кого.

12.12.2002 р.

ПОЕТАМ

Люблю Ронсара за відвертість,

За те, що він любив жінок,

Що ладен був служить він кожній,

Яка відкриє свій… пупок.

І хоч прожив він небагато,

Але по-лицарськи прожив,

Бо ні одній він не відмовив,

І кожну з гідністю любив.

Люблю Єсеніна за ніжність,

Що у жінках теж тяму мав,

І кожній жінці, замість квітів,

Своє натхнення дарував.

Люблю я Сашу за сміливість,

За те, що міг він у гаю

І мамці, й доньці-гімназистці

Сказать при всіх: – Я вас люблю!

Люблю Висоцького – поета,

Що так Марину вмів любить,

Що міг за секс по телефону

Весь свій аванс проговорить.

Люблю і Сільву за відвертість,

Що не соромилась кохать,

І що у пристрастнім пориві

Могла кому завгодно дать.

Люблю Шевченка і Крилова,

І Симоненка Василя,

В яких що думка – то і слово,

І мудрість в кожного своя.

Бо світ без них, як гай без квітів,

І це все стверджую всім я!

І я горжусь, що в цім букеті

Колись засяє і моя.

9.5.1988 р.

ПІДХОДИТЬ ЧАС

Підходить час. І помаленьку

Боятись смерті перестав,

Бо сам вже став таким страшенним,

Що й смерть би в землю закопав.

14.5.1988 р.

ВОНА ПРИЙШЛА

Вона прийшла, немов веснянка,

У білім платті з блиском рос,

І привітавшись: – З добрим ранком! –

Мене гукнула в царство роз.

15.5.1988 р.

НОВІ КАРМЕЛЮКИ

Не журіться, любі друзі,

Не журіться, люди,

Прийдуть нові Кармелюки,

Нові Робін Гуди.

30.11.2002 р.

ДЕПУТАТ НА СПОВІДІ

Мені байдуже, де жити,

Хто якого роду,

А боюсь я не бандитів,

А свого народу.

30.11.2002 р.

ЩОБ ЛЕГШЕ ЖИТЬ

Ті, хто хочуть славу мати,

Постарайтесь менше спати,

А жінкам, щоб легше жити,

Тре’ спідничку вкоротити.

27.5.1978 р.

СЛОВО ПОВИННЕ ПРАЦЮВАТИ

Слову, аби те працювало,

Йому не треба хліба, сала,

Його не треба заставлять,

Його потрібно написать.

11.4.2003 р.

РЕАКЦІЯ НАСТУПАЄ

Присвячую Дмитру Павличку

І знов реакція витає,

Не спить вона і не дрімає

І кожен день те тільки й робить

Що з чесних душ очей не зводить.

І тільки думає про те,

Кому б іще нам’яти боки,

Або розквасити лице.

Тож і ярлик спішать вчепить,

Що вас давно пора вже вбить.

Кого – в дурдом, кому – дать морфій,

Кому – дорожну катастрофу.

Отож, над тим свій розум сушить,

Щоб кожного із нас огудить,

Бо той не так, як треба, дише,

А той не те, що треба, пише,

А той відкрито заявляє,

Що владу він не поважає.

То де ж ще є така держава,

Щоб все життя людей лякала,

Творила явний геноцид,

Та ще й наказувала: «Цить?!»

А тих, що страху в нас не мали,

Тих – за Урал, щоб не мішали.

Тому оті то бегемоти

Весь час й вигадують підлоти,

Нові катівні і притони,

Аби тремтіли міліони.

Така вона – КПРС!

Ну, чим різниться від СС?

26.12.1990 р.

НАД РІКОЮ

Пливуть хмарки над рікою

По вершках плакучих верб,

І несуть вони з собою

Жовто-синій наший герб.

8.6.1978 р.

БАРАБАН

Наводнили вірш водою,

Що не треба й водопою,

Думку стисли, як кота,

І волають: – О, краса!

Скільки ж можна цею грою

Хизуватись над собою,

І давать таку «нагрузку»,

Щоб аж ноги в попу грузли?

Перше, ніж кричать «Ура!»,

Йдіть скупніться до Дніпра,

Охолоньте ви злегенька

Й почитайте Симоненка.

Дайте серцю відпочить.

Скільки ж можна ЇМ служить?

І розслабте, люди, вуші,

Пожалійте свої душі!

Дайте розуму спочить,

Щоб він міг ще вам служить,

Й пам’ятайте про свій рід!

Чи приматом бути слід?

Чи пригоже так людині

Плазувать і гнути спину?

Бо, дивись, якогось дня,

З тебе зроблять ще й коня,

І щоб зовсім ти не спав

Запряжуть, щоб плуг тягав.

А коли помреш, «болван»,

З шкіри зроблять барабан.

2.8.1986 р.

ЙДЕ ДІВЧА

Йде дівча, бува, навпроти,

Що очей не відірвать,

Хочеш його привітати,

Щось в ту мить йому сказать,

А язик, мов задубіє,

Що не можеш рот рознять,

Й знову підтюпцем за нею

Мчишся, щоб її догнать.

5.12.2002 р.

ЯКЩО ТИ СЛОН

Я дивлюсь на Президентів,

Тільки всядуться на трон,

Як весь люд їм всім до попи –

Будь то Гриць чи Соломон.

Бо тоді, як слон по джунглях,

Де захоче, там бреде,

Бо себе вважає сильним,

Ну, а сильним можна все!

От чому вони всі б’ються

За корито, мов слони,

Бо коли свого доб’ються,

То на все життя – пани!

3.11.2010 р.

ЧОМУ ДО ТЕБЕ Я СПІШУ

Тобі нічого не скажу

І не питай, чого не треба,

Чому до тебе я спішу

Коли так мчиться Місяць в небо?

А може ти так, як і він,

Над світом ніжності регочеш,

І може грому й блискавиць

Ти, як і він, від інших хочеш?

23.1971 р.

ЛЕДІ І ПОДУШЕЧКИ

З цигарками аж по вуха,

Мов живі подушечки,

Сидять леді, оголивши

Всі свої «ігрушечки».

6.10.2003 р.

ЗАГЛЯНЬ МЕНІ В ДУШУ

Залізь в мою душу глибоко-глибоко

І красенем ніжним побалуйся там,

І я за ту ніжність тобі, їй-же Богу,

Усе що накажеш, мій царю, віддам.

26.5.1971 р.

КРИЧІТЬ І ВИ

– За свою горду, чесну вдачу,

Скільки живу, то стільки й плачу.

А хитрим, що кричать «ура!» –

Квартири, премії, моря.

– А вам кричать хто не дає?

Кричіть і ви, як голос є...

27.5.1871 р.

ПРО ПОЕТА

Якщо ти вмієш прикидатись

І буть, немов хамелеон,

То ти відомим вже не станеш,

Будь хоч і тричі ти Платон.

В поета, як воно не дивно,

Все, що на серці, на виду,

Тому, можливо, дуже часто

Він терпить радість і біду.

Поет – це ніби індикатор,

Де вірш як кінчик відчуттів,

Поет – мембрана і локатор,

Де серце з квітів і з дубців.

Поет – немов стенограф віку,

Йому на ранги наплювать,

І якщо він родивсь поетом,

Брехню не стане прославлять.

Поет – то справжнє в світі диво,

Душа у нього, ніби сталь,

За що його і люблять люди,

Що в нього слово, як кришталь.

Він вміє плакать і сміятись,

І по-дитячому радіть,

З ким будь не стане він куматись,

Або весь день в корчмі сидіть.

Поет дарма язик не чеше,

І хоч він, часом, як дитя,

Але ніколи він не бреше,

І в цьому зміст його життя.

4.11.1982 р.

ЦИВІЛІЗОВАНА ТВАРИНА

Невже брехня – то є вершина

Цивілізованих істот,

І носієм тим є людина,

В яку я вірив – ідіот?

Тоді навіщо нам мораль та,

Якою кормлять нас щодня,

Якою нас вже так напхали,

Що кожний схожий на коня.

Кому така мораль потрібна,

В якій обман і грабежі,

Де правди, як води на Сонці,

Й немає сорому межі?

Навіщо нам така держава,

Що плодить виродків і німф,

Де всім обіцянки без сала,

Варто забратись на Олімп.

13.8.1978 р.

ХОЧУ БУТИ ВІЛЬНОЮ!

Замахали транспаранти

Про щасливу долю,

Що стоять, як окупанти,

Й стережуть неволю.

Бо сама я хочу думать,

Що мені садити

І кого мені кохати,

І кого любити.

І хоч ще не вмію, люди,

Так, як треба, жити,

Та тебе не хочу, любий,

Я ні з ким ділити.

Хочу бути вільною,

Родом із вітрів,

Щоб мене щовечора

Ти завжди хотів.

15.1.1989 р.

СЛУГИ «НАРОДНІ»

Всі кричать: – Давай, давай!

То ж нащо такий нам рай?

Хто працює, той мовчить,

Ну а неук вчених вчить.

От якби той сучий син

В черзі сам взяв апельсин,

Та постояв день за м’яслом

В тиждень, десь, хоч два-три рази;

Та трамвайчиком з роботи

Той добравсь додому, котик,

Та ще й ребра так здушили,

Щоб аж витріщились жили, –

Може б трохи мислить став,

І словами б не жбурляв.

А то каркає із трона

Геть на всіх, немов ворона.

І хоч сам, немов дубина,

А говорить: Він – людина!

Десь купив собі диплом

І уже він – агроном!

І йому не смій перечить,

Бо він має дужі плечі.

Скажеш правду – жде Сибір,

Тож чинам не дуже вір!

В нас девіз: «Все для людини!»

І у цьому вся причина,

Бо на що ти не поглянь,

Там – дермо, там – просто дрянь.

Бо щоб шеф робив для себе,

То б усе робив, як треба.

4.11.1987 р.

ЗАРУЧНИК

Усі в цьому світі, немов помішались:

Жінки й молодиці – на міні спідницях,

А муж на тій щілинці, що між ногами,

Яка прикривається вічно трусами.

Бо жінці, щоб муж її вічно любив,

Узяв їй і щілину Бог просвердлив.

І смішно й не смішно й сміятись незручно,

Отож, з того часу з нас кожний – заручник.

1.6.2003 р.

СОЛОМОНОВІ СИНИ

Український наш закон

Пишуть Гершко й Соломон,

А тому закони наші,

Всі, немов лайно в параші.

А тому, як гроші маєш, –

Обійдеш любий закон,

І тебе судить не будуть,

Як ти будеш Соломон.

Тож, кричи хоч ати-бати –

Жид не буде винуватий,

Бо у них євреї судді,

Ну а ті своїх не судять.

Ще й сміються з нас вони,

Мов, хохли всі – барани!

Тож грабуй і владарюй,

Щоб не був хохол холуй!

І вони праві, Іване,

Бо не тягнеш ти на пана,

Бо для бідних їх закони

То справжнісінькі пітони.

Тож, як хочеш жить по-людськи,

Вкороти ти жиду ручки!

Досить всім їм дозволяти,

Щоб могли нас грабувати.

Бо де є така ще раса,

Щоб дозволила їм красти?

А тепер до вас звертаюсь,

Соломонові сини,

Якщо ви такі розумні,

Й нам би теж допомогли!

Бо як ти людина Божа,

То не будь же ти дермом,

Досить пічкать свою рожу

А хохлів кормить гівном.

Тож, як хочеш мирно жить,

Можеш з нами подружить.

Научи дурних Іванів,

Які вік живуть у ямі,

Щоб могли по-людськи жить.

І зруйнуй капкан, удав,

Той, в який хохла загнав.

Бо як будеш й ще нагліть –

Будеш ти в огні горіть,

Бо тоді вже, Соломоне,

Не поможуть вам мільйони.

Й пригадай той епізод,

Як казав кіт Леопольд:

– То ж, давайте мирно жити,

Якщо хочете дружити.

Бо хохол хоч не людина,

Але все ж і не тварина .

То ж міняй свою палітру –

Бо трішатиме макітра,

Бо як в нас терпець урветься,

Масниця і вам минеться..

Народ прощає всім помилки,

Але не вибрики кобилки.

26.1.2008 р. – 19.8.2010 р.

ЯК ПОПАСТИ В КИЇВ?

Тільки ліг я відпочить,

Сон мені приснився,

Ніби я десь у Ташкенті,

В місті, заблудився.

І весь день ходжу-тиняюсь

І шукаю киї,

І весь час в когось питаю,

Як попасти в Київ?

Там чемненько посміхнулись,

Глянули на небо:

-Щоб тобі попасти в Київ,

То проснутись треба!

18.4.2004 р.

НА ТВОЇЙ КРАСІ

На твоїй красі дівочій

Хто вже тільки не катавсь,

А тому уже й не дивно

Що у мене й не піднявсь.

8.8.1989 р.

НЕ БУДІТЬ ЛЮДИНУ!

Були колись свята і були неділі,

І були в нас танці, жарти всі на всіх,

А сьогодні люди ніби подуріли,

Бо який без чарки може бути сміх?

А колись те зілля всіх нас веселило

І людей збирало в свято за столи,

І старим те зілля душу молодило,

І були здоровими хлопці, як воли.

Ну а зараз тільки на вустах робота,

І куди не підеш, скрізь – вай-вай, вай-вай!

Бо в начальства вічно рот, як в кашалота,

І чим більш даєте, більш кричить: – Давай.

Вже не чути сміху і не чути жартів.

Ну, хіба що в клубі або десь в кіно.

Й то, ви вибачайте, що скажу на вухо,

Будуть так сміятись, щоб не чув ніхто.

І усе це ніби робиться для нас, мов,

Але так, аби нас всіх не розбудить,

Щоб справлять не стали люди іменини,

Бо, не дай Бог, стануть більш від шефа пить...

Вже у власній хаті я сиджу, як злодій,

І боюсь до хати запросить гостей,

Бо, не дай Бог, раптом хтось ще заспіває,

А тут чорт «тверезих» принесе властей.

А колись тим зіллям світ весь веселили,

А сьогодні шкуру за те зло деруть,

О, де тільки люди в нас беруть ту силу

Щоб все це не бачить і все це не чуть?

А навіщо й справді всім робочим вина?

Й ті нетрадиційні жарти, і той блуд?

Бо, гляди, як вип’є, піде до дружини,

Ну а як же з планом завтра йому буть?

Тож, яке тут свято, як вже не до сексу,

І про що тут мріять, коли все болить?

Як дружина хоче з мужем покохатись

Ну а той, пробачте, на завод спішить.

Колись люди в свято діток не робили,

Бо зачати в п’янці – то найтяжчий гріх,

Тому ідіотів в нас і не родили,

Хоч вина й горілки в нас було на всіх.

8.11.1987 р.

ХОДИТЬ ЮНІСТЬ МОЯ

Ти повз мене пройшла

І пішла, і пішла.

Я на тебе дивлюсь:

– Ходить юність моя.

Граціозна, як лань,

І як вітер – легенька.

Милим дотиком зір

Ти торкнулась тихенько.

І відразу відчув

Я в душі дикий голод,

Й за тобою побіг

І забувся про холод.

28.5.1987 р.

ЕНЕРГІЯ ДОБРА

Любов – це спалах, так би мовить,

Який не в силах приховать,

Бо якщо спалах той горить,

Його нічим вже не прикрить!

Любов, вона – це вічна гра,

Бо в ній енергія добра.

І не шукайте краще діло

Ніж те, що проситься у тіло.

Бо як гормони польку грають,

Й царівни ноги розставляють.

8.1.2005 р.

ЯКЩО ВЗЯВ ГВИНТІВКУ

Не виную пацанів я, хоч скажу відверто,

Що усі убивці в світі мусіли б померти,

Будь то буде Президент він, будь то політрук,

Якщо взяв гвинтівку до своїх він рук.

26.2.1995 р.

ЯК ВСІ ДО ТЕБЕ ПРИЙДУТЬ. .

Як всі прийдуть до тебе, Боже,

Що з ними будеш ти робить?

Куди ж їх всіх ти спать положиш?

І чим їх будеш ти кормить?

26.2.1995 р.

ЛОЗУНГ БРАТВИ

Вижать, роздіть і обскубти –

От лозунг нашої братви.

Адже ми всі повинні їм,

А що ж вони повинні всім?

Були часи на Україні,

Що всі були, як бедуїни.

Подобалось царю Миколі,

Щоб жіночки ходили голі.

Був час коли кричали «SOS»,

Це пам’ятають старожили,

Коли держава, як насос,

Тягла з усіх останні жили.

26.2.1995 р.

КОНОВАЛ

На замовлення ніколи

І не думаю писать,

На замовлення хто пише –

Тих потрібно в шию гнать.

А із бідних дерти гроші

Зможе тільки коновал,

А тому усіх, хто жадний,

Не запрошують на бал.

А хапун провидцем бути

Той не зможе аж ніяк.

Бо хто люд роззути може,

Той – страшніший, як хижак.

27.9.2007 р.

Я ЗВЕРТАЮСЬ ДО ВАС

Я звертаюсь до вас, поетеси й поети,

Про що пишете ви, хто вам теми дає?

Бо здається мені, що ви в небі літаєте,

Де немає людей, де ніхто не живе.

Оті вази, що грієте ви біля серця,

Й запоумний, як сміх Дімин, оксюморон,

Наганяють на мене таке скукотище,

Що відразу душа поринає десь в сон.

Може ждете похвал: – Ай да Петя, ну й геній!

Може ждете похвал? – Ай, да Діма – мудрець!

Та таке написать можуть в полі й олені

І телята, що йдуть по грядках навпростець.

Опустіться з небес та пройдіть по землі,

Та погляньте на поле, на ліс, на гаї,

На сестер і братів, на їх лиця святі,

Що не мають чим дихать і що їсти в житті.

Опустіться з небес на поля та гаї

Та погляньте, як гинуть ліси, солов’ї,

Як живе робітник, як живе селянин,

І чому він один, і чому він один?

Та пройдись по землі, походи, подивись,

Чому той робітник промишляє, як рись?

Що він п’є? /якщо п’є?/, і куди він іде?

Що від тебе тепла, як від Господа, жде.

Походи, подивись, поспілкуйся ти з ним,

Та зайди не в цековський, а в простий магазин.

І тоді зрозумієш, що потрібно писать,

Щоб народ міг тебе поважать і читать!

3.1.1988 р.

В РЕДАКЦІЇ

Зайшов в редакцію – там дуб –

Душитель правди і свободи,

На прізвище Сашко Климук,

Що світом зла він верховодить.

Ну що з ним станеш говорить

І що йому сказать ти смієш,

Якщо куди ти не підеш –

То він всім світом володіє?!

14.9.1988 р.

ПРОЩАВАЙ, ОЧАКІВ!

Прощай, Очаків легендарний,

Ти нас і грів, і годував,

І разом з нами ти під Сонцем

І сам, як витязь, кайфував.

Звичайно, важко розлучатись,

Як друга вірного знайдеш,

Але я вірю й запевняю,

Що й ще приїдем, як гукнеш.

Ну як, кирпаті чарівниці,

Ну як, Грицько, не підведем?

Бо що нам скажуть молодиці,

Як їм любов не принесем?

Дівчата сльози витирають,

О, як їм хороше тут всім!

Та рельси рими підбирають,

Де їх чекає отчий дім.

28.8.1988 р.

З ГЛИБИН НАРОДНИХ

Кобзарю Супруну

Як заграв Супрун на кобзі

Про козацькі ті часи,

То мені здалось, почув я

Наших предків голоси.

8.8.1988 р.

В ГАЮ

З кожним роком, з кожним днем

Менш душа горить вогнем.

Та щось твориться із нею,

Варто їй побачить фею.

І здається, згасло небо,

І душа вже майже спить,

Та варт глянуть їй на тебе –

Й знову гай всю ніч шумить.

12.6.2008 р.

ЧОМУ КРИЧАЛИ БДЖОЛИ?

Із усіх робіт на світі

Не люблю я мед качать,

Бо мені тоді здається,

Ніби бджілочки кричать.

І голосять на все поле:

– Що ж ти робиш, старина?

Глянь, який надворі холод

І далеко ще весна.

30.6.1999 р.

ПРО ЖАДНІСТЬ І БІДНІСТЬ

Колись казав мені мій батько:

– Хочеш стать добрим бджолярем,

Не обдирай ти бджіл до нитки

І менше їх лякай вогнем!

Бджола не любить жадних й бідних,

Як хмарок – небо голубе,

Один бере, бо надто бідний,

Жадний – від жадності гребе.

30.6.1999 р.

ЩОБ ДОВШЕ ЖИТИ

Чим більш добра людині зробиш,

Тим більше в світі проживеш,

І можеш в тім ти не вагатись:

Чим більш даси – більш сам візьмеш.

І я щасливий, що ще можу

Хоч чимось всім допомогать,

А що для бідної людини

Зробив «народний» депутат?

13.5.1999 р.

ЩО РОБЛЯТЬ КОРОЛІ?

– Що в нас роблять королі?

– Чистять миски на столі.

23.10.2010 р.

В РЕДАКЦІЇ

В редакцію якось зайшов я з дружком.

Редактор: – Ну що в вас? Давайте!

Поклав перед ним я свій товстий альбом:

– Будь-ласка, беріть і читайте.

Редактор ліниво погладив чоло

І ввічливо нам посміхнувся,

Що страх, мов рукою, із мене зняло

І я, як живий, ворухнувся.

По вигляду, видно, чиновник – педант,

Бо надто завзято читає,

Мабуть, що сподобавсь йому мій роман,

Що міцно в руках так тримає.

Проте, нас присісти він не запросив,

Напевно, за трон свій злякався,

Щоб я або друг мій той стіл не зайняв,

Де він все життя розважався.

Дивлюсь, він уже і за вірші прийнявсь,

Сидить і гортає, гортає,

Неначе в тих віршах шукає мільйон,

Якого там, звісно, немає.

До мене не зразу те дійство дійшло,

Чому так рукопис гортає?

Дивлюся – всі вірші лежать на столі,

А він уже й нас роздягає.

Я глянув з презирством на того рвача

І тут зрозумів все відразу,

Чому не читають в нас люди Драча

Й від нього біжать, як від сказу.

Дивлюсь, і останній вже том прочитав,

А очі, як в того Іуди,

Як глянув на мене, немов загарчав,

Що аж оглянулися люди.

І я мимоволі подумав собі:

З таким недалеко й до грижі,

Бо ці всіх пройдисвітів в нас бережуть,

А справжніх калічать і ріжуть.

Й куди не поїдьте, й куди не підіть –

Кругом ті вовки і вівчарки,

Яких посадили, щоб тих захищать,

Що в спільці письменників «чахнуть».

5.4.1988 р.

НЕ ЛЮДИ ВИНУВАТІ

О ні, не люди винуваті,

Що здав позиції ЦК.

Бо хто відмовиться від влади –

В того відвалиться рука.

Та вже відчули вражі сили

Що їм от-от прийде кінець,

Тому й вчепились, як бацили,

Й не випускають з рук млинець.

Вождь нас обіцянками тішив,

Немов наївних дітлахів,

А ордени катюгам вішав

За те, що мучили батьків.

24.2.1990 р.

У ВСІХ ХАТА СКРАЮ

Де не підеш – транспаранти:

– Партію не судять!

То й безчинствують, як хочуть,

Ті нікчемні люди.

Ні за що не відповідають,

У всіх хата скраю,

І на всіх нас поглядають,

Як вовки на Раю.

То десь газ в Уфі підірвуть,

В морі втоплять пароплав,

То десь потяг в прірву кинуть,

Щоб дурний Іван не спав.

То кричать: – Євреїв бити! –

Мов від них ота біда,

Що моря в нас по коліна

І холодна в них вода.

24.2.1990 р.

ЯКЩО НЕ ЇВ ЦИБУЛІ

Хай би щоб не говорили

Всі на тебе люди,

Та як ти не їв цибулі –

То й смердіть не будеш.

16.5.2002 р.

ПРОФЕСІОНАЛИ

Хтось ніби викачує душу з тіла –

Така журба.

Невже не сьогодні-завтра

Мені труба?

Розум немов кудись подівся,

Певно – гаплик.

Стою і думаю:

Куди ж він зник?

Бо ж розум, це те, що вічне,

Бо тільки він

Панує над світом, над містом,

Немов церковний дзвін.

Бо тільки там, де Розум,

Світ матеріальний,

Хоч нам завжди доводили,

Що він – ідеальний.

Та де ж вони, ті ідеали, де?

І невже це є та отара

Яку наша партія веде?

І невже це ті, що світ перевернули

Догори ногами,

А самі повтікали, неначе таргани?

Це ті, що зробили державу під себе,

А нам-бідакам

Ще не встигли закрити очі,

Щоб ми всі дивились на хліб і ковбасу

Через ширмочку,

Як зорі через хмарки опівночі.

Отож бо і маємо те, що маємо:

Не збираємось, не співаємо.

А щоб більше думали, а менше дрімали,

То може б сьогодні і ми панували.

Тому вже сьогодні ми вимираємо,

Бо честі і міри, і Бога не знаємо,

Бо стали в нас всі, як вовки і шакали,

Бо всіх нас ведуть в Царство Вічності –

Януковичі, Мойші і Професіонали.

16.1.1999 р.

А ВОЛОШКИ ВІДЦВІТАЮТЬ

А волошки відцвітають

Й цвіт летить, як в небі птах.

Підем, мила, поблукаєм,

І про свій забудеш страх.

Там почуєш перепілку,

Що гукає: – Йдіть сюди!

Й нам заграє на сопілку

Над ставком, біля води.

26.9.1983 р.

ШОВІНІСТ

Дивлюсь на цього шовініста –

Фашист з квиточком комуніста.

26.9.1983 р.

ТО – ВЕЛИКА, ТО – МАЛА

Голова болить від горя,

Ходить ходором душа,

Бо з якою не піду я,

То – велика, то – мала.

26.9.1983 р.

НАБРИДЛО ХОВАТИСЬ

Може вірші вже в останнє

Вам читаю я, простіть,

Скільки ж можна перед вами,

Як побачу вас, тремтіть?

26.9.1983 р.

У КРАЇНІ ДУРНІВ

Вибирали всі Петренка,

А пройшов, бач, Іванов,

Тільки в нас таке можливе

У країні «дураков».

1.7.2004 р.

ГОДІ БРИТИСЬ!

Куди не глянеш – скрізь злодії,

Куди не глянеш – скрізь горить,

Пора б і честь мать, добродії,

І скільки ж можна люд дурить?

19.6.2004 р.

ЛИЦАРІ НАРОДНІ

Розумних всі у нас бояться,

Але найбільше ті пани,

Які під себе «нерестяться»,

Й живуть, як в полі бур’яни.

Порядних в нас не терплять сери,

Бо для начальства то – погром,

Тому й старають їх відправить

На снікерс чи «металолом».

Але ці люди не старіють,

Хоч і на Півночі живуть,

Й перекривають шлях стихіям,

І наші душі бережуть.

Тому і в пам’яті народній,

Вони як лицарі живуть.

Залиш панів ти на Планеті,

Таке вам зможуть натворить,

Що і життя не хватить в людства,

Щоб знов Планету відродить.

23.11.1988 р.

РУКИ АЖ СВЕРБЛЯТЬ

На замовлення хто пише,

Якщо правду вам сказать,

Так і хочу всім по разу!..

Руки просто аж сверблять.

14.11.1988 р.

ОСІНЬ В ПОЛІ

Заманила осінь в поле

І мене стернею коле.

14.11.1988 р.

ПІТИ Б ДЕСЬ В ЛУГ

Піти б з тобою й покачатись

Серед вербичок і беріз

І до цицьок твоїх добратись,

Як до сметанки кіт Маркіз.

О, як би я до них припався,

Це неможливо описать!

Я б в тій красі весь вік купався,

Якби такі я міг «придбать».

О, як завжди я заздрив вітру,

І це непросто так сказать,

Бо тільки він кого захоче,

Того і буде цілувать.

26.5.1978 р.

ВСІ МАДОННИ НЕЗАЛЕЖНІ...

Всі мадонни незалежні,

І до того ж – всі круті,

Їм потрібні не тутешні,

А приїзджі крутії.

22.5.2001 р.

ЛЮБОВ І НЕНАВИСТЬ

Дивно якось в світі в нас ведеться,

Що якщо хтось б’ється – всі в кущі,

А якщо цілуються, то ладні

Кожного огріти по башці.

Звідки оті монстри появились,

Що любов готові очорнить?

Чи ж вони від вовка народились,

Чи самі не можуть вже любить?

Бо людей, що любляться й кохаються,

Ладні їх відгепать прямо тут,

Тільки лиш за те, що ті всміхаються,

Що вони в обнімочку ідуть.

14.11.1988 р.

ЯКЩО КОХАНИЙ СПИТЬ?

Якщо твій коханий спить,

Хто ж діток… буде робить?

6.12.2010 р.

РОЗЦВІТАЛИ ВИШНІ...

Розцвітали вишні, яблуні та груші,

А в цей час гатили по селу «Катюші»,

Пам’ятаю й досі, як палали села,

От була до чого пісенька весела!..

23.7 1999 р.

ПЕРЕД СМЕРТЮ

Якщо людина, мов сказилась,

Під себе все гребе й гребе,

Перша ознака, що людина

От-от невдовзі вже помре.

Бо перед смертю, скільки знаю,

Коли вже треба помирать,

Люди стають настільки жадні,

Що їх пора уже вбивать.

17.9.2010 р.

ДЕМАГОГ

Писак у нас розмножилось немало,

А ви хоча б одного покажіть,

Який би міг відмовитись від сала,

Й забути хоч на день про свій живіт?

Ви покажіть хоча б одного члена,

Що величають слугами себе,

Щоб думали про себе, як про мене,

І що не дай, то все собі гребе.

Чим більший чин, тим більше тягне – знаю,

Чим більший чин, тим більший апетит,

Й скоріше я на Марсі побуваю,

Ніж другом стане вам отой бандит.

О, як їх всіх я люто ненавиджу,

Й про це їм всім відверто говорю,

Бо весь народ від них вже ледве дише,

Ну а вони живуть, як у раю.

22.5.1988 р.

ЧОРНОБИЛЬ І БОМЖІ

Були у нас і друзі, і сусіди,

А зараз в нас на всіх одна біда,

Всі, як ніколи, почали хворіти,

Бо в багатьох у них – ні хати, ні двора.

Але вони і тому були раді,

Хоч кожний з них по суті став бомжем.

Отак жили ми при Радянській владі

І поки ще і досі так живем.

23.5.1988 р.

«БОГОМ ВИБРАНІ»

Я люблю всіх людей – тих, що люблять людей,

А погляньте, сьогодні що не жид – прохіндей,

Який тягне весь час все собі і собі,

Ніби голод на світі і усі вже в біді.

Бо жиди тільки й мріють мужиків обирать,

Щоб на пенсію йшли в років за сімдесят.

Бо єврей мусить братии, а мужик працювать.

Бо жиди Богом вибрані, отже їм й царювать.

12.9.2010 р.

ЧОМУ ВТІКАЄ З ДОМУ ТОМА?

– Ти чому втікаєш з дому? –

Запитав сусідку Тому.

І сказала гордо Тома:

– Не дають палити вдома.

15.12.1988 р.

ДВА РОЗУМОВИХ ЦЕНТРИ

У кожного із нас два розумових центри,

/Але це між нами/.

Один у голові, а другий – між ногами.

Котрий з них розумніший? Я не знаю,

Та тільки той, що між ногами,

Майже завжди перемагає.

7.9.2010 р.

«СТАРШОМУ БРАТУ»

Сказати про націю, яка народила Шевченка і

Симоненка, Гончара і Корнійчука, Корольова

і Котляревського, Курнатовського і Гоголя,

Франка і Глібова, Павла Глазового і Романа

Іваничука та багатьох інших світових імен, що

українці – це є нація з низькою культурою, може

хіба що повний невіглас, який втік із дурдому або,

вибачайте, політичний маньяк.

Мій старший брат любив похизуватись

І як завжди, всіх «менших» поучать.

Любив з хохла постійно він сміятись,

Й на нього навіть голос піднімать.

Мов, буть собою – права він не має,

А самостійно мислить – Боже борони,

Бо він тупий й нічого більш не знає,

Окрім, хіба що, плуга й борони.

І це йому не слідує робити,

Ну а до цього він ще не доріс,

Бо старший навіть може і побити,

Якщо не дай Бог свій підніме ніс.

Отож, що скажуть, хай те і будує,

Оце і все, що можу я сказать,

А про Чорнобиль хай він менше знає,

Бо менше знатиме, то краще буде спать.

Хтось, мабуть, помре від переляку,

Як в Кремлі припиняться овації,

Бо в нас, мов, люди вимирають всі від раку,

Але не від радіації.

18.11.1988 р.

ПРО ДІВОЧУ ЧЕСТЬ

Здовольняйсь, моя кохана,

Здовольняйсь досхочу,

Бо як честь і бережуть –

Тільки не дівочу.

А навіщо нам та річ,

Із якої статі?

Що ж ми будемо робить

З целочкою в хаті?

17.5.1978 р.

БОЖА БЛАГОДАТЬ

Він любить брать, вона давать

І всі щасливі, так сказать.

Бог все зробив занадто вдало,

Щоб хто дає – в тих прибувало.

7.9.2010 р.

СЛОВ’ЯНИН І ЄВРЕЙ

Слов’яни – люди, так сказати,

Це ті, що люблять більш давати.

А мій сусід, що депутат,

Той любить тільки брать і брать.

Той руку б сам собі відняв,

Якби хто більш від нього взяв.

І цим гордиться, як старлей,

Бо він, як бачите, – єврей.

7.9.2010 р.

ЛЮБЛЮ УРАГАНИ

Я люблю урагани

І як листя шумить,

Як сміються Світлани,

Як у небі гримить.

Як співають дівчата,

Йдучи з поля в село,

І щебечуть курчата,

Як сипнеш їм пшоно.

І хоч страшно порою,

Ніби знову війна,

Та, як жінка зі мною

Не боюсь ні хрена.

19.10.1988 р.

КСЮША

Ой, ти, Ксюшо, ой, ти, Ксюшо,

Щоб дала – заліз по вуші.

Бо як гляну на стегенця,

Достають аж-аж до серця.

25.3.2008 р.

«РІДНА ВЛАДА»

В нас міліція народна,

Що вже тут і говорить,

А за бакси й кусень сала

Хоч і батька зможе вбить.

А не дай Бог якась бабця

Стане салом торгувать,

То пани готові бабку

Ледве не четвертувать.

Ще не встиг наш Янукович

Навіть рік пропрацювать,

А ціна на гречку й цукор

Майже втроє, так сказать.

А як бабця схоче внукам

Щось за сало вторгувать,

То за те пани готові

І штанці з старої знять.

Ось попробуй ти щось власне

На базарі сам продать,

То тобі відразу скажуть,

Гріх державу обкрадать.

В нас воюють не з рвачами,

А з отими, що кують,

З тими, що не сплять ночами

І державу бережуть.

16.4.2010 р.

КОЛИ ІДЕ ДІВЧИНА

Йшла долиною дівчина,

Ніби Сонечко – ясна,

Ой, піду я, подивлюся,

Чи далеко ще весна?

2.2.1992 р.

ЯК ПТАХА СЛІД

Мабуть, в душі у вашій лід,

Бо я для вас, як птаха слід.

2.2.1992 р.

УКРАЇНА МОВЧИТЬ

Я б давно уже, їй-богу,

Перестав писать вірші,

Щоб Вкраїну так не дерли

Всім відомі торгаші.

Бо як гляну, як народ наш

Обдирають, як козу,

Так і хочеться вліпити

В першу чергу кермачу.

Ой, до чого і хитрющі

Ці пройдисвіти з двора,

А скажи ти їм щось проти,

Вас піднімуть на «ура!».

Від щедрот братви отеї –

Ні кола в нас, ні двора,

Та зате куди не підеш –

Скрізь жирує та... братва.

11.10.1992 р.

ЩЕДРА ДЕРЖАВА

Щедра в нас держава стала,

Гроші всім подобавляла,

Гроші то подобавляла,

А харчі собі забрала.

Ой, ти, гаю, гаю, гай,

Хоч кричи ти, хоч співай.

Грошей повну хату маю,

А від голоду вмираю..

Де ще є така держава

І такий пустий город,

Хто, пригляньтесь, нами править?

Де ж подівся наш народ?

Де дешеве м’ясо, масло?

Де поділася мука?

Грабувати вже відкрито

Почало всіх ЖИДЦК.

Українці, українці,

Схаменіться ж ви, дурні,

Як же можна Україну

Довіряти жидовні?!

12.1.1992 р.

СІРИЙ СУМ

Сірий сум, як вітер, свище,

В голові весь день гуде,

Що і жить не хочеш більше:

От куди нас «вождь» веде.

Скрізь, куди не підеш, – черги,

Де не глянеш – вороння,

Де ж ті лицарі чудесні,

Що за віру і царя?

1.2.1992 р.

ГЛЯНЬ, ЯКЕ НЕБО!

Глянь, яке над нами небо!

Глянь, як річенька біжить!

Хай тобі, моя кохана,

Все життя завжди щастить!

Щоб наш син завжди сміявся

І в житті завжди радів,

Що найкращу в світі мамку

Я йому колись зустрів.

1.2.1992 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ЛЮБОВ

Таких губок, їй же Богу,

Ще не цілував,

І за них би я сьогодні

Все що маю, все б віддав!

3.2.1992 р.

КОЛИ ЗАКИПАЄ КРОВ

Коли в дівчини закипає кров

І полум’ям її палають очі,

То так і знай, що вже прийшла любов

І що вона вже не діждеться ночі.

2.2.1992 р.

В ДУШІ ПРИПЛИВИ

В душі припливи і відливи,

Як верби з полем шепотять,

І ніби чайки білокрилі

Весь день з твоїх грудей летять.

Та не питаю, чи кохаєш,

Й мене про це ти не питай,

А як не прийду я додому

То і мене ти не шукай.

Я теж люблю і Галю, й Тому,

В чужий залізти коровай.

Але не хочу йти додому,

Де не шумить веселий гай.

Бо ці розмови в нас про вірність,

То, знаю я, – суха трава,

То просто-напросто – наївність

І є не більше як слова.

А якщо станеш дорікати,

Що я хожу без тебе в гай,

То не ходи сама гуляти,

Або й мені не заважай.

2.4.1978 р.

ЖІНКА, ЯКА КОХАЄ

Люди вже сміються з тебе,

Що брешеш їм ти більш, ніж треба,

Бо не такі вони й дурні,

Щоб довірятися брехні.

Бо жінка та, яка кохає,

Вона із дому не втікає.

Ну а чужим бродяжкі раді,

Бо ті завжди, як на параді.

І можна їх і так, і… так,

Отож, чому б й не погулять?

Бо, якщо вам сказать до всього:

Їм, як й тобі – все до… одного.

Отож, живи і мовчки радуйсь,

Кради, люби і не оправдуйсь.

14.6.1978 р.

СТРАХ

В нас підлабузництво вже стало невід’ємним

І цим уже людей не здивувать,

Тож і не дивуйтесь, що лакеїв

Стали вже бидлом називать.

А бидло мусить працювати,

Бо в праці всі якраз вони,

Й навіщо знати їм про Ялту

Або Гавайські острови?

Бідних ніде не поважають,

То ж запитайте ви вождів,

Чому лакеїв виживають

Й на їх місця везуть жидів?

Й хоч ті не сіють і не віють,

Та, гляньте, як вони живуть!

А перед ними дурні мліють

І все, що мають, їм несуть.

І хоч бандити ті радіють,

Що нас загнали в Магадан,

Та ми він того не сірієм,

Бо пан, як справжній – скрізь він пан.

Й від того більш хохли мужніють

І ніби лицарі живуть,

Й перекривають шлях стихіям,

І Україну бережуть.

І хоч усі бояться страху,

Та дух сильніший за життя,

Бо він творив «Собор», і «Плаху»,

Й національні почуття.

І їхній дух – то наші гори,

То наша армія дібров,

І нестрашні нам мухомори,

Де з страхом бореться любов.

Бо честь, /як є вона в людини/,

Вона мужніє з кожним днем,

А бюрократ з партійним стажем

Згорить антоновим вогнем.

І хоч ще нами страх керує,

Але прийде йому кінець,

Отож, нехай це пам’ятають

Оті, що кличуть нас на герць.

14.5.1988 р.

ТАКА РОБОТА

З вас деру – така робота,

Адже я – слуга народа.

А щоб ти був бригадиром,

Чи ходив би ти за пивом?

Чи орав би землю ралом,

Якби був ти генералом?

То-то-то воно і є,

Кожному в житті своє.

– А народ?

– Скажи Ісаку,

Хай себе цілує в с..ку.

Як й раніше цілував,

Щоб не спав і не дрімав.

Бо як став я депутатом,

Значить я вже – Бог і тато.

31.1.2000 р.

ЯК ШЕПЧУТЬ ВЕРБИ

Як шепчуть верби опівночі,

Люблю в твої дивитись очі,

І цілу б ніч, де річка, став,

Тобою б душу чарував.

14.5.1988 р.

МОЯ БРАТВА

Розум, світло, доброта –

Це і є моя братва.

11.1.1993 р.

ДЕПУТАТ

У нього з рота вже аж пре,

А він іще гребе й гребе.

11.6.2004 р.

ЯКШО МЕНЕ ПОКИНЕ БРАТСТВО

Плювать хотів я на багатство,

Якщо від мене піде братство.

11.1.1993 р.

У ВСІХ НА ЯЗИЦІ

В житті бувають збої, злети,

Пориви буйства і щедрот,

І хочеться жінкам куплети

Вручати замість нагород.

Можливо, це найвища планка,

Яку в житті своєму взяв?

А раптом хтось курок натисне,

Щоб іншим я не заважав!

Тому живи сьогодні, люде,

І те роби, що знаєш сам,

І ніж служить якомусь юді,

То краще вже служить – б...ям!

І не соромтесь цього слова,

Бо всі ці цяці – молодці,

Бо де б ми з вами не бували,

Вони у нас на… язиці.

10.1.1995 р.

ПРО РОЗУМ

Кажуть, хто вкалує й потіє,

У того й розум більш тупіє,

Та щось, якщо сказать відверто,

Народ пішов в нас надто впертий.

Й не бачу того, щоб пани

Порозумнішали вони.

Бо розум так, як і зима,

Він або є, або нема.

12.1.1985 р.

ЗАЦІЛУЮ, ЗАКАТУЮ. .

Подивись, яке над нами

Ніжне небо голубе,

Зацілую, закатую

Поцілунками тебе.

2.7.1995 р.

НЕ ХВОРІЙ

Люби повій і не хворій.

Краще – кохайся і радій.

6.7.2010 р.

АБИ ПОСЛУХАТИ ПОЕТА

Не за горами час той, друзі,

Як люди скажуть: він – поет,

І, розвалившись десь на лузі

Хтось прочитає мій куплет.

Притихне вітер, причаїться,

/Я знаю, буде так воно!/,

Аби послухати поета –

Збереться в клубі все село.

І ворухнутись побояться,

Як будуть вірші ті читать,

Аби в тім сяйві освіжитись

І доброти якбільше взять.

Піднімуть голови берізки

І будуть слухати й мовчать,

А як всі люди розійдуться,

Ще будуть довго сумувать.

26.10.1988 р.

ДИВНІ ЛЮДИ

Що таїть? Навколо дивні люди,

Є орли, а є і байбаки.

Знаю: люблять всі жіночі груди,

А вдають, що ніби навпаки.

Ноги жінки ваблять навіть мертвих,

Та про це соромляться сказать,

Бо ще можуть і в Сибір заперти,

Й на роботі премію не дать.

Я із вас дивуюсь, добрі люди,

Як могли повірить ви в цей бред,

Що в Союзі жіночок не люблять?

Ну хіба що, як коти котлет.

13.6.1978 р.

ПРО ДОЩІ ТА ГРОМОВИЦІ

– Чом дощі і громовиці

Більш о півночі шумлять?

– Щоб селянам працювати

На полях не заважать.

20.6.1995 р.

Я ПЕВЕН, ЩО В ЦЕЙ СВІТ ВЕРНУСЬ

Я знаю, що в цей світ прийду

І лад у ньому наведу.

Тому, ото, живу й будуюсь,

Й кохать жінок я не лінуюсь,

Бо в світі фей, гаїв, дібров

Найбільша заповідь: ЛЮБОВ!

Як в новий раз я в світ прийду,

То лад у ньому наведу,

А щоб навести лад в державі,

Я мушу жить, як Окуджава.

І бути Цезарем по вуха,

Щоб всі мого боялись духу,

А щоб не спалось хапунам,

І їм я по заслугам дам.

12.1.1995 р.

ДЕ РОСІЯ?

Я об’їздив весь Союз з кінця в кінець,

Де ж, скажіть мені, Росія накінець?

Там – Якутія, там – Комі, там – Мордва,

Де ж Росія, хто підскаже, де вона?

Як же можна так, загарбавши весь світ,

Запевнять, що то Росія стільки літ.

Проїхав весь я СРСР –

Збулась моя одвічна мрія,

Але, скажіть, то де ж вона

Країна з назвою «Росія»?

Там – чуваші, а там – Чечня,

Там –Татарстан, а там – болгари,

А де ж Росія, де вона?

Хай би сказали генерали.

8.1.1995 р.-7.7.1995 р.

МОЛОДІСТЬ ПРОЙШЛА

Не зчувсь за працею тяжкою,

Коли і молодість пройшла,

А залишилася зі мною

Страшенна втома і журба.

18.5.1994 р.

І КРОЛІ НЕ ЗАВАЖАЮТЬ

І кролі не заважають,

Й борода не коле,

Як мою цілує милу

Мій сусід Микола.

15.1.1995 р.

ПРО ЦИВІЛІЗАЦІЮ

Що таке цивілізація?

Пестициди й радіація.

А якщо сказать відкрито,

Це наука про корито.

Я не вірю і не хочу вірить

В те, що правди на землі нема

І що люди – найстрашніші звірі,

Особливо ті, що із Кремля.

Я не вірю і не хочу вірить,

Що немає правди на землі,

Бо ж навіщо музика і ліра,

І навіщо в світі ми тоді?

Я в цивілізацію не вірю,

Це наука хитра – про корчму,

Де йде бій за владу і корито.

То ж кому ми служимо, кому?

13.6.1978 р. – 18.10.2010 р.

ОЙ, ЦЯ ВЖЕ НІЧ

Ой, ця вже ніч!

Куди не глянеш –

Туман клубочиться в кущах,

А трохи далі від дороги

Дівки із хлопцями пищать.

Чому пищать?

Про те всі знають,

А от вдають, що ніби ні.

А хлопці менші підростають

І теж стають, немов півні.

20.10.1976 р.

ХТО СЕБЕ ПОВАЖАЄ

Той, хто людство поважає

Й цінить працю і себе,

Той грядки топтать не стане,

Де хоч що-небудь росте.

8.6.1978 р.

ЗАКОНСЕРВОВАНЕ СОНЦЕ

Зорепади впали на травицю

Золотом розшитих килимів,

Які сипле осінь-чарівниця

Із дерев, неначе з рукавів.

То не листя, то весняне Сонце

В них законсервоване лежить,

Що людей все літо чарувало,

А на зиму впало відпочить.

Я іду по тому сонцепаду

І ловлю ті сяйва золоті,

Що летять з дерев відпочивати,

Й падають у мене на путі.

І коли тумани срібнокрилі

На той килим ляжуть спочивать,

Якби я хотів свій коханій

Ті жаринки всі подарувать!

13.10.1976 р.

НАЩО МЕНІ ТВОЯ ХАТА?

Нащо мені твоя хата,

Твої компліменти?

Краще ти мене цілуй

І хапай моменти…

14.11.1976 р.

Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ

Я люблю тебе, коханий,

Так тебе люблю,

Що якщо й гонити будеш,

То від тебе не піду.

16.6.1976 р.

«РУСЬКИЙ»

Кацману-Лужкову

Як приїде Кацман в Крим –

Так і крутить, як налим:

То, мов, Крим є ніби руський,

То принижують, мов, руських,

Росіян зведе з хохлами,

Щоб ті здибались лобами,

Й буде все робить для того,

Щоб не стало з нас нікого.

Й поки з хлопців вийде хміль,

Сам втече у Ізраїль.

А як звільняться оселі –

Всі євреями заселять.

Так що, биймось з москалями,

Ну а ті хай нас товчуть!

Слава Кацману-Лужкову

Нумо, хлопці, всі у путь!

Так було і так щодня

Йде у наступ жидовня.

То ж дивіться, розум майте,

І жидам не довіряйте.

П.С.

Не злом вирішують всі справи,

А по-людському, за столом,

Бо що було б, якби всі люди

Усе рішали батогом?

А світ – єдиний, неподільний,

І це усім потрібно знать.

Чи в Крим когось ми не пускали,

Як гроші ніде вам дівать?

А Крим й без нас вже поділили,

Що й нам там нічого робить,

Отож і нічого щосили,

Що ми такі-сякі трубить.

А жіночок усім там хватить,

Було б у вас там чим стрілять...

Отож, чи варт один одному

За «росіян» хребти ламать?

16.9.2008 р.

КОЛИ Я ДОНЕЧКИ НЕ БАЧУ

Як довго донечки не бачу,

В душі щось діється моїй,

І кожна дівчинка русява

Мені нагадує її.

І хочеться її догнати,

На руки взяти, обійнять,

Їй щічки, носик цілувати,

І щось їй лагідне сказать.

Як хочеться завжди буть поруч

І щось із нею говорить,

Бо забувається все горе,

Коли до мене прибіжить.

14.6.1976 р.

КОЛИ ДИВЛЮСЬ НА ОРДЕНИ

Коли дивлюсь на ордени

Й на ті зірки, на ті медалі,

Що носять доблесні сини,

Я б їх гонив, як псів, щодалі.

Й мені їм хочеться сказать,

Що ви – розбійники завидні,

Ваші зірки – то мозолі,

А ордени – то наші злидні.

Тому й блищать вони слізьми,

Тому вони такі пекучі,

Немов кроваві мозолі

І до крові протерті пучки.

То де ж ваш сором, скромність де?

Де те святе, чому нас вчили?

Невже не чуєш, як гуде

Народ, з якого тягнеш жили.

16.6.1976 р.

ЩОБ СМІЯВСЯ ГАЙ

Щоб була любов між нами

І завжди веселий гай,

Ти наповни гай піснями

Й разом з іншими співай!

18.11.1988 р.

ЧОРНОБИЛЬ

Ой, не війте, вітри, ви із України,

Де одні нещастя, де одні руїни,

Де в страшенних муках, в писаночках-хатах

Помирає наша Україна-мати.

Щоб того не бачить і того не чути

Як на Україні в нас реве ревучий,

Щоб того не бачити і того не чути,

Як притихли гори і Дніпровські кручі.

Як по Україні стогін покотився

І в безмежне горе він перетворився.

Де пройшовсь не турок і не орди хана

Дикого Чингіса, злого Тамерлана,

А пройшлись, мов орди, хлопці-комуністи,

Що тепер вкраїнцям ні пройти, ні сісти.

Землю всю загадили, заразили ліс,

Й все, що було зроблене, мов козі під хвіст.

Й нікому жалітися, Боже борони...

Він же наший розум, що ж без нього ми?

Бо якщо не стане в шкіряних пальто,

Хто ж тоді повчатиме всіх нас тоді, хто?

Чи може я не так все розумію,

Чи може я від злості озвірів,

Що вже, пробачте, й на своїх кидаюсь,

Стрічаючи замучених братів?

Яких де хочте, можете зустріти,

Але не там, де виросли вони.

Що з торбами тиняються по світу

Землі моєї доблесні сини.

Можливо, щось не так я розумію

Чи заблудивсь у власних помилках,

Але ж, скажіть, шановні добродії,

Нащо ж тоді макітра на плечах?

14.11.1988 р.

ЯКЩО НЕМА ГРОШЕЙ

Хоч й не в грошах все наше щастя,

Проте без грошей ти – ніхто,

Навіть на вас не гляне й цуцик,

Як не даси йому кісток.

2.2.1986 р.

ТИ НЕ ПРИЇХАЛА

Ти не приїхала, міледі,

Можливо це й переживу

Й любов’ю, що із нетерпіння,

Десяток віршів напишу.

Хай всі зі мною посумують,

Трохи пожуряться нехай,

І через поле над рікою

Нехай підуть в зелений гай.

Туди, де грім і блискавиці,

Де вітри з хмарами живуть,

Туди, де феї із столиці

Мене до себе в гості ждуть.

8.6. 1976 р.

ЛЮБОВ, ЯК ДЕНЬ

Любов, як день: ось ясний, Сонце,

А ось, дивись, пішли дощі,

І злива ніжності рікою

Прорвалась вогнищем з душі.

Дощем гарячих поцілунків

Всю ніч із зрілих блискавиць,

Аж поки будеш порятунку

З тих голубих прохать криниць.

Які завжди про тебе мріють,

Або завжди про це мовчать,

Або вже так вогнем зігріють,

Що будеш все життя кричать.

8.6.1976 р.

ПОЛЕ ВОЛОШКОВЕ

Твоя краса – то диво волошкове,

Твоя краса – то вічна в небі синь,

Бо ти для мене – то найкраще слово

В якому все: і біль, і запах динь.

Твоя краса – то весняні потоки,

Твоя краса – то радощі земні,

І я не знаю, що б робив всі роки,

Якби в житті не стрілась ти мені?

4.1.1989 р.

ЧОРНОБИЛЬ

Хтось садив огірки на долівку,

А сусід, що стояв у плащі,

Їм порадив сховать все під плівку

Від кислотних й родонних дощів.

Над Майданом гриміли овації,

А під оплески сонних трибун

Над землею пливла радіація,

Ніби злючий шулічий табун.

А в цей час скрізь лунали овації,

Переходячи в грізне: «Ура»!

А в цей час помирала в нас нація

І втікав хто куди із двора.

А в цей час над Чорнобилем хмарище,

Задихалися діти й земля,

А в цей час, мов щурі від пожарища,

Розліталась бридка мошкара.

Бігли слуги народні, їх діти

В протигазах, у танках, хто як,

Утікали сини Афродіти,

Бо й над ними завис отой страх.

Бігли всі, хто хоч трохи мав розуму,

Ніби ті пацюки з корабля,

А в цей час від партійних тих радощів

Помирала у муках земля.

Ну а я, коли взнав про ту зраду,

Гнівом-вибухом заклекотав,

Й так хотілось вліпить тому гаду,

Що усім нам життя зруйнував.

А людей з кожним днем усе меншає:

Там корозія, там гербіцид,

Бо над нами зневага скрізь мешкає,

Заправляє якою бандит.

Скоро так всю Планету споганять

Оті Мойші, ті Гершки-чини,

Ті губаті муштровані гади,

Що в полон нас взяли без війни.

16.5.1988 р.

ЯКЩО ПРИЇДУ

– Якщо прийду я, люба, в двір,

То не до тебе вже, повір.

7.10.2003 р.

МОЯ ЖУРБА

Я б повірив у те, що кохаєш,

Якби голову не відвертала

І якби, як стоїш біля мене,

То на інших ти не поглядала.

А тому і болить моє серце

Й що робити з тобою не знає,

Бо як руки кладеш ти на плечі,

То душа, ніби дзвін калатає,

Бо як ти посміхнешся до мене

То, здається, всміхається вечір,

І хоч знаю, що ти непутьова,

Та беру твої ноги на плечі.

21.2.1972 р.

ЖУРАВЛИНИЙ КРИК

Осінь, як ніколи, розум наш лоскоче,

І, немов берізка, золотом тріпоче.

Як мережить в небі осінь павутину,

Так і знай: невдовзі принесе нам зиму.

Осінь починає розум лоскотати

Жовтими листочками, що летять з-за хати,

Прохолодним ранком, журавлиним криком,

Щоб відсвяткувати це, як кажуть, з шиком.

А тому й звертаюся я до всіх вас, люди,

Чому ви буваєте, як собакі люті?

Краще поглядайте ви на ті Бермуди,

Де жиди на Сонці прогрівають дупи.

І незабувайте, що життя не вічне,

І в житті по кожному вже палає свічка.

6.8.1973 р.

ПОПАВ У РОЗПАЧ

Плач, душа, моя! Плач, голоси!

Плакати також потрібно із гідністю,

А ти, доле, мій біль пригаси,

Розлучаюсь сьогодні я з вірністю.

8.6.1976 р.

ПЕТЕРБУРЗЬКІ СТОВПИ

Зараз всі в нас «святі». Що не пан – то і Бог,

Кожен дивиться, де б що поцупить.

Та і приклад в нас є з кого брать:

Це оті – яким люди до дупи.

Але що з них візьмеш? Як з козла молока,

Як усе, що було, прогуляли,

І куди не піди, і на кого не глянь –

Стали всі, як вовки та шакали.

Й ти до нього не йди, і його не чіпай,

І нікому нема до нас діла,

Мов на люд наш, аби той як більше мовчав,

Хтось прокляття наслав, щоб ми й досі у жопі сиділи.

То куди ж це ми, люди, сьогодні йдемо?

І куди це ведуть нас ці босси?

Прокидайся, народ! Прокидайсь і не жди,

Як не хочеш зовсім бути босий.

Зараз всі в нас святі. Що не пан – то і Бог,

Що вже нікого й в дупу послати.

І всі стали поважні, немов індюки...

Скільки ж можна сидіть і мовчати?

Зараз всі в нас святі. Що не пан – то і Бог,

Але де ж ті були «Боголюби»,

Як ламали церкви і трощили хрести,

Й реготіли з усіх на всі зуби?

Ну а зараз отим петербурзьким стовпам –

Їм зірки, їм кокарди, квартири,

І розгулюють ті жеребці по морях

Як й раніше – вовки й рекетири.

Їм і Крим, і Кавказ, і Мальдиви, й весь світ,

І «телички», яких забажає...

Щоб не дай Бог, не видох державний той цвіт,

Що державу й народ обкрадає.

8.5.1997 р.

БАГАТІЄМ…

З кожним роком багатієм

І заможніші стаєм,

Про свинину тільки мрієм,

Зате маєм – ЕВМ.

5.5.1976 р.

БІЛЯ ПРИСТАНІ

В хаті із буквариком Танечка стояла:

– Хто такий член партії? – В татка запитала.

– Це така порода, як тобі сказати,

Що любила людям все-все обіцяти.

Ну а хто не вірив в їхню тріпотню,

Тих або до стінки, або всіх в Чечню...

– А навіщо тре’ було їм людей вбивати?

– Щоб не заважали тим Членам царювати.

Тож ходили селами й на «цимбалах» грали,

І дівчат гарнесеньких скрізь вони хапали.

Щоб так, як при Цезарі, ті не відмовляли,

Бо, мов так потрібно все це – для держави.

Бо щоб їхня влада мала процвітати,

То державу треба було – кров’ю поливати.

А мужчин тому ті вилупки вбивали,

Щоб ті дурні менше їм «Ура!» кричали.

Так було при Цезарі, так і при Микиті

Бігала та банда, мов зайці по житі.

Вівць всіх переріже та бридка холера,

Ну а все те звалить візьме на Бандеру.

А щоб всім як більше й ще принести горя

Їм було потрібно крові ціле море.

Та народ одначе наш не залякати,

Хай би там гриміли танки і гармати.

Бо народ, як в морі велетенська хвиля,

Всю брехню й жорстокість, а однако змиє.

А з вовків, що носять й ще овечу шкуру,

Знімуть врешті маску й віддадуть до суду.

6.10.1989 р.

ОЧІ

Є очі, що із ніг збивають,

В які б дивились ви без меж,

Які завжди тебе гукають,

Аби до них прийшов ти теж.

Бо як вони на тебе глянуть –

Душа світліє і бурлить,

Бо хочеться ті очі любі

Завжди, як стрінуться – любить.

9.10.1972 р.

ЯКЩО ТЕБЕ ХОЧУТЬ

Хочуть тебе і хочеш ти – віддайся!

Як Бог простить, і люди теж простять,

Та надто вже собою не пишайся

І не хвались, що всі тебе хотять.

Ревнощі, докори – все до біса,

Досить себе мучить і картать,

І якщо насправді ти Анфіса,

То повинна ніжить і кохать.

Дуже в нас всі правильні й культурні,

Що аж нудить від отих всіх знань,

І хоч в нас говорять, що всі файні,

Тільки інших я переконань.

Що мені від того, що ти файна

І що в тебе світленьке лице,

Якщо ти від роду є вульгарна,

Хоч від тебе й вогником пече.

19.5.1976 р.

ХОЧ ДЛЯ ГОДИТЬСЯ

Ой, ви, люди-начальники,

Прийде така днина,

Що й на вас холодним блиском

Гляне домовина.

Не любіть живих, Бог з вами,

Що варта людина?

Тож, хоч вивісьте портрета,

Як помре людина.

Проявіть хоч в день останній

Ви належну шану,

Він же все-таки трудився

На твою державу.

15.12.1976 р.

ЩО ВОНО ЗА СИСТЕМА?

Був начальником, то мучив

Всіх рабів до згину,

А як вигнали, дивіться,

Вже і сам гне спину.

30.11.1976 р.

НЕДОСЯЖНІ МРІЇ

Я найбільше пам’ятаю

Ті дитячі роки,

Коли пас корів на лузі

І робив уроки,

Як у житі не змовкали

Цвіркуни до ранку,

Як мені співала мати

Кожну ніч співанку.

В ті з дивацтвом юні роки

Я сягав в Майбутнє,

Яке було недосяжне,

Зараз незабутнє.

Та, проте, та недосяжність,

Як колись дивацтво,

Зникли з пам’яті моєї

І пішли у вічність.

Зараз я досяг вершини

І те, «недосяжне»:

І дружину маю, й дачу,

І життя «прекрасне».

Та, проте, ночами мрію

Я про сінокоси,

Про тумани, сріблом ткані,

Та про світлі роси,

Про ті сонечка-бусинки

Що з травиці грали,

Де мережива по полю

Корови писали.

Хочу я, як у дитинстві,

Взять кілок дубовий

І погнати з пацанами

Пастися корову.

17.5.1976 р.

Я НЕ ЦАР

Я не цар й не Рішельє,

А беру в тих, хто дає.

14.12.1998 р.

В РИТМІ КОХАННЯ

Я спіймав за погляд

Миленьку дівчину

І повів за погляд

Я її в ліщину.

Поки вів очима,

То роздяг дівчину,

Й ось уже цілую

Шию їй і спину.

Сонце все сильніше

Припікає з неба,

А вона впирається

Ще й кричить:

– Не треба!

Мерехтіло небо

В нас над головою,

Як вона нарешті

Рушила зі мною.

Маком загорілася

І моя чаклунка,

Що і сам прохати вже

Став я порятунку.

З нами щось творилося

Дивне і шалене,

Десь дівався розум

В милої і в мене.

І дівоче тіло

Обпекло вже очі

О, Могутнє Сонце,

Як тебе я хочу!

Ось тепло побігло,

Сам я вже, як міна,

Цілував я груди їй

І її коліна.

22.10.1976 р.

СПОГАДИ

Притулився ліс до поля,

Де шепталися жита,

Пролітає білим птахом

Все у спогадах життя.

13.8.2001 р.

НА ІВАНА КУПАЛА

Ти зносила красу без мене,

А казала, що любиш мене,

Хтось водив тебе в жито зелене

Й не чекав, поки зрілість прийде.

Ти втікала від себе, кохана,

Та від себе ніхто ще не втік,

Бо ніхто, як берізка дозріє,

Не зупинить березовий сік.

Квітували волошки у житі,

Всіх манили нас в піжмурки грать,

Та не всі забували дівчата,

Чого можна від хлопців чекать.

Ти провірила серце на зрілість,

А на вірність жіночу – ні,

Тож, як ти вже не можеш буть вірною,

То ж навіщо ти треба мені?

8.6.1976 р.

ТИ НЕ ПРИЇХАЛА СЬОГОДНІ

Ти не приїхала сьогодні,

Тебе і вчора не було,

І почуття мої голодні

Пішли шукать тебе в село –

На тихі трави, чисті води

Туди, де юрмились зірки,

Туди, де чулись хороводи

І де шепталися віки.

Де небо зорями моросить

Ген, над полями, мов дощем,

Бо там, де Йванко жито косить, –

Сховався зайчик під кущем.

8.6.1976 р.

М’ЯТА

Там, де в гаю пишалась м’ята,

Ти мовчазна йшла і пом’ята.

Чому ти йшла така пом’ята?

Про це якраз й мовчала м’ята.

24.4.1990 р.

МОЇ СИНИ

Прогрів мозок теплим Сонцем,

Освіжив вітрами,

Поможи ж мені ти, Боже,

Впоратись з думками.

Сини мої, мої вірші,

Мої добрі друзі,

Зачекайте мене в полі

Або десь у лузі.

Я вас квітами прикрашу,

Небом підмалюю,

І тоді на добру згадку

Людям подарую.

9.6.1976 р

ПИРІЖОК

Почастуй поцілунком, кохана,

Як частують діток молочком,

Щоб від ніжності теї був п’яний,

А ти стала моїм пиріжком.

Почастуй поцілунком, кохана,

Якщо можеш мене перед сном,

Щоб від щастя я був вічно п’яним,

А ти вічним моїм пиріжком.

Почастуй поцілунком, кохана,

І проси, що благає душа,

Я віддам тобі все за кохання

І за того твого пиріжка.

7.6.1976 р.

ДУША РОЗБИТА І БАЙДУЖА

Душа розбита і байдужа,

Немов побив хтось батогом,

А я ж любив тебе, як душу,

І ладен мчати був бігом.

Навіщо ж рвався, мов проклятий,

Кому я ніс свою любов,

Кого був ладен цілувати?

І так – роками знов і знов.

8.7.1976 р.

НАПУТНЄ СЛОВО МАТЕРІ

– Візьми, – мені сказала мати, –

На щастя хліба і сальця,

І м’яти, щоб умів кохати,

Й ковток водички з джерельця,

І неба ясного в дорогу,

Щоб вічно край свій пам’ятав,

І грудочку землі з города,

Де батько пуп твій закопав.

Візьми ти гілочку із дуба,

А другу ще візьми з верби,

Щоб всіми ти завжди був любий

Й не знав ніколи ти біди.

Щоб ти радів і не журився,

І дужим був, як наш Дніпро,

І ворогам щоб не корився,

А щастя душу берегло.

8.6.1976 р.

У ГАЮ НАД ДНІПРОМ

У гаю, над Дніпром, де стояли човни,

Там, де вітри із гаєм шептались,

Раптом стрілась вона – моя мрія весни,

І до вечора в нім ми кохались.

Я як глянув й притих, бо зустрів я триптих,

Не дівчина, а справжня гітара,

Й захотілось мені ту гітару схопить,

Щоб вона на все поле заграла.

Але скільки разів її в руки я брав,

Та не міг я аккорд підібрати,

Все ж, нарешті, таки я «настроїв» її

І почав на гітарі тій грати.

І не знаю тоді, скільки часу я грав,

Одним словом – отямивсь під ранок,

Як над полем, Дніпром вже світанок гуляв

І гукав всіх живих на сніданок.

26.1.1999 р.

СІК НЕКТАРУ

Губки твої – то сік нектару,

От би на ніч… твою гітару.

6.10.2003 р.

Я ПО ВУЛИЦІ ІДУ

Я по вулиці іду

І тягну тульчаночку,

І дивлюсь – не надивлюсь

На свою коханочку.

Прощавай, зелене літо,

Перший і десятий клас,

Я сьогодні в Київ їду,

Щоб поглянути на вас.

Де приливи, там й відливи,

Й так воно мільярди літ,

Бо хіба ж родили б сливи,

Щоб не був спочатку цвіт?

11.2.1999 р.

ЧОМУ ЛЮДИ БІСЯТЬСЯ?

Я не знаю, чому люди бісяться,

І не знаю, що хочуть вони?

Як сидять полонянки під Місяцем

І шепочуться з вітром лани.

Я не знаю, чому люди сваряться?

Може думають, більш проживуть,

А тому так безбожно стараються

І друг друга за душу беруть.

Може думають, дужими лайками

Зможуть ніжність кохання вернуть,

А тому і бренчать балалайками

Поки гарно пенька їм дадуть.

18.4.1968 р.

ЯКЩО ХОЧЕШ ЖИТИ

В нас про все писати можна,

Навіть говорити,

Тільки шефа не чіпай,

Якщо хочеш жити.

Гай, гай, гаю гай,

От зібралась братія,

А ще кажуть, що в державі

Нашій – демократія.

15.12.1976 р.

ЗАБУДЬ ПРО СТРАХ!

Для того, щоб відчути волю,

То більше ти гуляй по полю,

Забудь про страх і про роботу,

Сходи в театр десь у суботу,

Поїдь в музей, на пляж, у гай,

Думками в небі політай,

Відчуй всі запахи дібров,

В яких ховається любов.

І будеш ти також співати,

Ще й вірші ти почнеш складати.

О, моя люба, моя доле,

Поглянь, як зайчик моркву поле,

Поглянь, як зорі миготять,

Поглянь, як всі чогось хотять!

14.6.1976 р.

ТАМ, ДЕ ПОСМІХАЮТЬСЯ ОЧІ

Там, де очі посміхаються,

Не потрібні вже слова.

Тож навіщо вам те знати,

Де і з ким вона була?

ЗЕМНЕ ТЯЖІННЯ

Може десь тяжіння є і неземне,

Але те тяжіння не тягне мене.

Хай, можливо, зорі й мають таїну,

Але я шукаю на землі – земну.

18.1.1999 р

ЩАСЛИВА

– Через те, що я – чарівна,

Кажуть всі, що я – царівна.

А тому така й щаслива,

Бо весела і вродлива.

І нікому з тих, що просять

Не крутила зроду носом:

– Не спаде від того попа,

Я ж, простіть, не Пенелопа.

1.11.1989 р.

ЧОРНІ ЗОРІ

Я пам’ятаю чорні зорі,

Як ми ходили по стерні,

І ти негадано-нежданно

Раптом мені сказала: «Ні!».

І після того, як сказала,

То день відразу почорнів,

Душа моя в неспокій впала

І я все зразу зрозумів.

О, як мені тоді хотілось,

Щоб хтось сказав мені: «Люблю!»

Та скрізь закаркали ворони,

Бо хоронив любов свою.

А птахи в лісі щебетали,

Немов нічого й не було,

Моє кохання помирало,

А людям байдуже було.

22.8.1973 р.

КОЛИ ЗАХОДИТЬ СОНЦЕ

Зникають човники житейські,

Що нас носили по землі,

Уносять наші душі в Космос,

Немов космічні кораблі.

І ніби струни на гітарі

Вони натягують журбу.

Й прощайте, Анечки і Валі,

Яких любив я і люблю.

Я вас любив. То все найкраще,

Що в світі нашому я мав,

Бо якби Бог мені не дав вас,

То я б і радощів не знав!

Я вдячний вам і Богу тоже,

Що він мені вас посилав,

І хоч він був не надто щедрим,

Але мене не забував.

А тим, що кажуть: «Щастя в правді» –

Не вірте в їхні казочки,

Бо їй у першому ще раунді

Повідбивали печінки.

23.41998 р.

Я НЕ ОСУДЖУЮ КОХАННЯ

Ти жінка мудра, як гадюка,

Підступна, як хитрющий лис,

Але мені чомусь здавалось,

Що це було давно колись.

Твоєю чемністю пишався,

А гострим розумом гордивсь,

Й на тебе, ніби на графиню,

Завжди я з жадністю дививсь.

Але пройшли часи і роки,

І ось, як знов, тебе зустрів,

Й коли побачив, то злякався,

Мов хтось мене ціпком огрів.

Ти потягнулась до горілки,

Немов собака до лайна,

І всі тебе могли… в три дірки,

Хто мав хоч пляшечку вина.

Я не осуджую кохання,

/Від нього ще ніхто не втік/,

Та напиватись до блювання

Не всякий зможе й чоловік!

О, ти прости мене, Ірино, –

«Дворянська голубая кров»,

Але як в блуд іде людина –

Прощай надія і любов!

І хай про це не забувають,

Хто хоче ніжного життя,

Бо щастя з кожним днем зникає,

Як пропивають почуття.

Нехай цей вірш жінкам не в докір,

Хто має право їх судить?

Але чинить ті мають опір

Усім, хто йде горілку пить.

Цей вірш не буде до вподоби,-

Я знаю, багатьом жінкам,

Але для мене, слава Богу,

Жінка – то свято, то як храм,

Тому й не можу допустити,

Щоб хтось його паплюжив там.

7.10.1998 р.

ГРАЙ, ГАРМОШКА!

Хай говорять, ти – диявол,

Хай на тебе кажуть «чорт».

Я люблю тебе одначе

Хоч піду і на аборт.

Як душа бажає щастя,

Ну, а мій, як лист, тремтить...

Сам не може вже нічого

І не хоче відпустить.

Грай, гармошко! Вшквар такої –

Щоб аж Місяць дибки став!

Хто не звабив молодої,

Що, скажіть, в житті той знав?

Ану, діду, гайда спати,

А хто перший в гай прийде,

Буду нічку чарувати

Поки Сонечко зійде.

Грай, гармошко, грай такої,

Щоб аж Місяць дибки став!

Хто не звабив молодої,

Що, скажіть, в житті той знав?

13.9.1973 р.

НЕ ЧЕКАЙТЕ

Ти поглянь на себе збоку,

Відійди і подивись,

Сам ти ніби і нівроку,

Все ж не той, що був колись.

Цим мене якраз й дратуєш,

А тому тебе й не жаль,

Що нікого ти не чуєш,

Як в штанах з’являлась сталь.

В чомусь ти правий, можливо,

Та не вірю в ідеал,

Бо не все те, що красиве,

Можна брати на вокзал.

Не чекати, друже, треба,

Не кричати й не стогнать,

Й не просити того в неба,

Що і сам ти можеш взять.

28.10.1972 р.

НІЧ ПРОЩАННЯ

Завтра потягом ти будеш мчатись

У свої невеселі краї,

Й знаю, будеш йому посміхатись

Так же само, як вчора мені.

Та про те навіть думать не хочу,

Мені досить і того в гаю,

Як зі мною ходила купатись

І шептала на вухо:

– Люблю.

Як на хвиленьках зорі гойдалися

Й озирались то тут, а то там,

І дивились, як ми цілувалися,

Й посміхалися весело нам.

А навколо віки просипалися,

Хоч здавалось, що все ніби спить,

Ну а ми третю ніч вже прощалися,

Мов, до ранку лишалося жить.

І хоч кажуть жінки, мов, фрігідні,

Та не вірте в холодну любов,

Бо якби були й справді холодні,

Чи ж гукали б нас в гай знову й знов?!

11.9.1973 р.

УЯВЛЯЮ

Уявляю, якби в полі

Стали птахи всі співать,

Щоб до серця твого, мила,

Зміг я стежку протоптать.

Уявляю, як над ставом

Стали верби танцювать,

Щоб тебе – свою кохану –

Міг хоч раз поцілувать.

Уявляю, якби друзі

Стали всі: – «Ура», – кричать,

Щоб тебе, нарешті, в лузі

Зміг я в себе закохать.

4.1.1989 р.

СИМВОЛ ДІВОЧОЇ КРАСИ

Твої сунички, дорогенька,

То – ніби вогники ясні,

Тому і мчусь завжди раненько,

Щоб в тій поніжитись красі.

Твій запах тіла вічно манить,

Немов перуки чарівниць,

О, як в житті колись я мріяв

До тих добратись таємниць!

І в казку ту з живих парфумів

Щоб як хутчіше шугонуть

І ними, як найбільшим святом,

Вже по-дорослому дихнуть.

11.9.1989 р.

ГАРЯЧА

Чом відскакуєш від мене,

Ніби м’ячик від стіни,

Чи то я такий гарячий,

Чи відлякують штани?

1.11.1989 р.

ВЕСЕЛІ ВОГНИКИ

Осінь золотом лоскоче

Почуття мої.

Серце хоче, ой, як хоче!

Хочеться й мені

Десь полинуть в гай, до лісу,

На поля зелені,

Назбирать жаринок в лузі

І принести в жмені.

Щоб, як миленька проснеться

І розплющить очі,

Кинуть всі ті діаманти

В пазуху дівочу.

Хай ті вогники палають,

А музики грають,

А дівчата молоденькі

Мою щедрість знають!

28.8.1973 р.

ДІАМАНТИ

Коли ти йдеш весною в поле,

Ти не спіши, призупинись,

І тій, яка очима коле,

Хоча б злегенька посміхнись.

Коли ти йдеш весною в полі,

Скільки квіток – стільки й зривай,

І не питай про те ні в кого,

Коли в душі вирує май.

Бо квіти швидко відцвітають

Отож, браток, і не дрімай!

І поки вас вони гукають,

Ото живи і не зівай.

Бо квіти ті, як зорі влітку,

На все свій час і свій знавець,

І якщо ти не зірвеш квітку,

Знайдеться інший молодець.

І ви не думайте про пекло,

Бо пекло там, де сум і зло,

А там, де вас вітає небо,

То вам, вважайте, повезло.

6.4.1978 р.

ШОВКОВА ТРАВА

Боже мій, які дівчата!

Скільки полум’я в очах,

Що готовий все покинуть

І до них летіть, мов птах.

Впасти в їх траву шовкову

Біля біленьких колін,

І гори вогнем робота

У вогні вечірніх змін!

Хай хоч вигонять з роботи

Й кажуть: з розуму зійшов,

Та, якщо не має щастя,

На хрена тоді любов.

8.3.1998 р.

ЯК Є АКРЕДИТИВ

Як в тебе є аккредитив,

Приходь! Я дам… презерватив.

18.8.2010 р.

Я НАСОЛОДЖУВАВСЬ ТОБОЮ

Вона стояла, як вербичка,

/Це просто так не розказать/.

Її рум’яне миле личко

Хотілось вічно цілувать.

І я, як вітер із діброви,

В ту мить на неї налетів

І цілував їй губки, брови...

О, Боже, як її хотів!

Таких я губок солоденьких

Не відав навіть і вві сні,

Які тоді подарувала,

Моя ти дівчинко, мені.

І зовсім їх я не соромивсь,

Немов мене поплутав біс,

Що ладен був зацілувати

Тебе від пальчиків до кіс.

Я насолоджувавсь тобою,

Бо розумів, що час не жде,

І хутко день пройде з журбою,

Як тільки вечір приповзе.

Душа аж рвалася на волю,

І того теж хотіла ти.

Та вечір біг уже по полю,

Щоб нас з тобою розвести.

Ну як же вас, таких чарівних,

Можна, скажіть, не цілувать,

Якщо від вас зимою й літом,

Навіть зірки палахкотять?

Там, де гори і діброви

Вічно з вітром гомонять,

Як би я хотів з тобою

Хоч би ніч пораювать.

Ну як жінок не будеш поважати,

Як в них завжди є що давати?

20.8.2010 р.

ПРО ІДЕАЛІЗМ І МАТЕРІАЛІЗМ

Щоб світ ідеалізувать, його потрібно –

матеріалізувать. Одне без одного не існує.

19.1.1999 р.

БЕН ЛАДЕН

Мені завжди ти говорила,

Щоб почекав до вихідних,

Але ні разу не сказала,

Хоч би приблизно, до яких?

Тебе завжди був «з’їсти» ладен,

І сам не знаю, що робить,

Чи може взяти, як Бен Ладен

І під укіс тебе пустить?

Аби мене ти вже ніколи

Більше не мучила вже, ні,

Бо я не можу ждать все літо,

Поки настануть вихідні.

Мені твого жалю не треба,

Бо жаль коханню не рідня,

А якщо ти мене кохаєш,

Гукни, і буду я твоя!

Хочеш мене зробить щасливим

Хоч п’ять хвилин… Але – щодня!

8.6.2007 р – 12.6.2007 р.

В ОКЕАНІ ПШЕНИЦЬ

Вийшли ми із лісу, як з полону,

І пірнули в океан пшениць,

Звідки все село, як на долоні,

Посміхалось криком таємниць.

В хвилях велетенського бажання

Ти пливла, як фея по льоду,

Як тоді я мріяв про кохання,

І не відав, що знайду біду.

23.3.1978 р.

СЕРЦЕ І ТРОЯНДИ

Серце – з троянд, а з тюльпанчиків – губи,

Тільки не всім їх дарують, а любій,

Тільки візьми їх і більше ніколи

Ти не втікатимеш більш ні до кого.

19.3.1978 р.

НЕМА ТАКОЇ ЖІНКИ

У нашім Сонячному світі

Серед дібров й серед полів

Нема такого чоловіка,

Який би іншу не хотів.

Нема й такої в світі жінки,

Щоб не пустила між… колінки.

20.6.2008 р.

ПІД ВІКНОМ

Поставили хлопці будку,

Де збирались «сойки»,

А тому, як ніч приходить,

Так і чути ойки.

Поставили під вікнами,

Це ж куди годиться?

Хлопці будуть дівчат ніжить…

А ми – колотиться...

16.12.2000 р.

КВІТИ ЩАСТЯ

Відшуміло тепле літо

І вітри вже відгули,

А здається, що й сьогодні

Ми такі, як і були.

Дай твоїм наніжусь тілом,

Дай торкнусь за грудоньки!

Все віддам я, навіть віллу,

За твої оті «цяцьки».

Дай твоїм наніжусь тілом,

Насолоджусь медом губ!

Чи ж тобі уже набрид я,

Чи ж тобі я вже не люб?

Відгуло моє вже літо,

Відгули мої вітри,

А мені усе здається,

Що ще й досі – тридцять три.

11.9.2006 р.

ГОРИЛА

Як в нас ця жіночка жила,

То у погоду навіть люту

В нас очищалася душа –

Від криків, накипу і бруду.

Ти подивись, яка ти стала

Від злості, крику і «ума»,

Що морда стала, як в бульдога,

Й сама страшніша, ніж чума.

Ти наш райок перетворила,

Як образно сказать, в дурдом.

І стала ти, немов горила,

Хоч вже хапай у руки лом.

Чого ти хочеш, ти хоч знаєш?

Як думаєш ти далі жить?

Ти б подивилася на себе:

В тебе ж від злості все кипить!

Чого тобі не вистачає?

А може щось тобі болить,

Що стала ти, немов кропива,

І вся душа твоя кипить?

Звідки у тебе стільки злості,

Що вже не хочеться і жить?

Що перем'ять охота кості,

Або, немов гадюку вбить.

Не хочеш жить? Іди тихенько,

Але скажи: навіщо крик?

Тут краще вже об жопу жопу,

Або притримать свій язик.

О, Боже мій, скажи мені,

Нащо послав мені ці муки,

Ну як же можна далі жить,

Як де не підеш – скрізь ці суки!

І дивлячись на це усе,

Ну як ти тут не скажеш: бляха!?

А на городі мак цвіте,

Ото і вся моя розвага.

1.8.2010 р.

СМЕРТЬ

Ніхто її не жде, не просить,

Вона сама до всіх приходить?

7.8.2003 р.

ВІЧНА НАСОЛОДА

Бог дав таке жінкам багатство,

Що не сказать, не описать,

І ми готові хоч на рабство,

Тільки б хоч пальчиком… дістать.

Й за мить тієї насолоди

Готові вічно їм служить,

І всі найкращі нагороди

За ту їх службу – їм вручить.

12.8.2010 р.

ПУСТУШКА – ДУРНУШКА

Нехай сміються з мене люди

Й на мене кажуть «дурачок»,

А я любив й любити буду

Усіх веселих жіночок.

Нехай сміються з мене люди

І кажуть, ніби «дурачок»,

А я б за їх оті пустушки

Віддав би дачу і свисток.

І хоч життя – суцільні муки,

Та муки – то у рай стрибок.

Отож й скажіть, чи є щось краще

В житті від звабливих жінок?

26.2.1995 р.

НЕ ВІРЮ В СМЕРТЬ!

Не вірю в смерть, хоч знаю: поруч

Вона завжди з косою йде!

І вже не підете ви в гори,

Як вам дорогу перейде.

Не вірю в смерть, бо вірю в вічність,

А вічність наша – в доброті,

В наших ділах, в коханні, в честі,

Бо там, де честь, – живуть святі.

Я буду жить в ділах, в коханні,

Бо той, хто творить всім добро,

Той буде жить, як лев в саванні,

Й його обходитиме зло.

22.8.1989 р.

ЛЮБОВ І РОЗУМ

Любов і дружба поруч йдуть,

Бо в них один життєвий путь,

Бо там, де дружба, там – порядок,

Там можна жить і без оглядок.

24.9.1975 р.

ЯК МЕНЕ ТИ МАНИЛА У ГОРИ

Я зустрів тебе в полі, де пташки

Щебетали весь день у житах,

Як зривала ти білі ромашки

І ловила квітчастих комах.

Як очима ловила ти зорі

Ясні-ясні далеких світів,

Як мене ти манила у гори,

Аби там поцілунком зігрів.

Як очима хапала ти зорі,

Ну а я заглядав у твої,

Як хотів я тебе цілувати,

Та соромивсь сказать це тобі.

20.8.1973 р.

НАД СТАВОМ

Над ставом верби похилились

Й пишаються собою,

На чисте плесо задивились

Й шепочуться з водою.

А води срібні, ніби ртуть,

Їй кіски гладять хвилями,

А над ставком віки пливуть

Дощами й заметілями.

Тихенько понад смутком хат

Зірки виходять з ночі,

А десь в цю мить хтось не на жарт

Шукає милі очі –

Ті, що ясніші від зірок,

Бо в них така принада,

Що не відійдеш ні на крок

Будь навіть там торнадо.

30.4.1983 р.

ЯК РОДИЛАСЯ ДЛЯ ВСІХ

Коли до тебе мчався, мила,

Мені здавалось, що летів,

Що аж сирени в серці вили,

Щоб інший хтось не перестрів.

Та як я лише не старався,

А прибігав пізніше всіх,

Чи наді мною хтось сміявся,

Чи хтось хотів позбавить втіх?

І хоч любив тебе, як свято,

І хоч до тебе вічно біг,

Та жінка стать не може святом,

Та, що родилася для всіх.

21.6.1982 р.

ЗВІДКИ У ТЕБЕ ТІ ОЧАТА?

Із губ твоїх я рвав тюльпани,

В очах купався, як в морях,

І був від них я вічно п’яний,

І вічно плутався в ногах.

Тож звідки в тебе ті очата,

В які я б скільки не дививсь –

Вони завжди, немов звірята,

Тільки до них лиш доторкнись.

19.1.1984 р.

НАЙКРАЩА КВІТКА

Дівчинко-якуточко моя,

Ти уже, як квітка розцвіла,

І рум’янець в тебе на лиці,

То ж чому ховаєшся в тіні?

У промінні срібної роси

Все, що хочеш, в мене ти проси:

Хочеш – небо, хочеш – зорі, хочеш – гай,

Тільки ти від мене не тікай!

Все б тобі віддав за ту я мить,

Від якої грім в душі гримить.

5.6.1984 р.

МЧИТЬСЯ ВІТЕР

Над Десною вечорами

Мчиться Вітер з хмарочками,

В тих хмарках, що під пахвою,

Нам срібло несе з водою.

Щоб, як хто прив’яне в полі,

Освіжитись міг водою.

Ось прибіг до косарів

Й їх смачненько напоїв,

Й потім шмигнув на Дніпро

Поливать його сріблом. 5.6.1984 р.

ЯКА РІЧЕНЬКА

Під горою річенька

Одяглась в жупан,

Й притулилась боком

До ріки Алдан.

Вийшов десь із сутінок

Місяць, як капрал,

І повів він річеньку

Через перевал.

– Ой, яка ти миленька,

Ой, який жупан,

Розстібни ти блузочку,

Покажи свій стан.

А по другу сторону,

Де реве олень,

На вершках берізок

Причаївся день.

Подививсь на ніченьку,

Розігнав туман,

І побіг із Сонечком

Доганять Алдан.

19.7.1984 р.

ЩО Б НЕ ТВОРИЛИ БОМБИ

Що б не творили люди бомби

Й ніхто гармат не будував,

То я упевнений, що світ наш

Давно б для нас всіх раєм став

І нам би всім аплодував.

18.1.1984 р.

СПРАГА

В твоїх очах пульсує літо,

В устах тюльпанчики горять,

З рум’яних щічок пахне цвітом,

Ну що тобі іще сказать?

О, дай, ріднесенька, кохання

З твоїх грудей напитись, дай!

І забери мої страждання,

Щоб ними не засмутить гай.

Ти, мов оазис у пустелі,

Скільки не пий – душа горить.

О, як би я отой оазис

Хотів би в дім свій заманить!

19.1.1984 р.

Я ВДЯЧНИЙ ВАМ

Я вдячний вам, мої кохані,

За ваші посмішки ясні,

Які, неначе урагани,

Живуть загадками в мені.

Спасибі вам за пристрасть, ніжність,

За все, що ви дали мені,

Та перш за все – за вашу гідність,

За теплі ночі чарівні.

Спасибі вам, що всі ви різні,

Як у садку, як в лузі цвіт,

Що кожна з вас – то ціла вічність,

А разом всі ми – цілий світ!

18.1.1984 р.

СПРАГА КОХАННЯ

У всі часи я заздрив тим,

Що на морях відпочивали

І в очі всім пускали дим,

І ні на кого не зважали.

Як заздрив їм, як заздрив їм!

Словами це не передати.

О, як сьогодні я б хотів

Так як вони порозважатись,

І в морі всіх земних щедрот

Щодня купатись і купатись.

13.2.1999 р.

ЧЕРЕМХА – БІЛЯВКА

Травень в душу зазирає

Цвітом поля і садів,

І на вулицю гукає

Щебетанням солов’їв.

Я іду весні назустріч

По замісячній росі,

Де шепочуться ялинки

І берізки чарівні.

Цвітом яблуні рожевим

Запалив він весь садок,

Що й бузок димком веселим

Підступив до них на крок.

А черемха із вітрами

Й разом з ними сивий дуб

Нахилилися на мене

І давай тягать за чуб.

1.2.1986 р.

НАЙБІЛЬША МРІЯ

О, як би я, узявши ноти,

Хотів присісти над Дніпром,

І цілувать твої красоти,

І поливати їх теплом.

Залізти в пазуху дівочу

До тих гарнесеньких звірят,

І ними бавитись досхочу

Поки діброви шепотять.

25.1.1999 р.

ДАЙ МЕНІ НІЖНОСТІ!

Щось в тобі чарівне й недосяжне,

Й це усе не просто так збагнуть,

Дай мені іще хоч би разочок

В очі твої любі заглянуть.

Дай мені твоїх торкнутись щічок,

Ніжності напитись з груденят,

Бо в житті таке коротке літо,

І про це не варто забувать.

2.2.1999 р.

ОСОБЛИВА

Хай своя хоч тиждень

Біля Нього треться,

Ну, а він – негідник

І не ворухнеться.

А чужа до нього

Тільки посміхнеться,

Як з моїм товаришем

Ніби щось стається.

Тут, напевне, й дійсно

В світі не без дива,

Може у чужої

Й справді – особлива?

7.2.1999 р.

ЛЮБОВ І ГРІХ

Любов і гріх, якщо сказати,

Вони завжди у парі йдуть,

Та спробуйте їх роз’єднати

І, як не дивно, ті помруть.

І хоч дружина – всі це знають –

Для чоловіка – то капкан,

Але її однак кохаєм,

Хоч і приносить стільки ран.

Але не дай Бог! – зникне жінка,

Як тут же зникне і любов,

Тож уявить собі не можу,

Хто ж буде рухать нашу кров?

23.10. – 24.10.1998 р.

МОЯ КИЦЯ

Моїй Киці і дружині

Був би сир та оленина.

Їм давай делікатеси,

Як для справжньої принцеси.

Рибу, м’ясо, ковбасу

Хоч варену, хоч...живу.

Й, навіть вже, як в рот не лізе,

То не лишить Киця Ліза.

6.1.1998 р.

СЕРЦЕ ПОЕТА

Серце поета – скарб любові,

Де повно ніжності й щедрот,

Й щоб все це висловити в слові

То, мабуть, ахнув би народ.

3.3.1999 р.

КОЛИ ГУДУТЬ БДЖОЛИ

Люблю, коли літають бджоли,

В гаю співають солов’ї,

Сміються учні біля школи

І бачу очі я твої.

21.2.1999 р.

КОЛИ ОХОПЛЮЄ ТРИВОГА

Коли охоплює тривога

Та ще й метелиця гуде,

Весь день дивився б на дорогу,

Якою миленька іде.

20.2.1999 р.

НЕЙМОВІРНА МИТЬ

Ти не уявляєш, як тебе чекав,

Як з зірками Місяць в небесах гуляв,

У мені блукала неймовірна мить,

Щоб тебе, як кішечку, на ходу схопить.

2.11.1999 р.

Я БАЧИВ ВСЕ

В жінок закохувавсь по вуха,

Аж в голові від них гуло,

Та щоб жінки уміли слухать,

Їм би ціни всім не було!

11.4.1999 р.

ПРОПАХША ВІТРАМИ

Руки пахнуть пирогами,

Манять, як веселий птах,

А над обрієм, над нами,

Ходить казка по п’ятах.

Ти пропахлася вітрами,

Це не просто так сказать,

Щоб могла ти, так, між нами,

Всіх на світі чарувать.

Але де слова поділись,

Що для тебе я беріг,

Бо, коли ти посміхнулась,

Я вже їх згадать не зміг.

ДЕ ВИ, РОКИ?

Роки, роки, наче птахи,

Полетіли в синь небес,

Де ж ви, Галі і Домахи,

Де дівався ваш прогрес?

І ніхто журбу і втому

Вже від вас не забере,

А тому не бійтесь грому,

Хто ще може в кабаре.

І замовте «летку-еньку»

Або просто «вальс-бостон»,

Нехай люди наших знають,

Хто прийде на стадіон!

18.8.1998 р.

ЯК ЖИТО МАКАМИ ГОРИТЬ

О, як піти в те поле хочу,

Де жито маками горить,

Де душу вогником лоскоче,

Де все говорить: хочу жить!

А я стою й сміюсь сам з себе,

Й не знаю, що мені робить,

Як маки в’януть, а у мене

Нема вже чим їх... покропить.

20.11.1998 р.

ЛЮБЛЮ ЖІНОК

Люблю жінок струнких, веселих,

В яких в руках усе горить,

З якою можна й суп зварити,

І по душам поговорить.

Люблю жінок, як промінь Сонця,

Ранкову тишу, неба край,

І спів дрозда перед світанком,

Який людей гукає в гай.

Коли душа твоя палає,

Ну як ти скажеш жінці: – «Ні!»,

Якщо вона тебе чекає,

І того ж хочеться мені?!

20.11.1998 р.

ПОКИ ЖІНОЧКА ПРАЦЮЄ…

Може в тім, що ми ревнуєм,

Теж є істина своя?

А тому ми і лютуєм,

Варт дать жінці лівака.

Та коли проходить буря

І зникає ураган,

Враз за голову берешся:

– Ба, який же я баран!

І за чим було б вбиватись?

Чи нема вже квіточок?

Скільки їх таких… голодних –

Тільки свисни, дурачок...

Чи ти лазить розучився,

Чи уже ти не жучок?

Чи кривий ти, чи горбатий?

Чи нема вже квіточок?

І навіщо ті скандали,

Краще пурхай і літай

Й поки жіночка «працює»,

Й ти, дурило, не дрімай!

20.11.1998 р.

ТІЛЬКИ ГУКНИ!

Якщо тобі я буду треба,

Тільки гукни, примчусь до тебе!

1.6.1999 р.

АБИ РОБОТА

Муж з коханкою на пляжі.

В них одна... турбота.

Ну, а дурам – пляж до попи,

Їй – аби робота.

24.7.1998 р.

ПОВІЇ Є, БУЛИ І БУДУТЬ

Повії є, були і будуть,

Інакше, хто б нас розважав?

Тому, ото, за їх роботу

Найбільшу б їм відзнаку дав.

9.4.1999 р.

НЕЙМОВІРНА СИЛА

Сонце з’являється – світ оживає,

Жінка подивиться – дух піднімає,

Хто ж з них сильніший я й досі не знаю,

Тому завжди їх обох і чекаю.

11.11.1998 р.

ЯКІ КОЛІНКИ!

Ой, які колінки!

Ой, який бульвар!

Від одного погляду

Аж кидає в жар!

Молоденьке тіло

Тільки й цілувать,

А вона ще й думає...

Дати чи не дать?

3.7.1998 р.

ОЦЕ БОМБЕЙ!

Ну ж у жінки і колінки! –

То ж який ще тре’ Бомбей?

Варт на них лише поглянуть –

Тут же підеш грать в хокей.

20.12.1997 р.

БРАТОВИЙ КОСТЮМ

Надів я братовий костюм

І опустився трапом в трюм.

Якщо не хочеш мать інфаркт,

То не одружуйся, це – факт.

5.10.1998 р.

ЗАШУМІЛА ДУША

Зашуміла душа, ніби в полі жита,

Коли раптом повз мене дівчина пройшла,

І хоч я у житті і любив, і кохав,

Але цю, як побачив, то як вкопаний став.

30.9.1997 р.

ЩОБ БУЛО ЩО РОБИТЬ

Десь через місяць вишні зацвітуть

І груші засміються білим цвітом,

Дівчата ж нам кохання принесуть,

Щоб нам було робить що ціле літо.

7.2.1998 р.

КЛЯТА СТАРІСТЬ

Клята старість, звідки ти прибилась,

Чом пристала, ніби в лазні лист?

Краще б ти десь в полі заблудилась

Або там, де ходить хитрий лис.

5.10.1998 р.

НАЙБІЛЬШЕ ДИВО

Грудоньки твої, кохана,

Це – найбільше диво з див,

Для жінок це, як удача,

Або як – акредитив.

3.7.1998 р.

ВОРКОЧУТЬ ГОЛУБОЧКИ

В садку воркочуть голубочки,

Студенти зваблюють дівчат,

А ті відкрили так пупочки,

Що й сам султаном хтів би стать!

3.7.1998 р.

ЧОРНА ДИРА

Ні жалості, ні злості, ні бажання,

Отак пливу по течії,

Бо вбила ти моє кохання

І перекрила ручаї.

За що тебе кохав? Не знаю.

Чи ж того варт ота «дира»,

Яка сьогодні більш лякає,

Як всяка непотрібна гра?

Бо я у відчаї віднині,

Але не стану дорікать,

Бо в тій дирі немає скрині,

Де міг би Вічність зберігать.

29.8.1998 р.

КОЛИ ЖІНКА ПОСМІХАЄТЬСЯ

Коли жінка посміхається,

То душа у чоловіка

Як день Божий

Посміхається.

А як жіночка радіє,

То й ще більш вона світліє.

Тож, як хочеш щастя мати,

То навчись гріхи прощати.

А щоб муж ваш не гуляв,

Так роби, щоб менше спав,

І на другий день від хати

Й мухи щоб не міг прогнати.

Й хай би там хоч як гриміло –

То не піде муж наліво.

7.2.1999 р.

ОЛЕНЬ

Олень вискочив із лісу

І в капкан в селі попав.

– Ну ж ти, Генко, – чорт рогатий,

Ти мене таки дістав!

8.1.2005 р.

Я ВЕСЬ З ПРИРОДОЮ

Я весь з природою, як небо із землею,

Нема в мені ні жалю, ні злоби,

І вже не хочу я ні Валю, ані Галю

Щоб зустрічатись з ними так... аби.

Не хочу я співать в чужому хорі

Й тинятись вічно по чужих дворах,

Я хочу жити так, як Місяць в полі,

Або хоч так, як, в небі вільний птах.

4.5.1997 р.

ЩОБ БУВ ЩАСЛИВИЙ

В очах тобі я небо принесу,

У пазусі – приливи і відливи,

А нижче пупа – там таку красу,

Що як поглянеш – будеш вік щасливий!

18.8.1999 р.

ЯК БУВ МОЛОДИЙ

Я в душу твою влізаю,

Кружляю в твоїх небесах

І більшого щастя не знаю

Від того, що в тебе в трусах.

18.1.1999 р.

НЕДОНОШЕНІ

Всі дівки аж лізуть з себе,

Ніби недоношені,

Ну, а хлопці? Чи не можуть,

Чи занадто прошені?

8.21.1998 р.

ДИРЕКТОРСЬКА ЗАРПЛАТА

Хай він буде і Горацій,

Тільки б був Героєм Праці,

А за ту його зарплату

Всім служитиму, як тату.

19.6.1998 р.

ТАКІ, НАПЕВНО, ВСІ ЖІНКИ

Такі, напевно, всі жінки:

Хай буде гірший, аби інший,

Полюбить навіть і козла,

Аби не йти додому пішки.

24.111998 р.

Я ІДУ ЛЮБИТЬ

Знаю я, що вже не стріну

Ту, якій би міг служить,

А тому, хай вибачає:

Я іду усіх любить.

14.4.1998 р.

ШУМ І ТУМАКИ

Шуму тоді в сім’ї немає,

Як жінка спить або дрімає,

А варт комусь зайти до хати,

Як починає дім тріщати.

7.2.1998 р.

СВОЇМ КОХАНИМ

Вже майже всі мої кохані

Пішли у Всесвіт – хто куди,

І всю красу свою вогненну

Забрали, певно, теж туди.

Не знаю, де вони блукають,

В яких галактиках, світах?

Та певен: там мене чекають,

Де не лякає їх вже страх.

16.21998 р.

ПОКИ БУДУТЬ ІУДИ

Не було у світі правди

І не буде, люди,

Поки будуть світом править

Мойші та Іуди.

26.12.1998 р.

ЯКІ СІДНИЦІ!

Боже ж мій, які сідниці!

А вона у інститут.

Та такі, як в тебе, стегна

Пригодяться нам і тут.

20.12.1997 р.

КАЖУТЬ, ЩО ВІН ПСИХ

Всі говорять: – Коля псих,

Бо кохає геть він всіх.

Та, пробачте, то не псих,

Якщо може ще геть… всіх.

4.12.1998 р.

ВІК БИ МОЛИВСЯ

Мала б в пазусі своїй

Дзвони, як піони,

Я б до тебе вік моливсь,

Ніби до ікони.

17.5.1998 р.

КОЛИ ВСЕ ПОПЕРЕДУ

Що може бути чарівніше

Від «апетитних» груденьок,

Які тобі несе дівчина

По килиму твоїх думок?

Коли співає соловейко,

І день – куди сягає зір,

Коли іде твоя рідненька

І знаєш: не пройде твій двір.

9.9.2002 р.

КОЛИ МОГО ТОРКАЛАСЬ ТІЛА

О, як тебе хотів я ніжить,

Твого торкатися пупка,

Адже була, як персик зрілий,

І, ніби киценька, пухка.

Життя від тебе аж пашіло

І кожний м’яз твій аж тремтів,

Як до твого торкався тіла

У прохолоді ясенів.

В ту мить душа не знала зради,

Я б все, що мав, віддав тобі,

В душу вривались серенади,

Як з неба зорі голубі.

І хоч пройшли давно ті роки,

Й проникла в душу вража лінь,

Та ти лишилась найдорожчим

З усіх найкращих сновидінь.

Тому ще й досі серце б’ється,

І грім гримить, як і гримів,

О, Боже мій! Якби ти знала,

Як я тебе завжди хотів!

30.9.2002 р.

ЯКЩО ТЕБЕ НЕМА

О, ти пробач, моя кохана,

Й за ці слова мене прости,

Бо варто лиш на тебе глянуть,

Як вмить підстрибують труси.

14.11.2002 р.

ДВЕРІ В РАЙ

Двері в рай відчинені, чекаю,

І тебе люблю я вже давно,

Тож, якщо хазяйство гарне маєш,

То підем «зіграєм в доміно»...

12.4.2003 р.

МЕХАНІЗМ

Кравчук, як справжній механізм,

Нас всіх потяг в капіталізм.

28.5.2003 р.

СЛОВА, ЯК КВАСОЛЯ

От вже і осінь золотава

Пішла грядки дощем місить,

Схилила голову отава,

Яку не встиг мужик скосить.

Слова, як мочена квасоля,

І так як слово, то – снаряд,

Й стають тяжкі, як бараболя,

Що і не знаєш, де дівать?

А над болотом, над рікою

Тумани цілу ніч димлять,

О, як же хочеться з тобою

У тому сяйві побувать!

5.10.1998 р.

МУЖИК

/Жарт/

Такий малий, а вже – мужик,

І так як слово – так і штик,

І хоч малесеньке хлопчисько,

Але таке, немов вовчисько.

І хоч йому від роду п’ять,

За себе може постоять!

І вже якщо сказав, що вколе,

То не поможе їй і поле.

То ж хай штанці сама знімає,

Цей слів на вітер не кидає.

31.7.1998 р.

БІЛИЙ ЛІС

Білий ліс і біле поле,

Біленька метелиця,

От би нам на щастя, мила,

Трішечки б розщедриться.

Білий ліс і біле поле,

Біла, біла далена,

Ну хоч би, на сміх, сказала

Те чарівне слово «на!»

15.21998 р.

БОЖИЙ РАЙ

Стегна зі спіднички пруться,

Грудоньки всі – через край!

От би в молодість вернуться!

І, скажіть, навіщо рай?

5.9.1998 р.

ПОЛОНЕЗ ОГІНСЬКОГО

Виставила душу фея напоказ,

Що готовий тут же ту гітару враз,

Бо щоб на гітару ту права я мав,

Полонез Огінського вічно б на ній грав.

5.9.1999 р.

ХВАЛИ НЕБО

Всі дівчата люблять квіти,

Ну а я люблю дівчат,

Бо таких, як в нас, дівчат

Треба ще і пошукать.

А тому, коли побачу

Я гарнюсіньке дівча,

Мчусь до нього я галопом,

Як за куркою курча.

А тому, хвалю я небо,

Що у лісі дуб гуде,

Бо таких красунь на світі

Як у нас – нема ніде.

7.12.1998 р.

НАЙСМАЧНІШІ ПОЛУНИЦІ

Ніби краєвидом синіх гір

Хочу я тобою милуватись,

І тобою насолодить зір,

Щоб було про що розповідати.

Хочу буть з тобою на землі,

А не там, де грім і блискавиці,

І шукати в пазусі твоїй

Найсмачніші в світі полуниці.

27.7.1999 р.

ЩОБ ЖІНКА КОХАЛА

Жінку треба так розворушити,

Щоб вона кричала: – Повторити!

Щоб кричала: – «Ще і ще цілуй»

Серед квітів і веселих туй!

6.3.1990 р.

ТЕ, ЩО БУЛО

Чомусь душа моя вирує,

От-от ще трохи – і зірвусь,

Бо та, яку люблю, не чує

І бачу, що не підступлюсь.

Чим більш до неї наближаюсь,

Зникає радість чарівна,

Бо тею, що колись пишався,

Вже теї дівчинки нема.

Й чим більше я дивлюсь на неї,

Тим більше розпач й суєта,

Невже і в цей раз промахнувся,

Невже і в цей раз теж не та?

7.2.1999 р.

МІЙ ДРУГ, ЯК ПЕС. .

Мій друг, як пес, що серед трав,

Йому я: «Фу!» А він: «Гав-гав!»

Він геть би всіх перекохав,

Щоб з будки хтось… його підняв.

17.5.1999 р.

ЛЮБИМО І МОВЧИМО

Не шахиня ти, а – символ

Всіх найкращих почуттів!

Які очі, яке личко!

Хто б таку не захотів?

Ну а ми, як ідіоти,

Любим, хочем й мовчимо,

Поки інші їх запросять

В ресторан або в кіно.

5.8.1999 р.

КОЛИ ХОДЯТЬ В ГОРИ

Час звіряють в нас по зорях,

Ну а пристрасть – по жінках,

Коли з ними йдуть у гори,

Як у них проходить страх.

19.6.1999 р.

В ГАЮ

Чи ви хоч раз були в гаю,

Чи чули, як дрозди співають,

Які заманюють в гай день,

А темну нічку проганяють?!

23.6.1992 р.

ЩО ПОСІЄШ...

Видно, й себе ти не любила,

Якщо й мене не берегла,

Й завжди, немов нечиста сила,

Там, де могла, там і пекла.

Навіщо це було потрібно,

Ніяк не міг я зрозуміть?

Чи думаєш, як дужче крикнеш,

То буду більш тебе хотіть?

Душа вже відчаєм повніє

Й тебе не можу зрозуміть:

Чи ти зовсім вже очамріла,

Чи почала уже старіть?

Я знаю, що бувають зриви

В того, хто душу перегрів,

Та чи той зможе буть щасливим,

В кого в душі постійно гнів?

15.1.1999 р.

ЯКЩО ТИ ЛЮБИШ СПАТЬ

Яку пораду може дать

Той чоловік, що любить спать?

12.6.1999 р.

ЛЕЖУ І ДУМАЮ

Лежу і думаю про тебе:

Чи ти прийдеш уже, чи ні?

Чи ніжного живого тіла

Ти принесеш іще мені?

О, як мені в цім світі тісно,

І хоч ще поки я стою,

Та жаль, що ти співаєш пісню

Уже, як бачиш, не мою.

І хоч пісні людей зближають,

Та відспівали ми свої,

Бо вже тіла старіти стали

А разом з тілом і пісні.

8.2.1999 р.

ГУЛЯЄ ЗИМА

Над Києвом в фаті прозорій

Гуля зима.

Тих почуттів, що душу рвали,

Уже нема.

Лишились спогади, як диво

Отих зітхань,

Коли в житті не мав нічого,

Окрім бажань.

31.5.1999 р.

ЗАВЖДИ З ТОБОЮ!

Серце без серця – душа не на місці,

Звідки чекати тебе або вісті?

Ти на одному кінці, я на другому,

Хоч молимось Богу ще й досі одному.

Поглядом, мила, тебе я цілую,

Навіть тепло твоє з відстані чую.

Хочеться ближче до тебе підсісти,

Взять, обійнять і, як кажуть – «всю з’їсти»...

І грудоньки твої ніжні дівочі

Ніжним теплом поливати щоночі.

2.12.2000 р.

КЛУБ ДЗЮДО

Клуб дзюдо. В театрі драми

Тренер каже милій дамі:

– Скільки можна повторяться,

Що в дзюдо тре’ захищаться

І як падаєш, мов з неба,

Не тягни суддю на себе.

26.1.2003 р.

ЩО КРАЩЕ?

Краще жінці вибить зуба,

Ніж сказать, що впала з дуба.

Можеш жінку хоч убить,

А скажеш «дура» – не простить.

А скажи, що та, як жаба,

Буде з вас, що з Карабаха.

7.6.2003 р.

БІЖУ ДО ТЕБЕ

Жінку я шукаю без лукавства,

Щоб вона як бджілочка була,

А тому терпіть не можу хамства

І у тому не моя вина,

Що біжу, неначе на принаду,

Щоб напитись сили і тепла,

Хочу нею ніжитись до ранку,

Навіть, як розгнівана вона.

Навіть, як душа вся калатає

І від злості душу аж шкребе,

Бо її єдину я бажаю

Так, як птахи небо голубе.

14.4.2000 р.

НАПІЙ

Напій ваш видався на славу,

Я вдячний вам за мед і каву.

9.9.1998 р.

МИНУЛЕ І МАЙБУТНЄ

Сучасне мені нагадує річку, яка пливе,

Де по одну сторону річки – Минуле,

А по другу – Майбутнє іде.

А сучасне обох їх за руки веде.

21.6.1999 р.

ЯКЩО ЗАКОХАЄШСЯ

Любов – то ніби центрифуга,

Вона, як в річці джерело,

І так вона тебе закрутить,

Що ти забудеш й про село.

3.7.1999 р.

ПОХОДИТЬ БИ...

Насолодиться б тобою

Десь над річкою в гаю

І наніжитися вволю,

Поки ще тебе люблю.

29.3.1999 р.

ВЖЕ ТОГО НЕ БУДЕ

Скоро й сад вже побіліє

Й світлим стане все земне,

Але там вже тих не буде,

Хто любив тебе й мене.

29.3.1999 р.

ВІТАМІНКИ

Є у жінки вітамінки,

Це підтвердить будь вам хто.

Варт їй виставить колінки –

Й піднімається... пальто.

17.3.1999 р.

ТВОЯ ФОРТЕЦЯ

– Ого, яка ти ненажера!

Будь-ласка, так і далі грай,

Але про свого «Людожера»

Ніколи ти не забувай.

Бо чоловік, а не коханець,

Твоя фортеця, пам’ятай,

Отож, коли ти навіть з іншим,

Й тоді про це не забувай.

Бо тільки він, а не коханець

Зможе терпіти твій язик,

А хочеш в цім переконатись,

Тоді із іншим ти зійдись.

5.10.1998 р.

ЯК З’ЇВ ОСТАННЮ АРНАУТКУ

Як з’їв останню арнаутку

Й побудував я свій котедж –

Не стало ревнощів, ні смутку,

Любові теж.

5.10.1998 р.

ЖИВА ЛОТЕРЕЙКА

Ні теплоти, ані терпіння

До мужа в тебе не було,

І лиш одна із рота піна,

Що дивувалось все село.

За що така, скажи, невдячність,

Кому ти душу віддала,

Що тіло, ніби лотерейку

Ти розіграла між трьома?

Ну що до цього спонукає

Іти по лезвію коси?

Чи бережеш свого надалі,

Як порося для ковбаси?

Чи може він не вдався зростом,

Чи загубив свій гаманець,

Чи може в твого чоловіка,

Вже не такий, як був – кінець?

5.10.1998 р.

ЖІНОЧКИ, ЯК В НЕБІ ЗОРІ

Жіночки – звучить красиво,

На яку ти не поглянь,

Кожна з них – то справжнє диво,

А придивися, так дрянь.

Бо спішать усі ті кралі,

Аби всі ми їм… як далі.

2.10.1998 р.

ЯКЩО СТАЛО ТЕПЛІШЕ

Всі ті пісні, що чула ти,

І всі вірші, що ти читала,

Рука поета, так і знай,

То все для тебе написала.

І якщо ти відчула вже,

Що на душі тепліше стало,

То значить, вже зацвів женшень

І появилось в хаті сало.

30.4.1998 р.

А СОЛОВЕЙ СВИСТИТЬ

Сиджу й не знаю, що робить? –

Чи йти до тебе, чи вернуться,

А соловей в гаю свистить,

Що я не можу... розігнуться.

4.2.1999 р.

О, БОЖЕ МІЙ!

О,Боже мій! О, Боже мій!

Що зі мною твориться?

Із-за цього живота

І душа потвориться.

4.2.1999 р.

ЯКЩО Є СОВІСТЬ

Як є в людини честь і совість,

То в неї, знаю, є і гордість.

6.6.1998 р.

ЯКБИ БУЛО МЕНІ ЛІТ ДВАДЦЯТЬ

Якби я був міліонером

Чи мільярдером, так сказать,

Я б все, що мав, жінкам віддав би,

Аби нас ті могли кохать.

Я б цілував їх миле тіло

Серед вербичок і беріз,

І хай би все вогнем горіло –

Та ні з одної б з них не зліз.

Як цього ми не розумієм,

Коли нам двадцять – двадцять п’ять,

Коли від погляду німієм,

Але соромимось сказать…

19.2.1998 р.

ПРОТИ СОВІСТІ НЕ ПІДУ

Хай мене уб’ють, повісять,

Хай я матиму біду,

Та на змову проти честі

Нізащо я не піду.

4.3.1998 р.

ЩОБ ТИ ПИСАВ ПРО УКРАЇНУ

Аби писав він про людину,

А не якогось... Кравчука,

Ніколи б він не був Тичина

Й в житті б не мав особняка..

5.5.1997 р.

ПРОМІНЬ І ПОСМІШКА

Посмішка жіноча –

Як небесні очі

Й як на вас погляне,

То не треба й Сочі.

Промінь, як і посмішка,

То єдине ціле,

Хоч, якщо відверто,

Ми в …мишень більш цілим.

11.11.1998 р.

«БІДА»

Якою б жінка не була лихою,

Але вона завжди з... «бідою».

Й не будь біди тієї в Ані,

То хто б тоді на неї глянув?

І через ту ото біду

І я до неї теж іду.

Бо дав Бог жінці, так сказать,

Щоб їй було нам що давать.

І хоч ми маємо кінці...

Та ми завжди, немов старці.

Ну як же тих не поважать,

У кого є нам що давать?

2.2.1998 р.

НЕ НАДРИВАЙСЯ

Хуліганочко маленька,

Ну ж, іди мерщій сюди

Й принеси мені дві мірки

Ти «свяченої» води!

Та не дуже надривайся

І багато не гони,

Щоб із нас, як все те вип’єм,

Не сміялися пани..

9.9.1998 р.

ЧАРІВНЕ ЧУДО

Дивлюсь на це чарівне чудо

Аж в душі палахкотить,

Як би я хотів це чудо

Десь у гори заманить!

Роздягти оту слов’янку,

/Хай Боги мене простять!/,

І під зорями до ранку,

Мов на скрипці грати й грать.

Бо як гляну на те чудо,

То охота жить і жить!!!

Бо від погляду одного

Вся душа палахкотить.

22.7.2009 р.

ЯКЩО ЛЮБИШ

Грудоньки дівочі, ніби

Ясний Місяць у хмарках,

То появляться, то зникнуть,

Як над морем білий птах.

Я дивлюсь, очей не звожу

З теї Божої краси,

Й стільки зваби в них знахожу,

Як у крапельках роси!

Так і хочеться руками

Їх злегесенька дістать

Та ще й досі, хоч старий вже,

Їй боюсь про це сказать.

І дівчина зупинилась,

Як солдати, що в строю:

– Не дивись на Місяць, хлопче,

Як з тобою я іду!

А як хочеш теє-того...

То за хвіст ти не тягни,

А гайда до гастроному

І пішли під ясени.

20.11.1998 р.

Я ВЖЕ СТАРИЙ

Скільки живу – не знаю літа

І як до тебе підійти,

Щоб міг вогнем свого магніта

Тебе, як скутер, завести.

Щоб міг тебе заворожити

Й стрибнути в вир таких широт,

Щоб нам обом хотілось жити

Й кричать від щастя і щедрот.

20.11.1998 р.

НЕ ТУДИ ПОПАВ

Я так хотів з тобою стрітись,

Що від одних думок літав,

Але коли на тебе глянув,

Відчув, що не туди попав.

17.9.1998 р.

ЯК ЛЕТЯТЬ ЖУРАВЛІ

Я хотів би в тобі розчинитись,

Як в небесній далі журавлі,

І на тебе всю нічку дивитись,

Як на зайчика дітки малі.

Як хотів би, щоб ти посміхалась,

І рум’янилось маком лице,

І щоб доля тебе не цуралась,

Як трояндами поле цвіте.

Як хотів би тебе цілувати

І до ранку, всю ніч, обнімать,

І з тобою на теплому морі

Хоча б раз у житті побувать.

Й подивитись, як мучаться люди,

Що під пальмами днями лежать.

Чи то й справді такі то там муки,

Що не хочуть всі звідти втікать?

Хочу я, щоб калина палала,

Як моя від кохання душа.

І щоб ти цілі дні засмагала,

Моя рибко завжди золота.

Як хотів би в тобі розчинитись,

Як шепочуться з вітром гаї,

І з тобою всю нічку дивитись,

Як у небі летять журавлі.

30.4.1998 р.

РОЗБОМБЛЕНЕ ЩАСТЯ

Дивлюсь на ваші грудоньки,

Немов на зіроньки небесні,

І дзвони б’ють в моїй душі,

Як у соборах в дні воскресні.

І серцю хочеться любить,

Лизать омріяне кохання,

Та тільки жаль: стріла летить,

Щоб зупинить мої бажання.

Тобі я щастя не приніс,

Бо надто вже була ревнива,

І криком, мов вогнем гармат

Наш потяг щастя розбомбила.

4.10.2001 р.

ЩОБ ВІЧНО ЖИТИ

Якщо мені судилось жити,

Я буду жити і тоді,

Коли носій душі моєї

Давно лежатиме в землі.

Я буду жити, бо у мене

Душа із ніжності й добра,

І скільки житиме в цім світі –

Нікому не причинить зла.

10.2.1998 р.

НАЙЩЕДРІШІ

Найщедріші в світі – брехуни

Там, де їм вірять барани.

26.8.2003 р.

РОГАТІ...

Чоловіки в нас всі рогаті,

Якщо можна так сказать,

Тому й бігають по хаті

І ногами тупотять.

А хто їх зробив такими,

Це нетрудно відгадать,

То щоб знали, як на інших

Тишком-нишком поглядать.

Бо в той час, як крутиш роги

Ти якомусь там Грицьку,

То і він в той час, будь певний,

Не дрімає на пеньку.

Тож і ходять всі з рогами,

Мов нічого й не було,

Але все це так, між нами,

Щоб не відало село.

Тож, мій друже, не одружуйсь,

Не приводь у хату мем,

Якщо хочеш в цьому світі

Жить без рогів і проблем.

22.7.2009 р.

СМІХОТУШКИ

Всі жінки, немов в пасльоні,

То кричать, то тюкають...

Дай і ще їм грам по двісті –

І на хрен захрюкають.

30.6.2004 р.

СУЗІР’Я

Жінка – то не просто зірка,

А медовий коровай,

Бо інакше хто б, пробачте,

Біг до неї, як у рай?

Бо у тім її сузір’ї

Стільки зваби і щедрот,

Що відразу й не збагнете,

Що брать в руки, а що в рот?

Хто хоч раз в житті пірнав

В щілинку бажання,

Тільки той в житті пізнав,

Що таке кохання.

26.10.2001 р.

ПИШУ ПРО ФЕЙ

Писать про фей – це як про зорі,

Яким – ні краю, ні кінця,

Бо ти ніколи не вгадаєш,

Де з них – чужа, а де – своя?

7.10.2003 р.

Я ВДЯЧНИЙ ВАМ

Я вдячний вам за вашу щедрість

І за душевну доброту,

Що ви така, як зрілий персик

В своєму власному соку.

26.4.1998 р.

ПРО МРІЇ ТА НАДІЇ

Іду по землі якутській.

Чоботи, як стопудові гирі.

І вже не сміюсь на кутні,

А плакать немає сили.

А поруч зі мною Микола,

Дотепник такий, хоч куди!

Словами у серце коле,

Штовхає злегенька: – Зажди!

А як же без нас вечорниці,

Хто ж буде дівчат розважать,

І губки, неначе суниці,

І вдень, і вночі цілувать?

А дощ разом з снігом лютує,

Засліплює брови і вії,

З очей, мов з проталин, пульсує

Струмочок живої надії.

І знову земля якутська,

То дощ, а то знов заметілі.

Ніколи б не вибравсь з багнюки,

Якби не твої довгі вії.

Від втоми в очах аж іскриться,

І людям таке не присниться,

І де лише брали ми сили?

Прийшов би генсек подивиться.

Та віра у краще, в Майбутнє –

Вона мене вічно водила,

Бо щоб я робив тут без тебе,

Якби ти мене не любила?

13.4.1984 р.

ТУМАН НАД РІЧКОЮ

Пливе туман, немов шляхетна дама,

Яка побачила у небі НЛО,

Що піднімавсь ліниво, як реклама,

І в небо вмить чкурнув десь за село.

А вслід за ним нові й нові хмаринки,

Замріяні й велично-мовчазні,

Які розносили по світу ті картинки,

Що Шишкін залишив на полотні.

17.10.1988 р.

АЗОВСЬКЕ МОРЕ

Як в місті почало світати,

Де «Ганси» небо стережуть,

Пішов я з морем попрощатись

І вже збиратися у путь.

А море, ніби пес сердитий,

Запінилось аж до зубів,

Стогнало так несамовито,

Немов зірвалось з ланцюгів.

І так на берег налітало,

Де я стояв, немов граніт,

Немов зі мною теж прощалось

І сповіщало про це світ.

А Місяць, ніби вітром здуло,

Понесло десь в небесну синь.

Туди, де хлопці довгорукі

В дівчат шукали зрілих динь.

І де «Чуваш» відпочиває,

Упершись носом у пісок,

Вже там дівчину обнімає

І там цілує їй сосок.

А понад морем альбатроси

Весь день вони – то там, то тут –

Ходять поважно, як матроси,

Неначе море стережуть.

А море піниться і злиться,

Неначе хоче нам сказать,

Щоб хоч один з нас хтось лишився,

Аби було з ким пошептать.

28.8.1988 р.

ДАЙ МЕНІ КОХАННЯ ГРОМУ

За такою я красою, ясна річ,

Біг би, мила, за тобою день і ніч.

Біг би, мила, за тобою по полях,

Як за казкою святою сивий птах.

Я втомився без кохання і огруб,

Дай мені моє бажання, ніжність губ.

Хочу збити я оскому на тобі,

Бо як я на тебе гляну – жар в душі.

9.6.1978 р.

СОРОМЛИВА ВІРНІСТЬ?

– Ну хто, скажи, придумав вірність? –

Якось в сусіда запитав.

Той недвозначно посміхнувся:

– Певно, у кого не стояв...

І ми прийшли до теї думки,

Що той, хто надто був старим,

Бо якщо гарно придивитись,

То нащо вірність молодим?

Як ті завжди спішать пізнати –

І того, й того, ту і ту,

Тільки соромляться сказати,

І я не відаю, чому?

Адже це просто геніально,

Як в тебе є, що людям дать...

Тому ніяк не розумію,

Як можна це… гріхом назвать?!

ЖИВИ Й РАДІЙ!

Не вірю я уже нікому:

Ані людям, ані Богам,

Які говорять: гріх кохати,

Якщо не спиться по ночам.

Навіщо тре’ себе дурити?

Живи, як хочеться душі,

А як не можеш вже любити,

То йди попісяй у кущі.

Живи як відаєш, як знаєш,

Але живи, життю радій!

Бо якщо справжня ти людина,

То над одною ти не млій.

Живи, працюй, не зупиняйся,

Бо як зупинишся – кінець,

Й тоді тобі не допоможуть –

Ні Бог, ні лікар, ні мудрець!

23.5.1986 р.

ЯКЩО НЕМА НІЧОГО

– Навіщо в куми брать такого,

Як він не може вже нічого?

7.10.2003 р.

ЯКЩО У ЖІНКИ УРАГАН...

Якщо у жінки, вибачайте,

Вже між ногами ураган,

То їй тоді до фільки розум,

Будь та хоч тричі капітан!

22.5.2001 р.

ГУКНИ – ПРИЙДУ...

Зірки всю нічку над полями

Тихенько з вітром гомонять,

Чи в світі є щось краще тебе,

Щоб міг з тобою порівнять?

Очі твої – зірок ясніші,

Із них струмить таке тепло,

Що варто в них лише заглянуть,

Як оживає все село.

Гукни! – Прийду! Примчусь, як вітер

В любу хвилину ночі й дня,

І принесу тобі ту квітку,

Що будеш ойкати щодня.

7.7.1984 р.

ЯКЩО ЖІНКА ЧАРІВНА

Жінці тій, що чарівна,

Рівні їй в житті нема,

А як вміє ще й мовчать,

То – ні з ким не порівнять!

20.10.2010 р.

ЩОБ БУТЬ ПОПЕРЕДУ

Як хочеш першим буть в житті,

То йди від всіх ти впереді,

Та надто вже не поспішай,

Як ранше всіх не хочеш в рай.

20.10.2010 р.

КОЛИ НА ТЕБЕ Я ПОГЛЯНУ

Як на твій погляну цвіт –

Мов мені сімнадцять літ,

Бо на тебе як погляну,

Вмить стаю неначе п’яний.

7.6.1978 р.

НАВІЩО ПРЕЗИДЕНТИ?

– Ну нащо нам президенти?-

На Майдані всі кричать.

– Президенти нам потрібні,

Щоб державу розорять!

3.3.2010 р.

ДЕ ЦВІТУТЬ КОНВАЛІЇ…

Там, де цвітуть конвалії

І цілий рік весна,

Живе в краю веселому

Сусідка чарівна.

За нею Місяць бігає

Всю нічку напроліт,

І нею він любується

Уже багато літ.

І я любуюсь личеньком,

Ой, як воно горить!

Й за нею йду до річеньки,

Щоб кров охолодить.

І Місяць в небі синьому

Біжить, не відстає,

Й наблизитись до дівчини

Нікому не дає.

Дивлюсь на ту я квіточку,

А очі аж горять,

О, як же мені хочеться,

Щось ніжне їй сказать.

Ото дивлюсь і думаю,

Як Місяця прогнать,

А він стоїть-всміхається

Й не думає втікать.

27.4.2005 р.

А ЩОБ ЇХ ПОВИКИДАВ?

Я вже ношу і ті костюми,

Які давно забракував,

Уявляю, що б робив я,

Якби їх повикидав.

27.4.2005 р.

ЩО В СВІТІ КРАЩЕ?

Що може бути в світі краще

В краю берізок і дібров?

Як йде моє до мене щастя

Й несе у пазусі любов?!

Я – ЗА МОСТИ

Щоб не мости,

Не був би в тебе я, а в мене – ти.

Щоб не мости,

То ми б не відали краси.

Тому й люблю завжди мости,

Бо де мости – там я і ти.

23.5.1978 р.

Я НЕ ОСУДЖУЮ ТЕБЕ

Я не осуджую тебе

За те, що ти гуляєш.

Гуляй! Поки, як мак цвітеш

І ще бажання маєш.

Я не осуджую й за те,

Що розлучилась вп’яте.

А що б і справді ти змогла

В житті запам’ятати?

Я не осуджую тебе,

Бо я тобі не тато,

Я й сам, щоб жінкою родивсь,

Всім дарував би свято.

12.6.1978 р.

ЩОБ НЕ БУЛО ВІЙНИ

Миленька дикуночко моя,

Подививсь, як жито налива,

Навіть птахи і комахи

Мають теж свої розваги,

На любов у них прийшла пора.

Буде тобі – рвись, хоч боронись –

Все те, що і мамочці колись.

Як від щастя не втікала,

Все одно любов догнала

І очата жаром зайнялись.

Таточко мамульку обнімав,

Таточко мамульку цілував,

І хоч як вона брикалась,

Довго, довго не давалась,

Та, нарешті, татко її взяв...

Донечку мамулька берегла

І очей не зводила стара.

І хоч як вона старалась,

А бабусею осталась

А тепер і внучку вже повча:

– Дівчинко, дитиночко моя,

Місяць в небі світить не щодня.

І коли палають роси,

Ти радій, як хлопці просять,

Бо на те й дається нам весна.

Внученько, дитиночко моя,

Місяць в небі світить не щодня,

А коли палають груди,

Не брикайсь, як милий будить,

Як не хочеш, щоб була війна.

24.8.1984 р.

МОРОЗ І БЕРІЗКА

Зігнув мороз в дугу берізку,

Як хлопець дівку над Здвижем,

І їй сказав занадто різко:

Або… лягай, або… підем.

1.11.1988 р.

ІНТЕРМЕДІЇ НА ТЕМУ

«ДАТИ ЧИ НЕ ДАТИ?»

Дуже в нас багато люблять тільки брать:

Діти мовчки – в татка, в мамки – все підряд.

Та пора б подумать тим, що люблять брать,

Що як любиш брати, то люби й давать...

І про стать я хочу також написать,

Хай це хто як хоче пробує читать,

Та закон природи всі повинні знать:

– Що ти зможеш взяти, як не зможеш дать?

7.9.1974 р.

ВОНА У ІНШОГО БЕРЕ

Вона у іншого бере

Те, що їй муж недодає.

14.6.2004 р.

ПРОСТО ЛЮБИТЬ

Сонце весняне над полем пашить,

Серце закохане жде і тремтить.

Сонце за мною над містом іде.

Де ж ти, ріднесенька, миленька, де?

Сонце весняне ще заспане спить,

Серце гукає любить і любить.

Біла берізка шумить і гуде,

Де ж моя миленька, де ж вона, де?

Туга, як вітер осінній, кричить.

Просто любить – це не просто любить.

Болем одвічним скрутила Журба,

Серце закохане, плаче верба.

Де ж ти, кохана, любов моя, де?

Вийди, поглянь, як весняночка йде.

Глянь, як сміються в ярах ручаї,

Глянь, як дзьобами б’ють дріб журавлі.

Туга, як поле осіннє, кричить,

Просто любить – це не просто любить.

Ніжністю серце весна наповня,

Вийди, кохана, у серці – весна!

28.4.1983 р.

КАЗКА З-ПІД БРІВ

За казками ходять в гори,

Ходять в поле, ходять в ліс,

А тебе, моя ти казко,

Я зустрів серед беріз.

Ти сміялась на галявці

І бродила серед трав

Там, де вітер віти гладив,

По вершках ялин стрибав.

Ти бродила і сміялась,

Загорівсь в очах бузок,

Аж берізки причаїлись,

Задивились на лужок.

А як вітер зупинився,

Не повірив в чудеса,

Там – ромашки, там – волошки,

І в очатах – небеса.

Ти сміялась на галявці,

Де чабрець з трави димів,

І все поле чарувала

Сяйвом ніжності з-під брів.

4.5.1983 р.

ГОРДІСТЬ НАШОГО НАРОДУ

Де Амга, а де Карпати,

Але скрізь живуть кирпаті.

Їх грудаста мила врода –

Гордість будь-якого роду.

Сміхотушки хоч куди:

Є що взять і є куди...

Що стегенця, що вже спинки,

Не дівчата, а картинки!

От тобі і ха-ха-ха!

Як тут зможеш без гріха?

10.8.1984 р.

ФАНТАСТИЧНІ ХРИЗАНТЕМИ

Що може краще буть для Еми,

Ніж фантастичні хризантеми?

27.42005 р.

ЯК ХОЧЕШ МАТЬ ЩАСТЯ…

Ти завжди у житті щось вигадував

І старався, де міг, схитрувать,

І словами, неначе гранатами,

Ладен був хоч весь світ підірвать.

І по світу, як Ванька, ганяєшся

За веселим життям... де воно?

Чи вважаєш, що щастя появиться,

Як всю ніч будеш грать в доміно?

Щастя там, де дружина, де діточки,

Де батьки твої й рідне село,

Де проріс в рідну землю коріннями

І поставив діток на крило.

В твоїх друзів вже в кожного діточки,

Є і куми, і друзі, й свати,

Ну а ти за рублями ганяєшся,

Як за кісткою в місті хорти.

Зупинись! Не хитруй і не рипайся,

І чужих не шукай жіночок.

Спражнє щастя тоді тільки матимеш,

Якщо матимеш власний садок.

7.5.1985 р.

ВІДШУМІЛИ ВЕРБИ

Відшуміли верби і стрункі берези

І на скроні всілися білі голубки.

Де ж ви мої любі, чарівні Інеси,

І куди зникають ваші огоньки?

Відшуміли роки і стрункі дубочки,

Але ти для мене, ніби Тихий Дон,

Ой, як взять хотів би я твої сосочки

І поринуть з ними в таємничий сон.

19.8.1988 р.

НАТХНЕННЯ

Натхнення – воно дрімає, як кішка,

А то бурлить, як брага в діжці,

Натхнення – воно як ураган,

Тут не було і – океан.

11.6.2004 р.

МЕД У СОТАХ

Ви чарівні, як у Криму тераси,

Де літом зрілим аж пашить всі дні,

Коли дивлюсь на ваші я прикраси,

Ой, як тоді вас хочеться мені

Схватить за руки в ніжнім пориванні,

За плечі взять, дивитись і мовчать,

І губками, які такі грайливі,

Всю ніч, як медом в сотах, ласувать.

13.12.1988 р.

ВІДПОЧИНОК НА БУЛЬВАРІ

В лісосмугу, де ріс хміль,

Залетів веселий джміль.

Випив скляночку нектару

І поплентавсь по «бульвару».

Ледь добрався до дороги

Й далі – брик й відкинув ноги.

– Що ж ти спиш? – Його питаю.

– Тихо! Я відпочиваю! 4.6.1988 р.

ЩО МЕНІ РОБИТИ?

– Де тебе я бачив, підкажи мені:

Може, літом в полі, де горять вогні?

Та коли побачив очі я твої,

То відчув відразу, що вони – мої.

Стало жить охота і вірші писать

І якщо відверто, то ще більш кохать.

17.11.1960 р.

ЛЮБЛЮ СМІЛИВИХ!

Люблю сміливих і рішучих,

Що знають, що вони хотять,

І вже якщо прийшли до тебе,

То не для того, щоб дрімать...

Які за себе і за друга

Горою можуть постоять.

8.5.1985 р.

БУРЯ В ДУШІ

Засміялась й ніби в душу буря увірвалась,

Сколихнула серце й розум, а сама сховалась.

Став пильніше придивлятись я до всіх знайомих,

Став чомусь людей боятись, як виходжу з дому.

Засміялась, повернулась і пішла в ліщину,

Ну а я провів ту квітку поглядом у спину.

Я дививсь на стан дівочий, на дівочі ноги,

І чим більше я дивився – більше мав тривоги.

Тож, трусну оту я грушу, що гіллями гнеться,

Може й вам комусь у душу буря увірветься?

20.5.1961 р.

НОГИ ПОДРЯПАНІ

Ноги всі подряпані, руки в мозолях,

І в хустині білій ходить по полях.

Хто це, хто це, хто це? Як дівча те звать,

Що за нею хлопці табуном біжать?

Літо промайнуло, вересень прийшов

І дівча те в полі більше не знайшов.

Та одного разу, якщо так сказать,

Я поїхав в Київ просто погулять.

Аж дивлюсь: дівчина йде по Луговій

В модній спідничині, хусточка на ній.

Я її як вгледів, то про все забув,

Й сам себе питаю:

– Люди, хто це був?

Хто це, хто це, хто це? Як дівчину звать

Що ніхто не може від неї відстать?

4.9.1959 р.

ГІПНОЗ

Ніби під гіпнозом йду на твій я голос,

Бо він манить душу, як травневий колос.

Він такий приємний, як у лузі квіти,

Як в садку троянди, ніби теплий вітер.

Він такий чарівний, ніби літні ночі,

Де кигичуть чайки в Ялті або в Сочі..

7.6.1961 р.

ЯК ПРИЙДЕ ВЕСНА

Я прийду до тебе, люба, як прийде весна,

І тоді тебе зустріну, дівчинко моя.

Сядем в лузі над рікою під черемхи кущ

І тоді мене як хочеш, скільки хочеш – «муч»!

Я мовчатиму від щастя – тільки ти кохай

І прошу тебе від мене більше не втікай.

Як розквітне вишня ніжно у твоїм саду,

То чекай, обов’язково я тоді прийду.

10.5.1960 р.

Я ЛЮБЛЮ

Я любив й любити буду все одну і ту,

Що неначе вогник грає, ходить по мосту.

Я люблю, бо тільки в неї є оті ключі,

Які душу відкривають навіть і вночі.

Я люблю, бо очі в неї, ніби дві зорі,

І всю ніч, немов сріблинки грають на Дніпрі.

Я люблю, бо голос в неї кличе жить і жить

Й скільки б ти її не «мучив», а вона мовчить.

14.6.1960 р.

МОЯ УКРАЇНА

Вечір зорі висипав на міста і села,

Україно, краю мій, ти така весела!

Ти весела і щаслива, що в степу і в полі

Скрізь ростуть берізки білі і стрункі тополі.

Ти такою молодою не була ще зроду,

Бо свою красу даруєш власному народу.

Скрізь, куди б ми не ступили, – солов’ї співають

І піснями нашу Неньку, мов оберігають.

Бачу ріст твій в кожній домні, в кожній забудові,

І дзвенять слова крилаті в кожнім твоїм слові.

Україно, рідний краю, гори і трембіти,

Де ще є такі Карпати, як у нас, у світі?

І тебе ніяка сила більше не здолає,

Бо нас всіх єдина віра і любов єднає.

10.6.1961 р.

КОРОЛЕВА...

Як поглянув на дівчину,

Так очима і прилип,

А вона іде-сміється,

Як по вулиці Пилип.

Як відійду, подивлюся

Я на неї з сторони –

Ніби справжня королева,

Що очей не відвести.

А як ближче придивитись –

Ніби крик ворон з дібров,

Бо як слово-друге мовить,

То зникає вся любов.

22.5.1961 р.

ПОЛЮБИВ Я ДІВЧИНУ

Полюбив я дівчину з русою косою,

Полюбив за погляд, полюбив весною

За дівочий голос і за сміх веселий,

Що його я чую по містах і селах.

Полюбив, як досі не любив ніколи,

За очата сині і за чорні брови.

Полюбив, а нині, що робить, не знаю,

Бо ті очі сині груди розпинають.

Полюбив я дівчину з русою косою,

А тепер не маю ніччю й днем спокою.

14.6.1961 р.

А ЧАС ІДЕ

Незадоволений собою,

Своїм життям і почуттям,

Бо особливого нічого

Ще не зробив в житті людям.

А вже минає двадцять п’ятий,

Летять літа, як в річку лист

А я і досі ще не знаю,

До чого в мене більший хист?

Тому не знаю ще й понині,

Куди іти, куди ступить?

Чи з двох одне: вірші покинуть,

Чи будівництво залишить?

30.5.1961 р.

В ГІДРОПАРКУ

Скільки раз тобою милувався,

Коли ти виходила з метро,

Та чомусь підходити боявся,

Бо тоді я був іще ніхто.

Скільки раз вдивлявся в сині далі,

Ніби в очі збуджені твої,

Де гуляли Олечки і Валі,

Що пускали зайчики свої.

А Дніпро то пінився, то злився

Й не хотілось бачить ні душі,

Бо коли на інших я дивився,

То вони були, немов чужі.

14.5.1988 р.

ХТО ХОЧЕ МИРНО ЖИТИ

Я люблю розумних й тих, що діють,

А не слід в повітрі від м'яча,

Я люблю людей, які радіють,-

Тих, в яких, як райдуга, душа.

А тому не варт людей дурити,

А орлів воронами лякать,

Бо хто хоче мирно в світі жити,

Той не стане на народ плювать.

8.6.1988 р.

СІРИЙ ЛИСТОПАД

Висить на лозах виноград,

Немов його хтось протаранив,

Ой, вже цей сірий листопад

Мені всю душу протуманив.

19.11.1988 р.

СІМ’Я ЯК КЛІТКА

Одружитись – це все одно

Що попасти в клітку,

Де тебе сандалить будуть

І зимою, й влітку.

11.12.1988 р.

ІВАН ТА МАР’Я

Давно ні Мар’ї, ні Івана

На світі нашому нема,

А їх любов живе між нами

І щастям душі наповня.

11.12.1988 р.

КАРАТИСТИ

Стали всі штангістами,

Стали каратистами,

А у нашім місті

Не пройти, ні сісти.

28.11.1988 р.

Я – СИН ЗЕМЛІ

Я – син землі, яка мене зростила,

Проте, люблю Москву і Білорусь.

Та де б мене по світу не носило,

Та знаю, що в Містечко повернусь.

28.11.1988 р.

У ГОРАХ

Улігсь туман під Сонцем і глузує,

І позирає, як ріка біжить,

А над туманом вітер бешкетує

І хоче з ним по полю побродить.

19.11.1988 р.

СЕРЕД ТУЙ

Якщо стрів жінку серед туй,

То з нею краще не жартуй,

Бо жартів ті тоді не знають,

Якщо в них губки дозрівають.

А як дозріли, то цілуй,

Не дарма ж ходить серед туй.

Бо, як простіше вам сказати,

Всі жіночки не люблять ждати.

13.12.1988 р.

ПІД СОНЦЕМ

От би там, де Сонце жарить,

Клен гукає холодком,

Те дівча, що ходить, вжарить,

Що викручує… задком.

20.11.1988 р.

МОЯ ГОЛУБОНЬКО

Дивись, весна іде по полю

І посміхається земля,

А ти сумуєш, ти сумуєш,

Голубоокая моя.

Дивись, як жито наливає,

Волошки манять на поля,

А ти сумуєш, ти сумуєш,

Голубоокая моя.

Голос кохання манить в гори,

Туди, де чути солов’я,

А ти сумуєш, ти сумуєш,

Моя ти зіронько ясна.

Всю ніч співа очеретянка

І щастям повниться земля,

А ти сумуєш, ти сумуєш,

Прокиньсь, голубонько моя.

16.3.1986 р.

КОЛИ ПРИХОДИШ ТИ

Щиро тобі я вдячний, мила,

Що ніжністю омолодила,

За те, що щастям напоїла,

Як ти до мене прилетіла.

І замість айсбергів і снігу

Душу наповнила ти сміхом,

А на вустах принесла казку,

Немов весна – тепло і ласку.

Я п’ю тепло твого кохання

Із джерелець твоїх, кохана.

Я п’ю любов з криниць кохання,

Яким лікую всі страждання.

17.4.1986 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ЗИМА

Одягнув Мороз Ялину

У м’ягку пухку перину,

Скроїв біленьку хустину

І накинув їй на спину.

І сказав: – Відпочивай,

Поки знову прийде май.

І побіг із гір по полю

Одягать струнку тополю.

Закрутився над вербою

Сніжнобілою фатою,

І подався далі в ліс

Розважать струнких беріз.

7.5.1985 р.

КУЛЬТУРА

Як по вулиці хтось йде,

Як соломи хура,

Так і знайте: то іде

В нас міська «культура».

Ця дверцяток не придержить

І не озирнеться,

І завжди вона біжить,

Ніби чорт женеться.

З виду: – Де мій вихідний?

А відкриє рота:

– Боже милий, пожалій,

Відкривай ворота!

10.8.1988 р.

КОЛИ ТРЕМТИТЬ ДУША

Що то за сміх, як в серці рани

Й весь час тремтить твоя душа,

Навіщо тре’ такі тюльпани,

В яких уже вогню нема?!

В твоїх очах вже день згасає

І мак червоний не горить,

А ти ще й досі те не знаєш,

Що із дівчам своїм... робить?

24.5.1978 р.

ВІТЕР ВТИХОМИРИВСЯ

Нарешті вітер втихомиривсь

І стало тихо надворі,

І ясні зорі із-за хати

Вже посміхнулися мені.

Нарешті вітер влігся в хаті

І став до ранку спочивать,

А зорі, як жінки патлаті,

На землю стали визирать.

І срібні хмари зупинились,

Бо з неба, ніби із вікна,

Могутня сила їх схопила,

Немов за гриву скакуна.

11.8.1988 р.

ЯКЩО РОДИВСЯ ТИ ВОЛОМ

Не знаю, чому воно так повелося,

Що той, хто начальник, – той вічно правий,

А ти, як родився, мій брате, Федотом

Ото посміхайся й по-їхньому вий!

Я знаю, що в світі й начальники треба,

Бо хто ж тоді буде нас-дурнів повчать,

І нашим довір’ям, і нашим терпінням,

Немов циган кіньми, в житті торгувать?

Думки за думками, як ластівки в небі

Одна за одною, аж страшно мені.

А серце кричить: – Не чіпай їх, не треба,

Нехай як сиділи, й сидять у лайні!

5.11.1988 р.

НІЧ З ГРОМАМИ

Як ніколи, пахли трави,

Як ніколи, все розквітло,

Ніч, розбуджена громами,

Говорила нам про літо.

На хвилину злива стихла,

Все розквітло над ланами,

Як ніколи, пахли квіти,

Перемішані з зірками.

6.6.1978 р.

БОРГ

Що ж бо, милі мужички,

Ви попритихали,

Я сьогодні в вас беру

Те, що в мене крали.

Я колись попереджав,

Друже мій, Овечкін,

Що й до мене прибіжить

Теж твоя овечка.

А тепер, як я колись,

Ти почухай спину

І посидь, як я колись

Ждав свою дружину.

Чи ж тобі не говорив,

Що прийде розплата...

А тепер мені плювать,

З ким ти будеш спати...

Тут, браток, такі діла,

Хочеш чи не хочеш,

А борги платить пора –

Це тобі не Сочі.

1.2.1984 р.

Я НЕ ОСУДЖУЮ...

Я не осуджую тебе

За те, що ти гуляєш.

Гуляй, поки, як мак, цвітеш

І ще здоров’я маєш.

Я не осуджую тебе,

Що хочеш всіх пізнати,

Адже, напевно, так колись

Й твоя робила мати.

Я не осуджую й за те,

Що п’єш вино, що палиш,

У кожного з нас вади є,

Чого вже тут лукавить?

Я не осуджую тебе,

Бо в тому твоя й сила,

Що на відміну від мужчин

Ти жінкою родилась.

12.6.1978 р.

НАША РАДІСТЬ

Наші рідненькі дружини –

То суцільне щастя й зло,

Бо їй все тоді до спини,

Якщо надто припекло.

8.6.2002 р.

НЕ В ТОЙ ПОТЯГ СІВ

У кожного своя удача,

У кожного свій біг,

Ти за те мені будь вдячна,

Що сім’ю беріг.

Що коли в чужому житі

Паслася всю ніч,

Я беріг дрова для дому

Щоб горіла піч.

Дякуй, що носив тюльпани

І сім’ю беріг,

Коли всім ти, хто поманить,

Свій несла пиріг.

Але, видно, помилився,

Не в той потяг сів

І не ту я, видно, жінку

В дім собі привів.

18.5.1978 р.

КВІТУЧЕ ПОЛЕ

Твоя душа – квітуче поле,

Нектару вистачить усім.

Отож, гуляй, козацька доле,

Нехай гримить у небі грім!

24.5.1987 р.

КОЛИ НІЖНІСТЬ ЧЕРЕЗ ВІНЦЯ

Як любов на вас напала,

А душа немов базар,

Як колінки б не стискала –

Не обійде вас пожар.

8.8.1986 р.

ЛИСТОПАД

Відлетіло літо,

Ніби синя птиця,

Листя розігріте

Полум’ям іскриться.

Вітер листя в танці

Крутить в хмарці синій,

І мабуть десь вранці

Одягає в іній.

І пливуть тумани,

Тихо, як вітрила.

Листопад рум’яний

Розправляє крила.

9.9.1978 р.

БРОНЗОВА МЕТЕЛИЦЯ

Бронзова метелиця

Ніби листопад

Смутком в полі стелиться,

Як туман на сад.

Я стою під кленами,

В цім вогні горю,

З соснами зеленими

Мовчки говорю.

А вони збентежено

Дивляться на ліс,

Де пташиний гамір

Біля зір повис.

8.12.1978 р.

ФАРАОНИ

Були тирани, є і будуть

І в цьому винуваті люди,

Бо не спитав ніхто до ладу:

– Хто їм усім таку дав владу?

Щоб все стогнало і гуло –

Будь то чи місто, чи село.

Собі зробили всі закони

Й тепер вони вже – фараони.

12.11.1995 р.

НАЙКРАЩЕ ВБРАННЯ

Щоб еротичні були вірші,

Я їх усі з жінок списав,

А щоб вони були ще кращі,

Я всіх жінок пороздягав.

І от тепер я запевняю,

/Хоч в голові іде війна/,

Що жінки кращої немає,

Коли роздягнена вона.

Від вас не можу відірватись

І вас за це завжди люблю,

Й як ОТЧЕНАШ я вас читаю,

І вас завжди до себе жду.

16.9.2010 р.

ЯК ТИ ПІШЛА

Ти подивись у даль віків:

Яке над нами синє небо!..

І з того часу, як зустрів,

Я тільки й думаю про тебе.

16.9.2010 р.

НЕЗІБРАНИЙ УРОЖАЙ

Уже й зима прийшла до мене,

Уже давно дрімає гай,

А я ще й досі стільки років

Ще не зібрав свій урожай.

18.9.2010 р.

КОЛИ ПРОБУДЖУЄТЬСЯ КРОВ

Коли пробуджується кров,

Вона горить, як Сонце в росах,

Тоді до нас іде любов

І ласки, ніжності в нас просить.

І замість того, щоб кохать,

Її ми гонимо, бо горді,

А потім, що вже там казать,

Й самі хапаємо по морді.

30.4.1978 р.

Я ЗГАДУЮ ЗОРЯНІ НОЧІ

Я згадую, згадую, мила,

Про зоряні очі твої,

Як ноги ти в озері мила

Й співали всю ніч солов’ї.

Я чую, я чую ще й досі

Твій сміх, ніби шум яворів,

Як ми цілувались в покосах

І Місяць над нами горів.

Я думав, я думав, кохана,

Що щастю не буде кінця.

Осипались листя з каштанів,

Остигли горячі серця.

30.4.1978 р.

Я ПРОСТО ЖИВ

Я не кричав «ура» нікому,

А просто жив і працював,

Ходив на вахту, як у школу,

І відпочинку я не знав.

Ходив на працю, як на подвиг,

Бо я державу будував,

А що творилось на Олімпі,

Про те ні я, ніхто не знав.

А Президент усі ці роки

Жидам котеджі будував,

І, так сказать, це поміж нами,

Мене й народ мій грабував.

Хіба ж тоді могли ми думать,

Що «слуги» нас всіх підведуть

І всю державу разом з нами –

Жидам у рабство продадуть?

16.10.2010 р.

ПІД ТОПОЛЕЮ

Коли я вперше вас зустрів,

На вас дививсь, як на тополю,

То мов попав у сяйво зір,

Ніби зустрів свою я долю.

30.8.1988 р.

СВІТИТЬ МІСЯЧЕНЬКО

Світить Місяченько з вечора до ранку,

Сипле самоцвіти дівчині до ганку.

Ну а друга дівчина дивиться й сумує:

– Чом той Місяць ясний не її цілує?

Чому в русі кучері стрічки не вплітає,

І як прийде вечір, не її шукає?

Місяць посміхнувся й відповів дівчині:

– Бо люблю я карі, в тебе ж очі сині.

– Тож, чому не підеш до її ти хати?–

Щоб про це при матері дівчині сказати?

– Бо коли приходжу, щоб про це сказати,

То не можу дома я її застати.

Дівка посміхнулась й Місяцю тихенько:

– Значить, не кохає вас та чарівненька.

Бо якби кохала, з дому б не втікала,

І сама б, як вечір, вас вона шукала..

10.10.1959 р.

УЧИЛОЧКА

У нас училочка, як фея,

Що очей не відірвать.

Сам себе питаю, де я?

І не знаю, що сказать.

За вікном пливуть хмаринки,

Грім на вулиці гримить,

Ну й мордашки, ну й картинки,

Як же в школу не ходить?...

14.10.1988 р.

ЯК НЕ БУДЕ БУГАЯ...

Де бугай є в череді,

Там корівки молоді.

Де немає бугая –

Ні телят, ні молока.

4.10.1988 р.

Я ЖДУ

Неси, неси свою красу,

Я жду її, її я жду!

18.9.2010 р.

СКІЛЬКИ ВИП’ЄШ?

Гриць до Йвана: – Скільки… мекнеш?

Й гегнув, ніби гуска.

– Скільки буде – стільки й мекну,

Тут була б закуска.

4.10.1988 р.

У КОГО Є ОХОРОНА

У кого власна охорона –

Тому неписані закони.

18.9.2010 р.

ЩОБ БУТИ ЩАСЛИВОЮ

Що тре’ робить, щоб буть щасливою?

В професора питає жіночка під сливою.

І відповів профессор жіночці з дороги:

– Рот на замку тримать та розставлять як ширше

ноги.

27.9 2010 р.

ДВА РОЗУМОВИХ ЦЕНТРИ

– У жінок є два розумових центри,

/Та все це буде хай між нами/,

Один з них в них у голові,

А другий, вибачайте, між ногами.

Й один із них завжди перемагає,

Але який? – Це кожен знає.

Бо якщо з вами та рішила залишиться,

То не для того, щоб труситься.

27.9.2010 р.

САМОЗАХОПЛЕННЯ

Якщо ти чужу дружину

Запросив у сад гулять,

Це у нас всі процитують

Просто як «самозахват».

16.4.2010 р.

ВІЧНИЙ ПОДАРУНОК

Як мати в люди виряджала,

Вона не плакала, о ні!

Вона мені подарувала

Веселу посмішку тоді,

Щоб обминали всі тривоги

Й не знав ніколи я біди,

І так на мене подивилась,

Мов, проводжала назавжди.

Коли ж кохана проводжала,

Так просвітила мою кров,

Що скільки я себе вже знаю,

Відтоді й мрію про любов.

І що робить тепер – не знаю,

Чи зупинитись, чи іти?

А бубни в серці вибивають

Весь час акордами весни.

1.5.1978 р.

КОЛИ ТИ ПОСМІХНУЛАСЬ

Коли мені ти посміхнулась

Теплом веселих таємниць,

Неначе свіжістю війнуло

З твоїх незайманих криниць.

Враз зашуміло небо лісом,

Затьохкав в серці соловей,

А ти стояла і гукала,

Щоб ще і ще зіграть… в хокей.

11.4.1978 р.

ЯК ВПЕРШЕ Я ТЕБЕ ПОБАЧИВ

Біляву берізку мені нагадала

І небо, як льон голубе,

Як пісню про першу любов проспівала,

Як вперше побачив тебе.

І очі манили мене, як волошки,

У поле, де зріють жита запашні,

Де грають всю ніч цвіркуни на гармошці

Веселі романси тобі і мені.

11.4.1978 р.

ІДЕ ЗИМА

Дивлюсь на синь віків безмежну,

На тихий шум Дніпровських хвиль,

І думи важкі і бентежні

Нависли, як на очі бриль.

Пройшла весна, як крик сороки,

Прийшла вже й осінь до дібров,

Куди ж мої дівались роки,

Куди ж поділася любов?

Кохання наше відшуміло,

Немов про Тарзана кіно,

Куди ж воно, куди ж поділось,

Куди ж поділося воно?

А на душі зима лютує

І вітер свище, аж гуде,

Коли ж мене ти вже почуєш,

Коли ж до мене вже прийдеш?

14.9.1978 р.

ЯК ЗАВИВАЛА ХУГА

Що ти не будеш – не вагався,

Що ти не прийдеш – теж я знав,

Але однаково примчався,

Бо сам себе перевіряв.

Шептались вітри із вербою,

Щось говорили до зірок,

А я стояв всю ніч з журбою

І не відходив ні на крок.

І коли хуга завивала

Під тріск дібров, як сто чортів,

О, як тебе душа бажала,

О, як тоді тебе хотів!

19.9.1978 р.

БЕЗГОЛОВЕ ЩАСТЯ

Коли її він полюбив –

Від щастя голову згубив,

А зараз він сидить і плаче…

– Куди ж дивився ти, козаче?

9.1.1979 р.

ЩОБ НЕ ЗАБУВАЛИ

Ми без роботи не дрімали,

Навіть коли жінок не мали.

Не всі від всіх себе ховали,

Були й такі, що виручали...

От ними ми й користувались.

А тим, що більше всіх старались,

Навіть синків подарували,

За те, що нас не забували,

30.8.1978 р.

ДИВНИЙ НАРОД...

Мене ти навіть й не хвали

А пригорни, як Сонце тишу,

А потім вже що хоч роби

І я тебе вже не залишу.

Я – жінка, любий, пам’ятай,

І тут вже нічого додати,

Я – жінка, мати, я – твій рай,

І це якраз ти мусиш знати.

І хоч жінки ми – дивні люди,

І жить не можем без причуд,

Але за це якраз нас люблять,

Як любить бджіл сорокопуд.

25.5.1978 р.

НЕЙМОВІРНО, АЛЕ ФАКТ

Цілі дні я думаю про тебе

І ходжу неначе сам не свій,

Бо завжди я згадую про небо

Те, що визирає із-під вій.

Хочу стать твоїм найліпшим другом,

Та за те вже ти мене прости,

Що твоїм не хочу стать «супругом»,

Бо набридли вже мені пости.

Хочу буть я вільним, незалежним,

А тому у ЗАГС і не піду,

Бо у ЗАГС заводите кохану,

А назад виводите біду.

2.5.1978 р.

БОЖИЙ ПОДАРУНОК

Нам Бог дав і ми даєм,

Так що, милий мій, підем..

14.4.2003 р.

ЩОБ НЕ БУТИ РОГАТИМ

Якщо не хочеш буть рогатим,

То краще будь ти нежонатим!

12.8.2010 р.

ПОСТРІЛ ПОЧУТТЯ

Мов рожева квіточка, молода дівчина

Сутінками неба глянула з-під брів,

І від того серце так замуркотіло,

Що аж вогник ніжності по душі побрів.

Ось вона та сила, що бадьорить душу,

Та, яка запалює іскорки життя,

Варто лише дівчині ледь відкрити «груші»

Й оголити повністю спинку і пупка.

І хтозна, чи небо на таке спроможне,

І що в порівнянні з нею неба край?

Все ж, якщо кохана вам не посміхнеться,

То в житті ніколи вам не бачить рай.

9.3.1978 р.

КОЛИ ГРАЄ ЦВІРКУН

Поміняй, мила, впертість на вдачу

І тобі гарантую свій цвіт,

Свою пристрасть безмежно-юначу,

Що виношую стільки вже літ.

Як цвіркун на гармошці заграє

Ті пісні, що нам збуджують кров,

То, упевнений, в нас запалає

Ніжним цвітом небесна любов.

Поміняй, мила, впертість жіночу

І забудь ти про страх і про гріх!

Як хотів би любить твої очі

Й чути вічно веселий твій сміх.

6.6.1978 р.

ПИРІЙ

Напоїв мене коханням милий мій,

Напоїв мене коханням милий мій,

І сидить – очей не зводить,

Ніби змій...

Я також очей не звожу з його вій,

Я також очей не звожу з його вій,

І не знаю, чи давати,

Чи залишити пирій?

Всі від нього повтікали хто куди,

Всі від нього повтікали хто куди,

Ну а я його гукаю:

– Йди сюди!

Я дивлюсь на нього, люди, і сміюсь.

Я дивлюсь на нього, люди, і сміюсь,

Бо його я ані трішки

Не боюсь.

Посадив мене мій милий на… пирій,

Посадив мене мій милий на… пирій

І сказав: – Посидь зі мною

І хоч трішечки помрій.

Він цілує мої руки і мовчить,

Він цілує мої руки і мовчить,

І вже бачу, що не може

Вже ні встать, ні відпустить.

А душа горить – згорає, дива жде,

А душа горить – згорає, дива жде,

Ну а він цілує руки

І, як ґедзь, весь час гуде.

Притулилась я до нього і тремчу,

Притулилась я до нього і тремчу,

Що ж скажу своїй матусі,

Як додому я примчу?...

15.11.1978 р.

ЩОБ ТИ ПРИЙШЛА

З якою б жадністю в жасмині

Я б до твоїх припавсь грудей,

Щоб ти прийшла до мене в міні,

Аби погратися в хокей.

10. 6.1978 р.

КОЛИ ТЕБЕ НЕМА

І день – не день, і ніч – не ніч,

І літо, як зима.

І я – не я, і піч – не піч,

Коли тебе нема.

І цвіт – не цвіт, і сміх, як крик,

На серці, мов війна,

І Місяць в небі, як індик,

Коли тебе нема.

І все байдуже, все пусте,

Мов навкруги – чума.

І все не те, і все не те,

Коли тебе нема.

Мовчить робота й цілі дні

Кричить дощем весна,

І не співаються пісні,

Коли тебе нема.

12.5.1978 р.

НЕВТОМНИЙ СОЛОВЕЙ

– Мене отой бентежить факт,

Що солов’ї не мають такт,

І що, як ми лягаєм спать,

Ті починають нам співать.

Й якби ж ото заради втіхи,

А то всю ніч – для солов’їхи.

Ну а мені, світилу дня,

Хоч би якесь там – «тра-ля-ля»!

Скажіть, нащо така душа

В якій немає співчуття?

Я подивився на Грицька

І посміхнувсь йому злегка:

– Та не чіпай ти солов'я,

У нього там своя сім'я.

28.5.1986 р.

НЕ ЙДІТЬ ТУДИ...

Не йдіть туди, куди не просять,

Не йдіть туди, де вас не ждуть,

Не йдіть туди, де збиті роси,

Й туди, де бджоли не гудуть.

8.5.1978 р.

ЯКЩО ХОЧЕШ ВИПИТЬ

Якщо хочеш з нами випить,

Ми – люди гостинні,

Якщо пляшечку візьмеш,

Вгостим неодмінно.

19.101988 р.

ПІТЕКАНТРОП

Ходжу по житі і в волошках

Шукаю слід твоїх очей,

Які ти в житі розгубила

При сяйві Місячних ночей.

Кирпатим вітром завихріла,

Аж заскрипіли ясени,

Сама ж у вирій полетіла,

Віднявши всі від мене сни.

Куди ж, куди ти полетіла,

В яких краях тебе шукать?

А вітер гладить моє тіло,

Неначе хоче щось сказать.

Не треба, вітре, не кажи

Мені нічого. Сам все знаю.

Чому всю ніч, немов чорти,

Дощі над нами завивають?

Чому, коли тебе нема,

Моя кохана, моя мила,

То Місяць ніби наставля

Свої на мене гострі вила?

Чому тоді – немов потоп,

Неначе хтось мене тиранить,

І Місяць, мов Пітекантроп,

Мене, як звіра, в серце ранить?

10.3.1978 р.

ДІТИ У КОЖНОГО СВОЇ

Діти у кожного свої

Й нажаль, у всіх свої є вади,

Але одним ми раді всі,

А іншим – і свої не раді.

9.6.1978 р.

ТАМ, ДЕ ПАХНЕ М’ЯТА...

Дозволь хоча б разочок глянуть

На ту скарбничку, де любов,

На ту, з якої пахне м’ята,

Яка мою бентежить кров.

На той магніт, що притягає

Сильніше неба і світил,

Який і мертвих оживляє,

І добавляє всім нам сил.

25.9.1978 р.

ЖИТТЯ – ЦЕ МИТЬ

Життя людське не просто мить,

Цю мить ще треба вміть прожить,

І щоб колись вам не тужить,

Його потрібно заслужить.

А то як сядеш на очко,

Мов прив’язав тебе там хто,

То забуваєш все на світі,

Що в тебе є дружина, діти.

Бо ти вважаєш, що прожить –

Це «гарну купу наложить».

О ні, мій хлопчику маленький,

Не все в роботі тій, дурненький.

Як хочеш гідно вік прожить,

Старайся Бога не гнівить.

Бо хто в житті шанує Бога,

В того завжди пряма дорога,

Той не образить батька й матір,

Для нього що сестра, що братик,

Той у кабак не побіжить

Щоб все, що зцапав – все пропить.

Бо щоб людське життя прожить,

Потрібно дім, садок зростить,

Діток поставить на крило,

А потім вже і дудль, дермо.

2.11.2001 р.

ЯКЩО ЛЮБОВ ЯСНА, ЯК ДЕНЬ

Якщо любов, як день ясна,

Значить, до нас прийшла весна.

12.5.1994 р.

ЯКЩО ТИ ПОСТАРІВ

Ото найкращі дні на світі,

Коли немає ще сім’ї,

Як розквітають едельвейси

І скрізь, де підеш, всі – твої.

Коли дівчата, як троянди,

Тебе заманюють в свій сад,

І ти у них за коменданта,

І ще далеко листопад.

А як відчув, що вже старієш,

І вже, як вишня, побілів,

От тоді заводь корівку,

Щоб рвав хтось зілля для кролів.

14.9.1978 р.

ПЛАКУЧА ВЕРБА

Над моєю любов’ю співають вітри,

Циганські романси виводять,

Я знаю, життя – це постійна журба,

Яка вічно ніжності просить.

Прохожий! Прохожа! Агов, зупинись,

Скажи хоч однісіньке слово!

Й до мене, до неї, до всіх посміхнись,

Ну що ти ідеш, як корова?

І знову по серцю лозою верба,

Неначе смичком своїм, водить,

І знову на серці журба і журба,

Що місця собі не знаходить.

Над моєю любов’ю плакуча верба

Циганські романси виводить,

Кому ж із прохожих потрібна журба,

Як кожний з нас ніжності просить?

9.3.1978 р.

ТИ ГУКНИ МЕНЕ…

Ти гукни мене, красуне, у зелений гай,

І тобі я подарую королівський коровай.

Ти гукни мене, кохана, ти гукни,

Моє серце, мою душу розбуди.

7.5.1978 р.

КИРПАТА

Ну й кирпаті, так кирпаті!

Що вже тут і говорить:

Варто тільки вийти з хати,

Як на кожній все горить.

Та не нам про це судити,

Видно, вік до цього звик.

Всі не проти підгульнути,

Тільки, щоб не знав мужик.

ПОДИВИСЬ НА МЕНЕ

– Ти приглянься, ось, до мене:

Є що дать і показать...

Тож скажи мені, Семене,

Чом від мене всі біжать?

– Як тобі, щоб не образить,

Делікатно це сказать?

Бо ж коханцю, окрім «танцю»,

Треба ще і їсти дать.

2.5.1978 р.

ЯКЩО ПРИЙШЛА

Якщо залишила надію,

То ти її не віднімай,

І будь хоч тричі ти повія,

А як прийшла – штанці знімай.

23.5.1978 р.

ЗВЕРТАЮСЬ ДО ТЕБЕ, МІЙ БОЖЕ!

Створив Ти Адама і зорі, й весну.

Навіщо ж творити було сатану?

Невже, щоб боролись ми з ним все життя

Й за це щоб просили в богів каяття?

Багато в цім світі не ясно мені,

Чому Ти півсвіту віддав сатані?

Невже із-за того, як світло горить,

І сам ти не можеш як слід відпочить?

22.3.1992 р.

ЩО Я ДУМАЮ

– Що я думаю? Я знаю,

Таємницю бережу,

Бо всю ніч я вас чекаю.

А навіщо? Не скажу.

8.6.1978 р.

І ЗНОВУ ДОЩ

І знову дощ пішов над полем

Нудний, дошкульний, як латунь,

А я дивлюсь з великим болем,

Як він накинувсь на красунь.

А ті, мов вівці від вівчарки,

Від нього кинулись втікать,

А дощ за ними навперейми

По полю кинувсь доганять.

А я дивлюсь на їхні ніжки,

Як ті по полю дріботять,

І так хотілось їх гукнути,

Щоб парасольку кожній дать.

10.5.1984 р.

ХТО СТАРШИЙ

– Хто тут з нас старший: ти, чи я? –

Питає в діда голова.

– Це як сказать? – старий в отвіт,–

Той, хто мудріший, – мовив дід.

– Пусті твої, мудрець, слова,

Правий завжди – в кого права!

11.5.1994 р.

ЩО НАЙВАЖЧЕ В СВІТІ?

– Що дістає всіх до печінки?

– Дурний язик любої жінки.

Хто його витримає, Коля,

Варт присудить тому Героя.

12.5.1994 р.

КРАСА І РОСА

Хоч ніхто красою не напився

І борщу з краси не наварив,

Але той, хто нею захопився,

Тільки той по-справжньому і жив.

Та для мене цього щастя досить,

Інший хай отраву ту доп’є,

Бо кому оті потрібні роси,

На які хто хоче, той плює?

На красу я руки більш не милю,

Бо краса – то камінь, що висить,

За котрою біг колись я, милі,

Тільки б в ній свій кінчик… умочить.

24.5.1978 р.

МИ ЗНАЙДЕМО ІНШИХ

Не прийшла вночі ти,

Не прийшла і вдень...

Ну, і Бог з тобою,

Ми других знайдем.

Чи, можливо, думаєш

Інші без… «біди»?

Та таких гарнюсіньких –

Скрізь, де не піди.

Бо як тільки Сонце

Десь вкладеться спать,

То у мініюбочках

Скрізь вони стоять.

Ноги пооголюють

Ледь не до пупка,

Бо у них робота,

Бачите, така.

Міні попідтягують

Аж по саме… ось,

Що на котру глянеш –

Мов стається щось.

5.2.2003 р.

МІЛІАРДЕР І ЛЮДОЖЕР

Що більше в нас міліардерів,

Тим більше в нас і людожерів.

21.3.2009 р.

ЯК ШУМИТЬ БЕРЕЗА...

Як шумить береза, зачекай

І про що шепоче запитай.

Сам із нею хвильку пошепчи

І відчуєш, як добрієш ти.

Як сніжок летить над полем ниць

До дівочих рук і до зіниць,

Ти, мій друже, також зупинись,

І на ту красуню подивись.

Як цвіте калина, не тушуйсь,

А постій, поніжся, полюбуйсь,

І, клянусь я пам’яттю дідів,

Ти відчуєш, як помолодів.

Сам відчуєш, як в твоїй душі

Загудуть і бджоли, і хрущі.

І тоді, я знаю, ти збагнеш,

Де ти силу ніжності береш.

Як над полем падають дощі

І гудуть над вербами хрущі,

Стань, постій і трохи порадій,

І на щастя часу не жалій.

Все одно, повір і не спіши,

Більшої не знайдеш ти краси.

Не гони галопом повз життя,

Бо воно не має вороття,

А без квітів, праці та жінок

Не буває радощів, синок.

І не знайдеш щастя у житті,

Як не стрінеш квіточку собі.

Та тоді оце ти все збагнеш,

Як життя із краю в край пройдеш.

Щоб, коли останній ступиш крок,

Не казали всі на тебе – вовк.

Тож, коли проходиш ти проз гай,

Хоч рукою феям помахай!

5.5.1991 р.

СКІЛЬКИ МОЖНА ПИТЬ?

Що ж ви, хлопці, робите,

Скільки ж можна пить?

Що ж ви, як все вип’єте,

Будете робить?

4.2.2003 р.

ТИ НЕ СОРОМСЯ

Ти не соромся, що кохаєш,

І дякуй Богові завжди

За те, що «квіточку» ту маєш,

Яку не можна обійти.

28.2.2003 р.

НЕ ЗНАЮЧИ ВІДНОСИН

Не знаю ваших я відносин,

Тому й не стану вас судить,

У кожного своє є горе,

Та неоднаково болить.

19.1.1992 р.

Я УЯВЛЯЮ…

Я уявляю, люди добрі,

Яким би світ чарівним став,

Щоб не творили люди бомби

І кожний з нас щоб розум мав.

18.1.1984 р.

КОЛИ ДУША ГОРИТЬ...

Про сором я не хочу говорить,

Мабуть його давно вже не існує,

Бо, як душа від ніжності горить,

Тоді нікого і ніхто не чує.

11.10.1992 р.

НАЙКРАЩІ ПОДАРУНКИ

Що б жіночки всі виробляли,

Якби ми їх не цілували?

Бо всі найкращі подарунки

Для всіх жінок – це поцілунки.

Бо що ті варті подарунки,

Якщо вони без поцілунків?

20.3.1992 р.

ЩО РОБИТЬ?

Що казать, дівчина кожна

Вміє попою крутить,

А мені й така ще треба,

Щоб уміла й борщ зварить.

Щоб могла зустріть з роботи

Й запитати, як діла?

А не так: тут ледве в хату

І на себе потягла...

Що із того, що у жінки

Вся душа вогнем горить,

Якщо хочеться порою

З кимось і поговорить.

Я не проти й сам погратись,

Бо роботу цю люблю!

Але ж хочеться порою

Й відпочити десь в гаю.

29.10.2000 р.

ЩОБ НЕ ЛЮБОВ

Гриць блукав би в цьому світі

І не знав би, що робить,

Щоб не вчили батько й мати

Цілувати і любить.

21.3.1992 р.

ЧАЄЧКИ ЛЕТЯТЬ

Із вирію вже чаєчки летять

І журавлі курличуть над полями,

І що ж то воно буде, так сказать,

Коли вже всі ми станемо панами?

Хто ж тоді стане сіять і орать,

Вирощувать картоплю і пшеницю

І соплі всім ледачим витирать,

А паничам вимокувать гузиці?

22.3.1992 р.

СМІЙТЕСЯ І КОХАЙТЕСЯ…

Смійтесь і кохайтесь всюди,

Та не забувайте, що ви – люди.

15.11.2010 р.

СОРОМЛИВА МОЛОДІСТЬ

Як по весні з’являвсь лелека –

Так ти приходила в мій дім,

Й мов у садку струнка смерека,

Ти посміхалася нам всім.

Тоді не відав про кохання,

Ну що ми знали про любов?

Як в нас були одні зітхання

І ще боялись ми обнов.

І поцілунків, як сьогодні,

Всю ніч із губ ще не зривав

І ними душу я не тішив,

Бо ще про них я і не знав.

Та ми тоді, у юні роки,

Дівчат соромились завжди,

І хоч дівки тягли під боки...

Та ми дивились не туди...

17.6.2005 р.

НЕКТАР І МЕД

Жінка, як квітка польова,

В ній є нектар й пусті слова.

Вона створіння не таке,

Що цілий рік сидить і жде.

Не будеш ти – знайде другого,

Що буде вік за посильного…

А як комусь віддасть той рай,

То що залишить вам? Вгадай!

Отож, живи і не дрімай!

17.6.2005. р.

ЩОБ МИЛІ ПОСМІХАЛИСЬ

Скільки нам залишилось, не знаю,

На землі цій грішній сновигать,

То ж давайте, я усіх прохаю,

І себе, і інших шанувать.

Й так робить, щоб милі посміхались,

Дарувать їм квіти і любов,

Щоб вони всі ночі розважались,

Як вітри у сутінках дібров.

20.2.1992 р.

НІЧ, РОЗБУДЖЕНА ГРОМАМИ

Розцвітало над ланами,

Грав цвіркун свої октави,

Ніч, розбуджена громами,

Пахла свіжістю отави.

Через хвильку, ніби тіні,

Розступились чорні хмари,

Сонце бризнуло промінням,

Мов сріблястими дощами.

Скрізь в полях озерця-цятки,

У яких пташки купались

І веселим щебетанням

Землю рідну вихваляли.

7.6.1978 р.

ВЕСЕЛИМ ГАЄМ НІЧ БУЯ

Веселим гаєм ніч буя,

Все поле вкрите квітами,

Немов хустиночка твоя,

Зоря горить між вітами.

Хустина тихо попливла

Вишневим пелюсточком,

Побіг за ним я край села

До річки за гайочком.

А він палає у воді,

Дивлюсь: на дні купається,

Хотів спіймать хустину ту,

Вона ж втікти старається.

8.6.1978 р.

СІРИЙ

Якщо будеш пить без міри,

То завжди ти будеш сірий.

8.8.1978 р.

ВУНДЕРКІНД

Я передав себе на осуд,

Як перебив весь в хаті посуд.

11.4.2003 р.

ЦІЛУЙ МЕНЕ!

Поцілуй мене, кохана,

Бо без щастя серце в’яне,

А де кров грубіє, люба,

Там душа – твердіша дуба.

21.3.1992 р.

ЯК ХОЧЕТЬСЯ КОХАТЬ

Над рікою-озером дівки білолиці

Стегнами як блиснуть, аж горять зіниці.

Я іду й любуюся Божою красою,

От би десь поніжитись ними під сосною!

Видно, хтось у лісі надто нагрішив,

Що до нього вітер цілу ніч спішив,

І пригнав до лісу грізні блискавиці,

Щоб знайшли ті скарби, що в дівчат в спідниці.

О, як ще хочеться кохать

Й радіть, що ще живеш на світі,

І цілувать, і цілувать

Ті чарівні дівочі квіти.

16.7.1991 р

ЯКЩО ХОЧЕШ БУТИ ЗДОРОВИМ

До жінок ти загравай,

Та одне – запам’ятай:

Хочеш ти не чухать… «гриву»,

То одну май чорнобриву.

21.2.1992 р.

МАРИНІ

За той папір, що ти дістала,

Тобі я вдячний від душі,

Якби ти, мила, тільки знала

Які на нім створив вірші;

Які поеми і сонети –

Про небо, квіти голубі.

Таких не знали ще поети,

І всі вони – одній тобі.

16.10.1991 р.

ЩОБ НЕ ГОНИЛИ З ДВОРУ

Сірко наш чути перестав,

Не стало нюху, зору,

То ж він сильніше гавкать став,

Щоб не гонили з двору.

8.8.1978 р.

ПОБОРОЛА ОКОВИТА

Всіх боров в селі Микита,

А сьогодні плечі дужі

Поборола оковита

Й разом з ним лежить в калюжі.

9.8.1978 р.

НАВІЩО НЕБО?

Нащо мені потрібне небо,

Якщо воно завжди є в тебе?

11.10.2003 р.

ЖІНОЧЕ ДИВО

Підем, моя миленька, погуляєм в полі,

Де шумлять-пишаються цілий день тополі,

Й там в траві шовковій знайдемо озерце,

Від якого в кожного калатає серце.

Потім пошукаємо чарівні сунички,

У яких, я певен, ключик від спіднички.

А отой, хто знайде те жіноче диво,

Стане, як ніколи, – вічним і щасливим.

15.4.1990 р.

ЩОБ ПРОДАТЬ РЕКЛАМУ

Щоб продать гидкі ті морди,

Що затінили мости,

Можна, вибачте, зарплату

Всім піднять до висоти.

6.8.2004 р.

СТАЛО СЕРЦЕ ОСТИГАТИ

Став губить контроль я над собою,

Скільки ллють, то стільки вже і п’ю,

І не хочу мучитись з тобою,

Хоч тебе ще поки і люблю.

Стало чомусь серце остигати,

І тривожно надто на душі,

Як в людини, що спалили хату,

І писать немає де вірші.

Бо мене ніколи ти не чула,

Поки тебе якось… не назвеш,

І тебе не справить вже й могила

Навіть і тоді, коли помреш.

8.8.2004 р.

БАШТАН І САРАФАН

От забратися б під вечір

В твій, дівчинонько, баштан,

В перезрілі кавунцята,

Що ховаєш в сарафан.

Хай би «теща» і гриміла,

Навіть нявкали коти,

Головне, щоб кавунцята

Міг в тій пазусі знайти.

От якби я міг забратись

В твій, дівчинонько, баштан,

То я б став Героєм Праці –

Й не спинив би сарафан.

31.10.1988 р.

ОТ УЖЕ І ВЕРЕСЕНЬ НАДВОРІ

От уже і вересень надворі,

Посіріли, задощились дні,

І стоять берізки напівголі

У своєму світлому вбранні.

Осінь завітала у діброви,

Плаче пограбований народ,

Від якого відняли підкови,

Бо боїться свій відкрити рот.

9.9.1993 р.

ЯКЕ ЦЕ ЩАСТЯ БУТЬ ТВОЇМ!

Тополі, верби і хатинки,

Куди ти, брате, не піди,

На Україні, мов картинки,

У сяйві Місячнім завжди.

А десь в ліску блаженна тиша

Сховалась в сутінках дібров,

Сидить в листочках і не дише,

Затамувавши в жилах кров.

Краса земна!. Вкраїно-Ненько,

Яке це щастя – буть твоїм!!!

Й з очей твоїх, як з рук небесних,

Черпать всі пахощі земні.

Яке це щастя бути в полі

Там, де бринить дівочий сміх,

Де села бережуть тополі

І нам приносять стільки втіх.

31.10.1988 р.

ФІЛОСОФІЯ ПОЧУТТІВ

– Є такі жінки на світі,

Що не вміють ні фіга,

Та зате, як прийде вечір,

Мужики всі без ума.

– Може в тім твоя і правда, –

Гриць до Йванка посміхнувсь, –

Тільки, що б робив з такою,

Щоб голодним ти проснувсь?

– А що б ти робив? – У Гриця

Став Іванко вже питать, –

Щоб дружина все уміла,

Та не вміла чарувать?

16.6.2002 р.

ЗБУДЖЕНІ ГРУЗИНИ

Їдуть збуджені грузини

Й труться в жінки біля спини...

Щоб заглянуть із-за спини,

Що у пазусі в дружини?

10. 6. 2005 р.

СУПЕР ЖІНКА

В інших сім’ях супер діти,

А в мене дружина,

Як закрутить, бува, задом,

Вмить росте... пружина.

В інших сім’ях – вареники,

П’ють медок, малинку,

А моя кричить ще з двору:

– Розстібай… ширінку!

17.11.2000 р.

ЯКЩО КВІТКА ДОЗРІВАЄ

Якщо любов ще не дозріла,

То не допустить вас до тіла.

Не поспішайте, в тім вся сила,

Щоб квітка та сама розкрилась.

Бо там, де квітка жде Джмеля,

То мед йому віддасть сповна.

1.1.1992 р.

ЯКЩО У ДОМІ Є ГОСПОДАР

Якщо в мою зайшов господу,

Хто тобі право дав повчать?

Адже ти в домі не господар

Й мені, що діять, краще знать.

Може ще ти мені покажеш,

Як тре’ще й і жінку цілувать?

Чи не пішов би ти, мій любий,

Сам зрозумієш? Чи сказать?

11.11.1988 р.

КОЛИ БУРЧИТЬ ДРУЖИНА

Про яку поезію можна говорить,

Як дружина вічно цілий день бурчить?

Що готовий тут же взяти за горлянку

Й за одним замовить по душі слов’янку.

11.9.1988 р.

ТАМ, ДЕ ЗОРІ

Вже догорав спекотний серпень

І укладалось Сонце спать,

Як з лісу викотився Місяць

І став берізок обнімать.

Ті з лісу стали вибігати,

Немов налякані зайці,

І почали всю ніч стрибати,

Неначе в полі цвіркунці.

9.10.1988 р.

СВОЇМ КОХАНИМ

Подякуйте мені, кирпаті,

За те, що все життя трудивсь,

І вас, в якій не стрів би хаті,

Кохать ніколи не лінивсь.

Подякуйте за всі ті ночі,

Які я вам подарував,

Що заглядав у ваші очі

Й від злих очей оберігав.

Я вдячний вам за те натхнення,

Яке від вас я вічно брав,

Й чим більше ви мене кохали,

Тим більше я і вам давав.

Я вдячний вам. Та що казати?

Від вас я кращого не знав,

Бо міг всю ніч вас так кохати,

Що навіть гай і той не спав.

16.12.1988 р.

КУДИ ІДЕШ?

– Хто така? Куди ідеш,

Що у пазусі несеш?

Може ти мені покажеш

Те, що в шортиках ховаєш?

– Не для показу той рай,

А як хочеш – наливай!

Бо та скрипочка,– до Гриця,–

Не для того, щоб… дивиться.

11.11.1988 р.

МОЯ ДЕЗДЕМОНА

Як я прийшов до Дездемони,

Як тут же злив свої гормони,

Ще раз її поцілував,

І їй при всіх «гуд бай» сказав.

Вона злегенька посміхнулась

І помахала: – Будь здоров.

Отак ми з нею і живемо

Серед гаїв й серед дібров.

19.6.2011 р.

ЩЕДРА ДОПОМОГА

– Ну де ж тут будуть діти? –

Питаю шефа знов, –

Як люди за роботою

Забули про любов.

Яке вже тут весілля,

Про що тут говорить,

Коли прийдеш з роботи,

І все підряд болить.

А ті сопуть-сміються,

Тут нічого язвить,

Бо як робочі трудяться,

Ми знаєм, що робить.

Колись якут, між нами,

Сказав, як всівсь на пліт:

– Ми не спимо з жінками,

А дітки – кожен рік.

– І де ж вони беруться,

Як з ними не спите?

– Начальство помагає,

Спасибі їм за те…

14.12.1988 р.

ЩО КРАЩЕ ТРОЯНД?

Чи є що краще, ти скажи,

Як цвіт троянд серед зими?

8.8.2004 р.

НІЧ І ДОЩ

За вікном шумить дощ. Монотонно, гіпнозом

Заворожує слух. Я вслухаюся в ніч.

Хтось проїхав в пітьмі попід вікнами возом

І залишив, немов за вікном, темну річ.

Я вдивляюся в ніч. Де дівалися зорі?

Може їх розхватали дівчата оті,

Що від погляду їх в серці, ніби на морі,

І бунтує душа, як прибої морські.

Цілу ніч іде дощ, цілу ніч не змовкає,

Мов, шукає когось і не може знайти.

То немов барабанщик в вікно барабанить,

То, схилившись на вишню, причаївся й мовчить.

Цілу ніч іде дощ. Цілу ніч – блискавиці,

Ніби стріли, то тут, а то в іншім краю

Нагадали мені про сільські вечірниці,

Про дівочу красу і про юність мою.

Цілу ніч іде дощ. Я вслухаюся в простір.

Все шумить і шумить. Може хоче сказать,

Що прийшов він до нас так, як ходять у гості,

І, втомившись, на луки вкладається спать.

Тож, як поле шумить, я сміюсь і радію.

Всякий шум – то життя, то ознака життя.

І, здається мені, я ніколи не зміг би

Жить без шуму дощів ані ночі, ні дня.

3.7.1970 р.-6.7.1970 р.

НОВА ВЛАДА

Як було дві гривні сало,

Всім до одного хватало,

А як стало тридцять п’ять,

То ніде ще й не дістать.

От тобі Верховна Рада,

От тобі і нова влада!

От у хлопців апетит,

Хай живе прем’єр-бандит!

Скільки ж будуть ці жиди

З нас мітлою все гребти?

12.1.2011 р.

НАКАЗ ПРЕДКІВ

Із сивих круч Дніпра-Славути,

Із золотавих куполів

Ще й досі голос предків чути,

Який шепоче, мов з віків.

Летять над кручами століття,

Мені ж здається, що вони

Десь з Лаври линуть, як суцвіття

Людської величі й весни.

То предок так потурбувався,

Залишивши взірець краси,

А сам у куполах сховався,

Відливши в дзвони голоси.

І так як дзвін з соборів чути,

То предок всім дає наказ:

– Живіть без воєн, в мирі, люди!

Живіть і пам’ятайте нас!

11.8.1977 р.

НЕ ДАВАЙТЕ ВБИВЦЯМ ХЛІБА!

ПРИСВЯЧУЮ БАТЬКОВІ

ОЛЕКСАНДРУ ІВАНОВИЧУ

Рідна земле, як тебе орали

Танками, фугасами, вогнем!

Скільки лиха ти в житті зазнала

І однак частуєш всіх хлібцем.

Пам’ятаю, батько мій старенький

Говорив, ще як була війна:

– Рідну землю бережіть, як Неньку,

Бо вона – наш рятівник вона.

Як хотів я, як ревли гармати

І носилась смерть, як сарана,

В ямку десь упасти й полежати,

А земля стогнала, як жива.

Люди-люди! Не давайте хліба

Тим, у кого руки у крові,

Бо хоч і давненько вже мовчать гармати,

А от смерть чатує й нині по землі.

26.5.1976 р.

КОЛИ ДО НЕЇ ДОТОРКНУВСЯ

Коли до неї доторкнувся,

То я відчув її тепло,

Відчув, як кров заворушилась,

Але не знав, що то було?

19.12.2009 р.

ЩО РОБИТЬ?

Ти прикидалась так мистецьки,

Що дай Бог іншим так любить,

Отож, сьогодні й сам не знаю,

Чи буть з тобою, чи гонить?

ЩО МАЛО ЖИВ

Що мало жив – жаліть не буду,

Бо в себе не впускав Іуду.

4.4.1986 р.

ЙДЕ ПО ВУЛИЦІ ЮНАЧКА

Гладять крилами лелеки

Небо наді мною.

Йде по вулиці дівчина

З русою косою.

Я дивлюсь на ту красуню

І гукаю в поле:

– Підем, миленька, до мене

Квіточки... прополем.

ЩОБ БУЛА МОЄЮ

Я тебе засиплю цвітом,

Ніби зоряним дощем,

Аби тільки ціле літо

Ти була моєю, мем.

КОЛИ ГУДУТЬ ХРУШІ

Як же хочеться, щоб в світі

Солов’ї співали,

А дівчата кожний вечір

Всіх нас чарували.

Як над лісом хрущі гудуть,

А дрозди співають,

Отоді якраз дівчата

Хлопців вибирають.

ЗАГОРІЛИСЬ ВОГНИКИ

Світлим ранком на листочках

Загорілись вогоньочки,

І гірляндами-зірками

Скрізь вони горять над нами.

18.1.1984 р.

ГАЮ – ГАЙ

Коли був в Росії цар –

Був і примус, й самовар,

А як стали комуністи –

Ніде сісти, ніщо їсти.

А прийшли регіонали

Що лишилось й те украли.

От тобі і гаю-гай,

Кого хочеш – вибирай.

12.1.2011 р.

СТОЮ, ЧЕРВОНІЮ

Від роду мені вже давно за півста,

А й досі, як стріну тебе – мов дитя,

А ще як у міні повз мене пройдеш –

Душа молодіє і розум мій теж.

Стою, виглядаю, не знаю, де стать,

Щоб погляд твій любий очима спіймать.

А от як спіймаю, бубнявіє... кров,

Невже це і є те, що кажуть – любов?

13.7.1989 р.

МОЛОДІСТЬ ПРОСКОЧИЛА

Які красунечки у нас!

На котру глянеш – хочеться!

Я б і сьогодні всіх би вас,

Та молодість проскочила.

7.7.1989 р.

ДЕМОНИ

Є у нас такі робочі,

Що, як демони, регочуть,

І, немов душа без тіла,

Зміну швендяють без діла.

А як гроші платить Сало,

То кричать:

– Чому так мало?

14.9.1989 р.

МОЇ КОХАНІ

Мої кохані! Замість квітів

Я ладен вам себе віддать.

Беріть мене хоч цілим світом,

Тільки не смійте сумувать!

16.11.1966 р.

«КВІТОЧКА»

Як на неї подивитись,

То очей не відірвать,

Так і хочеться ту «квітку»,

Як говорять в нас, «зірвать».

А якщо її зірвеш ти

Та поставиш в «вазу»,

То від неї бігти будеш,

Ніби пес від сказу.

Бо як та наставить роги

Та відкриє рота,

То від неї бігти будеш,

Як кіт від єнота.

2.12.1976 р.

«ГРІМ»

Зникла жінка й ніби камінь

Із душі звалився,

Небо враз поголубіло,

Апетит з’явився.

Навіть грім став милим-милим,

Блискавка – сестрою,

Бо від них я більше маю

У житті спокою.

17.5.1976 р.

БУКЕТ СПОКУСИ

Дивлюсь на кожну з вас, жінки,

І кожна з вас, як діва Єва:

Такі стегенця, грудоньки,

Ну, чом не кожна королева?

Треба ж було колисьТворцю

Створить такий букет спокуси,

Що і на крок не відійдеш,

Поки ти тортик той не «вкусиш».

І хай та Божа благодать

За сімома замками буде,

Одначе хтось її вкраде,

Якщо свої оголить груди.

І хай би що у вечір той

Вона б тобі не говорила,

Але якщо сидить і жде,

Тоді не будь же ти... Гаврилом.

17.10.1989 р.

ЛІКИ ВІД УСІХ НЕДУГ

Ми під вербичкою стояли

Там, де срібливсь веселий Буг,

Й словами, ніби квіточками,

Вона «люблю» сказала вслух.

І з того часу, як буваю

Я в тім краю, іду на Буг

І там ті квіти я збираю,

Які від всіх моїх недуг.

17.3.1978 р.

ВЕСЕЛІ ШАПОЧКИ

Вже давно із трав повизирали

Зіроньки-кульбаби на лугах

І попід горою повсідались

У своїх веселих шапочках.

А навколо жито зеленіє,

Де не глянеш – небо голубе.

Боже ж мій, якби ти лише знала,

Як же я шукав завжди тебе!

Жаль одне, що ти мене не чула,

Й не хотіла знать моїх пісень.

Тих, які для тебе написав я,

Ще тоді як в лісі цвів женьшень..

17.3.1978 р.

ЯК ПІСЛЯ ХМЕЛЮ

Ходжу весь день, як після хмелю,

Коли свою стрічаю Нелю.

13.7.1989 р.

ЛЮБОВ ДОВІРЛИВА

Любов довірлива, як цвіт,

Який з’являється на світ.

Й хоч з нею близько до біди,

Але ми всі мчимось туди...

Любов не скаже слова «ні»,

Те слово їй не знане,

І хоч в коханні всі смішні,

Але завжди бажанні.

2.10.1975 р.

ОДЕСА-МАМА

Я запитав у доці Зями:

– За що так нень не любить мами?

І доця вмить відповіла:

– Бо чогось татку не дала...

19.9.1973 р.

ЩОБ СВІТ НЕ НУДИВСЬ

Що писать про карі очі

І про цівки чорних брів?

Знаю я, що всі їх хочуть,

Хто ще сам не перезрів.

Не один дививсь в їх душу,

Ніби в казку чарівну,

І складав їм серенади,

І не мав з-за них він сну.

Так воно було і буде,

То б давно занудивсь світ,

Й слава Богу, що ще люди

Люблять той... шовковий цвіт.

5.9.1973 р.

ЩОБ МИ ЗНАЛИ?

Так воно було і буде,

Бо таке воно життя,

Що жінки не можуть жити,

Як і ми всі, без кінця.

А тому і не дивуйтесь,

Та й чи варт про це казать,

Що дівчина козакові

Вже не може щоб… не дать.

Бо творці, як нас творили,

Якщо можна так сказать,

То таке нам причепили,

Щоб жінки, якби й хотіли,

Не могли нам відказать.

5.9.1973 р.

МЕТЕОРИТ

Мабуть ти думаєш, що в мене

Серце, немов проїзжий двір,

І вічно вулиця зелена?

О, помиляєшся, повір!

Але для тебе днем і ніччю

Вічно відкритий світлофор,

Отож, лети і не затримуйсь,

Та не згори, як метеор!

4.4.1978 р.

ВТОМЛЕНА КРАСА

Якби тепло твоїх очей

Торкнулось струн мого кохання,

Повір, я б став, як Прометей,

І освітив би Світ, як Данко.

О, моя вічна ти краса!

О, матінко моєї Ліри!

О, як я жду тебе щодня

І в те, що прийдеш, хочу вірить.

14.9.1978 р.

ХТО ХОЧЕ КОХАННЯ

Хто хоче «справжнього» кохання

І хоче душу здовольнить,

Спішіть мерщій до баби Гані…

Та будь-кого омолодить...

18.9.1978 р.

ЛІСОВІ КРАСУНІ

Скоро білі мухи закружляють

І берізок стануть обнімать,

В білі льолі їх поодягають

І почнуть їм пісеньки співать.

А під ранок, як почне світати,

Ті натягнуть білі жупани,

Щоб було їм весело стояти

Й вартувати зиму до весни.

13.10.1976 р.

ЛЮБОВ ВІЧНА

Нехай говорять: честь не в моді

І не існує, мов, любов,

Та скільки в світі, вибачайте,

В нас бунтуватиметься кров!

То скільки б ми не існували

То стільки й будемо любить,

Бо як не станемо любити,

То що ж ми будемо робить?

1.4.1978 р.

ЧОМУ МІСЯЦЬ З РОГАЧЕМ?

Місяць перехожим

Зазирає в очі

Й, ніби розбишака,

Виглядає з ночі.

Рогачем націливсь

Він на ту дівчину,

Що втекла від нього

Ввечері в калину.

А тому по небу

З рогачем гасає,

То свою так милу

Він всю ніч шукає.

А тому до ранку,

Як хмарок немає,

Він всім перехожим

В очі зазирає.

12.5.1968 р.

ХВИЛЯСТЕ ЩАСТЯ

О, ти скажи, куди ти йдеш,

Кому спокусу ти несеш

Оту, що хвильками гуляє

І мов магнітом притягає?

Що не пройдеш, якщо не глянеш,

Навіть якщо й біда нагряне.

О, зупинись, чарівна мить,

Дай душу щастям обновить!

3.9.1989 р.

КОЛИ ПОБАЧУ Я ТЕБЕ

Давно мені уже за південь,

А серце й досі молоде,

А, особливо, як побачу

У білій блузочці тебе.

О, як мені завжди хотілось

Тебе за білі руки взять,

І десь в гаю, мов шоколадку

Усю до крихітки злизать.

15.2.1989 р.

НА СТУДІЇ

У нас на студії сиділи кандидати,

Були і вчені, й доктори наук,

Сиділи безпартійні і партійні,

А от поет один був – Назарчук.

16.2.1989 р.

У НЕЇ ОЧІ СИНІ-СИНІ

У спідничині сніжнобілій

Моя спокусниця іде,

У неї щічки з білих лілій,

Тюльпан на губоньках цвіте.

А очі сині, ніби небо,

Й звідки не глянеш – аж горять!

Ну, як таку не наздогнати,

Ну, як таку… не обійнять?

28.1.1989 р.

О, ЯСНИЙ МІСЯЦЮ!

Тремтить осика білолика,

На вітер сердячись, шумить.

О,земле ти моя велика,

О, ясний Місяцю, гаї,

Скажіть, де мила моя бродить,

В яких краях шукать її?

9.10.1968 р.

ЗАКОНСЕРВОВАНА КРАСА

Як я радію і сумую

/А свідок – небо голубе/,

Що так негадано-нежданно

На схилі літ зустрів тебе.

Я хочу всі твої рум’яни,

Що мов вогонь палахкотять,

Усі до крапельки, як ляжеш,

В горінні ніжності злизать.

2.10.1989 р.

ЩАСЛИВИЙ ТОЙ

Щасливий той, хто любить працю

І без роботи не сидить,

Хто ходить в поле і в діброви,

І без людей не може жить.

Щасливий той, хто любить працю

І спокій свій знаходить в ній,

Той, хто сміється, а не плаче,

Навіть тоді, як йде у бій.

Щасливий той, хто має міру,

Знає ціну собі й людям,

Той, хто завжди уміє мріять,

Навіть тоді, як п’є бальзам.

19.9.1989 р.

ДАЙ МЕНІ

Ні срібла, ні золота не хочу,

Не прошу ікри, ні ковбаси,

Дай мені ти ніжності досхочу

Й стільки само щастя принеси.

Дай мені з очей своїх наснаги,

А тепла з суничок-джерелець,

Дай мені хоч трішечки відваги,

Щоб я міг добратись до кілець.

Дай мені в твої заглянуть очі,

Що горять, як зорі неземні,

Дай мені ти того, чого зроду

Не давала людям і мені!

25.7.1989 р.

НЕ ВІРТЕ НІКОЛИ

Не вірте нікому,

Що жінка не любить.

Якби не любила,

То б в гай не пішла.

Бо жінки такої,

Яка б не хотіла,

Ще в світ не родилась

Така ні одна.

3.10.1989 р.

ФАБРИЧНА ГОРДІСТЬ

Хай мене простить дружина,

Як скажу в недобрий час:

– Де ще є такі красуні,

Як на фабриці у нас?

А тому, хто одинокий

І потрібна вам мадам,

Приїзджайте на тютюну,

То знайдем найкращу вам!

І хоч є між ними вредні

Й вередливі, хоч втікай,

Але ж всі вони радянські

/Був колись такий в нас край!/

А дівчата войовничі,

Пальця в рот ти їм не сунь,

Бо гляди, чого ще візьмуть

І відкусять аж до чунь.

25.9.1989 р.

СУНИЧКИ

Послухай, як шепочуть трави,

Як поле з гаєм гомонить,

О, дай до тебе доторкнутись

І душу дай насолодить.

Бо не сховаєш вже суничок,

Як знов до тебе притулюсь,

Бо як вже знову їх спіймаю,

То вже за себе не ручусь.

О, дай мені свої сунички,

О, дай до них я пригублюсь.

О, дай поправлю... я спідничку,

Тільки до неї... доторкнусь.

13.7.1989 р.

ПРО ДНІПРО

– Який Дніпро могутній на землі,

Якщо пливуть по ньому кораблі!

4.4.1986 р.

ЛЮБЛЮ НЕПОКІРНИХ

Люблю непокірну,

Хоч та, як вовчиця,

Вона не дається

Відразу, як ти.

І так тею грою

Вона вас розпалить,

Що будеш всю ніч

Від бажань аж ревти.

Бо в грі тій жіночій

Своя є принада,

Бо в грі тій жіночій

Є свій магнетизм,

Бо трудно вгадати,

Чого жінка хоче,

Аж поки сама

Не почне свій стриптиз.

А потім, коли вже

Душа очманіє,

А мозок десь зникне,

Вам шлючи уклін,

То скаже вам: – Чао,

Сіньор дорогенький!

Поправте спідничку

Ледь вище колін.

3.10 1989 р.

В ДІБРОВІ

– Поки серце, поки розум

Ніжним полум’ям горять,

Як би я хотів з тобою

Десь по лісі поблукать!

І під Місяцем злегенька

Там, де ясен гомонить,

Обійнять тебе тихенько

І всю ніч кохання пить.

І дівчина посміхнулась,

Здогадалась, в чому річ.

– Я не проти одружитись,

Тільки хай наступить ніч!

30.11.1989 р.

ЯНГОЛЯТКО

Може жінка то і свято,

Може жінка й Янголок,

А пусти її ти в хату –

Станеш сам тоді, як вовк.

І не можу зрозуміти

Ні свою, ані чужу,

Скільки б їм не дав – все мало,

Хоч дай кожній з них баржу.

Бо чужа, якщо зустрінеш,

Та – як справжній Янголок,

Що готовий все для неї:

Й бриліанти, і свисток.

А своя – то гірша пекла:

То їй вічно щось болить,

То рука... у неї терпне,

То вона кудись спішить.

Стільки всього наговорить,

Що хоч стій, а хоч реви!

А сусід зайде до хати –

Хоч до рани приклади.

Не берусь жінок судити,

То вже справа не моя,

Але хто б чужу кохав би,

Щоб була та, як своя?

28.8.2000 р.

ДУШНО

Вечір над полями. А над полем зорі.

Й так уже над нами міліони літ.

І від того в серці шторм, немов на морі,

Що готовий тут же обійнять весь світ.

Душно, ой, як душно! От би всю цю зливу

Почуттів духмяних тій, якій я люб,

Щоб оті цілунки – ніжні і щасливі

Впали їй тюльпанами на краєчки губ.

Душно, ой, як душно і нестерпна злива,

Боже! Як же хочеться цілувать її,

Щоб була чарівною і завжди щасливою,

І для всіх співали вічно солов’ї.

17.3.1978 р.

БІЛЯ СТАНУ

Стану біля стану

І на тебе гляну,

На свою, як кобру,

Чарівну Оксану.

Що своїм дошкульним

Ідіотським криком

Та могла б, як молотом,

Всім розквасить пику.

26.7.1989 р.

МІЛЬЙОН

Скільки днів я жив й не відав,

Що живе десь ураган,

Поки ти мені не стрілась

І пішли ми на курган.

Злились ми у поцілунок,

Кров кипіла, як піон...

Бо поклав на твій рахунок

Поцілунків я мільйон.

19.3.1978 р.

ІТИ – НЕ ЙТИ?

Іти, не йти – боюсь і хочу

В його кохані глянуть очі,

А що, якщо застане жінка,

Чи видержить моя печінка?

І я сказав дівчині Ані:

– Відкинь ти всі думки погані,

А страх лишай в своїй господі,

Як пастись йдеш в чужі городи.

Але одне запам’ятай:

Там де любов твоя – там рай!

А хто в чуже залазить жито,

То так і знай, що буде битий.

Бо хто в чуже залазить щастя –

Той матиме одні нещастя.

14.12.1978 р.

ПОГЛЯД

Ніби небо посміхнулось

І кудись поділась лінь,

Як очима притулився

До твоїх в гаю колін.

А коли наблизивсь, люба,

Я до вогненних очей,

То здалось, що в листі дуба

Десь затьохкав соловей.

Боже мій! Яке це щастя

Буть з коханою в гаю,

Як співає соловейко,

Й шепче миленька:

– ЛЮБЛЮ!

23.2.1978 р.

ЛЮБОВ НЕ ОБІЙДЕШ

Я в житті не зраджував дружині

І не відав іншу благодать,

Поки іншу не зустрів в калині,

Як ходив я ягоди збирать.

Загорілась полум’ям калина

Так же само, як у мене кров,

Що забувсь про дім я і дружину,

І про шум берізок і дібров.

Бо як глянув на красу в нейлоні –

У гаю притихли солов’ї,

Навіть губи – терпкі і солоні –

Видалися солодом мені.

А як в жінки блузочка відкрилась,

Ніби з них злетіли голубки,

Й тут же засіяли, як світила,

Аж заворушилися... світи!

Плавали на небі ясні зорі

І ховались в сивій далені.

І не знаю, що скажу я Дорі,

А сьогодні – хороше мені!

І собі в той час чомусь подумав,

Глянувши в далекі ті світи:

«Все ми, хлопці, в цьому світі можем,

Та не можем жінку обійти».

19.5.1978 р.

РОСИНКА

Подивлюсь на непідступну

Й ту, яка гуляє,

Так вона ж, ота дівчина,

Вогниками грає.

А ота, що непідступна,

Так повісить носа...

Таке враження, що жінка

Милостині просить.

Бо ота, що непідступна,

Ходить, мов з бідою,

Бо не знає, що робити

З тею... «бородою».

Бо доступну не потрібно

Цілий день вмовляти,

З нею тут же познайомивсь...

І веди до хати.

Бо у неї так робила

І бабуся, й мати,

Ну то як же таку дівку,

Хлопцям не кохати?

13.3.1978 р.

ХВИЛЯСТЕ ЩАСТЯ

О, ти скажи, куди ти йдеш,

Кому спокусу ти несеш,

Оту, що хвильками гуляє,

І, мов магнітом, притягає?

Що не пройдеш, якщо не глянеш,

Навіть, як козликом ти станеш.

О, зупинись,чарівна мить,

Дай душу щастям обновить!

3.9.1989 р.

ЇЇ БАГАТСТВО

Думав я, що буде сила,

Як до мене прийде мила,

Ну а він, як «Бобік з будки»

Не вилазить... «треті сутки».

5.12.1989 р.

ТВОЇ ОЧІ

У твої очі шугонув би,

Ніби в море голубе,

Щоб забуть про всяке горе

І голубити тебе.

Як набридли ті б…рехухи,

Що говорять: – Я – твоя!

А як тільки відвернешся,

То не взнаєш, де чия.

26.6.1983 р.

ОБУХ

Вже й весна прийшла у місто,

Зачепилась за поля,

Вже і в хаті стало тісно,

Хоч під снігом ще земля.

Ось вже знову сніг лапатий

Налетів, як хмара мух,

А як ти пішла від хати,

Мов в душі застряг обух.

19.3.1978 р.

ДИВНІ ЛЮДИ

Усі жінки – то дивні люди,

Бо всі вони з одних іксів,

І все-таки котрусь полюбиш

І доберешся… до сосків...

Усі жінки – то дивні люди,

І всі вони з одних прикрас,

І кожну жінку хтось полюбить

Та не в один і той же час.

25.5.1978 р.

ВОЛОДАР СВІТУ

Любов безмежна, як і Всесвіт,

Де ні початку, ні кінця,

І тільки той ВОЛОДАР СВІТУ,

Хто має справного КІНЦЯ!

10.4.1978 р.

Я ЗНАВ І ВІРИВ

Переді мною, як картинка,

Сидить дівчина молода,

Дивлюсь на неї я невпинно:

– Де ж ти була в мої літа?

Де ж ти була, моя кицюню,

Коли я полум’ям палав,

Коли я жить не міг без дива,

Й тільки тебе одну чекав?!

О, де була ти, дорогенька,

Як я носивсь, як в небі грім,

І скрізь шукав тебе, біленьку

На чашку чаю у свій дім?

А зараз я, як вітер в полі:

Перегоріло все в душі

І залишився біль утоми,

І недописані вірші.

Тому, ото, і бурлакую,

Й ходжу, як бусел по стерні,

Бо вже не вірю я нікому,

І в те, що стрінешся мені.

19.9.1989 р.

АПЕТИТНА!

Ти настільки апетитна

І приваблива така,

Що від погляду одного

Шаленіє голова.

Уявляю, щоб зі мною

Ти пішла на лісоплав,

Я б тебе, як півень курку,

По сім раз за ніч топтав.

А якби пішли ми в жито,

Де волошки голубі,

То таке б творив з тобою,

Що й не снилося тобі.

І тоді б сама у себе

Ти питала б кожен час:

– Ну чому іти у жито

Відмовлялась кожен раз?

29.9.1989 р.

ЯКЩО ТИ ЛЮДИНА

Фальшивить з друзями не смій!

Підвести друга – гірше зради.

І той, хто друга підведе,

Колись життю не буде радий.

Бо на Русі так повелось:

Якщо товариша хто зрадив,

Того хапали за кадик

І не питали згоди Ради.

А хто сьогодні ще живе,

Допоможи усім їм, Боже,

А як хто друга підведе,

То хай і з ним те буде тоже.

1.9.1989 р.

ЛОБУРЯКА

Аж любо глянуть, як в трамваї

Місцем поступиться старий,

А поруч юний лобуряка

Сидить, як в гречці домовий.

З-під брів на старця поглядає,

І тут же голову в пісок,

Неначе страус, він ховає

І далі «спить», немов сурок.

Чи то родився він без батька,

Чи то його невдалий трюк?

Та так – упевнений – вчинити

Не смів би навіть і байстрюк.

20.11.1989 р.

ЩОБ НЕ СЕРДИВСЯ

Як би я припавсь до тебе,

До твоїх тих джерелець,

Від яких я вічно п’яний

Й неспокійний мій кінець.

Як хотів би підібратись

До отих твоїх кілець,

Щоб ти більше не брикалась

І не сердився кінець.

26.6.1989 р.-8.8.1989 р.

ВІЧНІ СУТІНКИ

Скільки себе я пам’ятаю,

Коли б до тебе не зайшов,

Ти ніби полум’ям палала,

Що шаленіла вічно кров.

Коли ж дружиною ти стала,

Мов хтось дорогу перейшов…

Чи може у житті своєму

Не ту я жіночку знайшов?

4.4.2003 р.

ЧУДОВА МИТЬ

Ну й колінки! Це не жарт.

Глянеш – хочеться на старт!

Як же ту красу дівочу

Заманить десь в поле хочу

І на свіжому покосі

Притулитися до Фросі!

Й під веселою вербою

Тею ніжитись красою.

Й там, де зорі сіно косять,

Те робить, що очі просять.

13.4.2000 р.

ХТО КОХАТИ БУДЕ?

– Цілий місяць буду в полі,-

Петя мовив жінці Олі.

Та хапа його за груди:

– Хто ж мене кохати буде?

12.4.1976 р.

МОЯ БОГИНЯ

Ти більше злила, ніж любила,

І все ж від тебе в мене – крила,

Бо все, що я досяг в журбі,

Дякувать Богу і Тобі.

7.2.1997 р.

Є ТИП ЛЮДЕЙ

Є тип людей, яким ціни немає

І без яких закон – це не закон,

Яким усе на світі дозволяєш,

Бо їм нема ніяких заборон.

Не будь яких – повисихали б ріки

І згасло б Сонце в небі над селом,

І не літали б ластівки над світом,

Й ніхто б ніколи не боровсь зі злом.

Є тип людей, яким нема відмови,

І навіть груші родять на вербі,

Коли при зустрічі в нас віднімає мову,

Що й сам не знаєш, що сказать тоді.

Є тип людей, що в дощ і непогоду,

Де б ти не був – завжди б до них ти біг,

І чарівну її дівочу вроду

Ти б цілував із голови до ніг.

І їм відкрив би все: і розум, й душу, й тіло,

Тільки бери, любуйся і радій,

Бо в їх букетах стільки зрілих квітів,

Скільки в житті у кожного надій.

29.9.1989 р.

ФОНТАН ЖИТТЯ

Коли ти йшла, навіть вербички

І ті принишкли над ставком,

І задивлялись на косички,

Як ті світилися сріблом.

На щічки впав із Сонця промінь,

Аж задивилася сосна,

Що навіть стали дибки коні,

Як посміхнулася вона.

О, як мені тоді хотілось

Тебе за плечі обійнять

І цілу ніч шукать те тіло,

Що вголос соромно сказать.

І може буть, мені ти скажеш,

Що, мов, тебе не вартий я,

Та що б робили всі ви, любі,

Якби не наш Фонтан Життя?

12.12.1989 р.

СТАНІСЛАВУ ЖУКОВСЬКОМУ

Весь час ганявсь я за тобою

Ще з тих часів, як в Ірпіні

Там, під плакучою вербою,

Зустрілись ми в травневі дні.

Тоді були ми зовсім юні

І наша дружба, я вважав, –

То наше зоряне майбутнє,

Як карасю – великий став.

Минали дні, минали роки

І час нас люто розлучав,

Ти десь зникав, немов сороки,

А я по-новому шукав.

І от, нарешті, знов зустрілись,

Ти витягнувся і змужнів,

І знову разом ми з тобою

Серед беріз і ясенів.

Дививсь на тебе – сльози лились,

Невже це й справді, друже, ти?

Й мабуть для того вже зустрілись,

Щоб вже навіки розійтись.

8.10.1989 р.

ПРОЙШОВ ТВІЙ ЧАС

У що себе не одягай –

Та не повернеш ти свій май,

І хоч ти як не гонорись,

А вже не буде як колись!

Коли до тебе так, між нами,

Гасали хлопці табунами,

Бо в ті часи на все село

Кращої тебе не було.

Й за те тебе ще поважаю,

Що носа ти не задирала,

І варт було лиш поманить,

Як виручала тут же вмить.

Я від душі пишавсь тобою,

Коли була ти піді мною...

Ну а тепер гризи свій пальчик,

І хай тебе тепер – твій... зайчик.

3.10.1989 р.

ОСИРОТІЛИЙ ПЛЯЖ

Пляж давно осиротілий,

Тільки мерзлі грудочки.

Всю красу свою чудову

Поховали жіночки.

Сум навколо, завірюха,

Розгулявся сніговій,

Тільки вогники палають

З-під жіночих довгих вій.

І якби не ті жаринки,

І не посмішки з-під брів,

То, напевно, навіть влітку

Хтось зубами б цокотів.

31.1.2000 р.

ЧЕКАЙ І НАДІЙСЯ

Нехай простять мене Боги,

Нехай простить мене і небо,

Що поздоровити не зміг

Тебе в цей день я так, як треба.

Але надіюсь, що колись

Наступить і така хвилина,

Як подарую я тобі

І донечку, і сина.

12.12.1989 р.

ЖИТТЯ ПРОЙШЛО

Мені завжди здавалось, я – тупий

І що мені чогось не вистачає:

Чи розуму, чи тупості вождів,

Від чого і душа моя страждає.

Життя пройшло і хочеться кричать.

Та хоч кричи! Ніхто вас не почує.

Тому мені так хочеться кохать

Вже й навіть ту, яка весь час лютує.

Життя пройшло і хочеться кричать,

Ну що, скажіть, за працею я бачив?

Я навіть жінку так, як треба, не пізнав,

Бо все життя на владу пробатрачив.

12.10.2001 р.

ТРАВА ШОВКОВА

Перший раз своїм бажанням

До «берізки» доторкнувсь,

І у полум’ї кохання

Я в той час про все забувсь.

Скрізь, куди сягали очі,

Пропливали хмарочки,

А коли я з хмар спустився,

Поле вкрили квіточки.

О, природо загадкова,

Дивовижний ти мій край,

Щоб не та... «трава шовкова»,

Хто б із нас в той біг би рай?

16.10.1989 р.

РОЗДУМИ ПІД ЗОРЯМИ

Хто з нас, скажіть, не знав краси,

Її чаруючої сили,

Хто не любив із нас роси

Або тумани в лузі сиві?

І хто ночами напроліт

Не рахував зірки до ранку,

І хто до милої не біг,

Як кіт шкідливий до сметанки?!

5.9.1989 р.

З НІГ ДО ГОЛОВИ

Обцілую з ніг до голови,

Тільки ти прийди, прийди, прийди,

Краєм губок лише посміхнись,

Як мені циганочка колись.

Щоб багатством повнилась земля,

Щоб піснями ніжилась душа,

Смійся ти, ріднесенька моя,

Й веселись, як вітер в комишах.

Бо за тую посмішку твою

З кожним днем все більше тебе люблю

І тебе я б вічно цілував,

Якби тільки їсти хто давав.

25.9.1989 р.

В ТВОЇ ОЧІ ДИВЛЮСЬ

В твої очі дивлюсь, ніби в поле,

Де волошки цвітуть голубі,

І так хочеться ніжності вволю

Й покачатись хоч ніч на тобі.

А над полем гуляє вже осінь

Жовтим вогнищем лип і беріз,

І від того ще більше журливо,

Що вже нам не шумітиме ліс.

28.9.1989 р.

НЕ ПИТАЙ

Природа пустощів не терпить,

Ну а тим більше – пустоти,

Отож, якщо вже нічим вперти,

То жінку іншим відпусти.

І в цьому неспокійнім світі

Ти винуватих не шукай,

І як вже виробив ресурс свій,

То іншим жить не заважай.

Природа щедра і лукава,

І це давно не таїна,

Тож, як дружина вам відмовить,

Це… зробить залюбки кума.

Тому, утям це й не брикайся,

І хоч не хочеш – пам’ятай:

Якщо вже ти й лежать... не можеш,

То й чоловіка теж не лай.

Тож, не соромтесь й не кривляйтесь,

Природу не перехитрить!

А краще з тими ви братайтесь,

Хто може ще і… повторить.

1.9.1989 р.

ЖИВИ І РАДІЙ!

Живи, кохайся і радій!

А щоб збувались мрії,

Ти поцілунків не жалій

Ні Лялі, ні Марії!

12.12.1989 р

НЕДОСКОНАЛИЙ СВІТ

Недосконалий ще цей світ.

Видно, наш Бог був гумористом,

Коли творив свій Божий плід

Під небом зоряним і чистим.

І хоч красивий наший світ,

Але одне незрозуміло:

– Чому жінки вже стільки літ

Завжди своє ховають тіло?

І хоч чарівний наший світ,

Та хочу в Бога запитати:

– Навіщо той ховати цвіт,

Яким потрібно чарувати?

І Бог, що з неба прилетів,

Так мужикам всім відповів:

– Щоб голими жінки ходили,

Ви б на роботу не ходили...

І днями, мов до водопою,

За ними бігли б чередою.

1.9.1989 р.

ХВИЛЯ МОРСЬКА

Порив за поривом,

Любов за любов’ю,

Як хвиля морська

Все біжить і біжить,

Варто прохожій

Пройтись по асфальті

І дріб каблучками

Злегенька пробить.

21.3.1995 р.

ДВА СОСОЧКИ

Два сосочки, як росточки,

Пруться з-під її сорочки,

Щоб поглянути на світ,

Бо вже їм сімнадцять літ.

17.10.1989 р.

ЩОБ ШТОРМИЛО

На твої шовкові брови

Задивилися діброви.

Грудоньки, як в морі хвилі,

Ніби чайки білокрилі.

Так і хочеться схопить –

Хай в душі завжди штормить!

3.9.1989 р.

КЛАВА-ПАВА

Хоч на вигляд Клава – пава,

Та дурна про неї слава,

Все ж не варт дівча судить,

Що їй хочеться любить..

26.11.1989 р.

ДОЩИК

Вітер голосно гуде

І мете метелиця,

Як не доїться корівка,

Так і знай – отелиться.

13.6.2007 р.

ЧИМ ЧАРІВНІШІ

Чим чарівніші, тим дурніші,

Але ми їм складаєм вірші,

Такі вони і ми на ділі,

Тому ото ми і радієм.

17.9.1989 р.

ХОЧ Я Й СТАРИЙ...

З такою феєю, як ти,

У ліс іти б я не рішився,

Бо хоч старий, але, прости,

За себе б там не поручився.

4.7.2008 р.

ДОРІЖКА ДО ЩАСТЯ

Очі твої ясніші неба,

Вони, мов зорі голубі,

Тому й не вірю, що не зможу

Знайти ту стежечку в тобі,

Якою б зміг в твій храм пробратись,

Де ще ніхто не побував,

І ощасливить ту Принцесу,

Яку так довго Принц мій ждав.

17.9.1989 р.

КОЛИ ДІВЧИНА ДОЗРІВАЄ

Коли дівчина дозріває,

Стає, як квітка, на виду,

Й тут же заманює до себе

Усіх «метеликів» в саду.

Бо в світі кращого бажання

Нема нічого від кохання.

І не вважайте це за сміх:

Кохання вистачить на всіх!

А хлопців всіх, які нас чують,

Ви не жалійте – хай працюють!!!

11.9.1989 р.

ЯКБИ НЕ ЗНАВ ТЕБЕ

Чи знав би я у світі щастя,

Чи знав би небо голубе,

Чи знав би я моря і гори,

Якби не відав я тебе?

Чи я б колись дививсь на зорі

Й на маків лан, як той цвіте,

Чи міг би я радіть просторам,

Якби не відав я тебе?

4.11.1989 р.

ЩОБ НЕ БУЛО ГРІХА

Щоб не було гріха і жінка не любила,

Звідки б любов була і чоловіча сила?

26.7.2008 р.

АБИ ФАЙНО ЦІЛУВАЛИ

Кажуть всі, що я, як фея –

Брехунці.

Як проснусь, не знаю де я,

Де штанці.

Знаю, що всі хлопці брешуть,

Язичок об мене чешуть,

А мені-то вшистко-єдно,

Хоч і брешуть, а приємно.

– І хай брешуть! – каже Настя, –

Все ж мені дарують щастя,

Хай би все життя брехали,

Аби файно цілували.

23.10.1984 р.

БОРОЗЕНКА

Жінки – то ніби квіти в полі,

З яких Джмелі беруть нектар,

Вони, немов в степу тополі,

Всім пропонують свій товар.

Краса її то – борозенка,

Яка заманює в свій слід,

І варто вам в той слід попасти,

Як ви забудете й про світ.

17.12.1983 р.

ПІД БЕРІЗКОЮ

Як сиділи ми з тобою під берізкою,

Вітер бив обох весь вечір, ніби різкою.

Жовте листя нам під ноги осінь сипала,

Та осика, як дитина, в лісі хникала.

Тихо хникала вона, листям сипала,

А під річкою на лузі вівця дибала

І не знала, бідна вівця, і не відала,

Що, як тільки підросте та, буде з’їдена.

Так і ми у цьому світі доти дибаєм,

Поки й нас, неначе вівцю, хтось не здибає.

11.9.1989 р.

В ЦЕХУ

Якось цехом йшла майстриня,

Напівгола в неї спина,

Став стою біля верстата

І любуюсь її станом.

Ну а старший криє матом:

– Прийдеш ти ось по зарплату!

Я ж довожу турку тому:

– На свою кричи йди Тому…

Щоб на цю не глянуть Мурку,

То потрібно буть придурком.

2.10.1989 р.

ЛЮБОВ УХОДИТЬ

Я відчуваю, що любов

Кудись уходить помаленьку,

Немов малесеньке дитя,

Яке повзе на четвереньках.

Куди повзе? Саме не знає,

Але повзе і поглядає.

Я відчуваю, час пройшов,

Весна в дібровах відшуміла,

А я ще й досі не знайшов

Оту, що мною б володіла.

6.12.1989 р.

НАЙБІЛЬША НАСОЛОДА

От би це не на роботу –

Вмить до тебе я б прибіг,

Щоб де клени і дубочки –

Між твоїх забратись ніг.

І на тому оксамиті,

Де гуляє нетерпець,

Пити вічну насолоду

З чарівних твоїх кілець.

А як Місяць з неба зорі

Зажене відпочивать,

Щастя те всю ніч ловити

І до ранку цілувать.

11.10.1989 р.

КАЖУТЬ ВСІ

Кажуть всі: вона – повія!..

Ну і що?

Кажуть, з неї вітер віє...

Ну і що?

На здоров’я, хай гуляє,

Хай охочих розважає!

Я також у тому вітрі:

Не женюсь, то хоч провітрюсь!

10.10.1983 р.

А РОКИ ЙДУТЬ

День кінчається над нами,

За плечима дише ніч,

Мчиться чорними полями

Десь за мною чорна січ.

Скроні вже занесло снігом,

А душа кричить: вай-вай,

Зачекай ти, чорна сучко,

А мені цицькасту дай!

Дай дихну красою тею,

Що пішла у чобітках,

Дай хоча б на нічку фею,

Що ховає в блузці кайф.

Хлопці з вікон поглядають,

Як розгулює весна.

Де ж ви, коні мої, коні,

Де ж ти, молодість моя!?

27.11.1989 р.

КОЛИ ТЕБЕ ПОБАЧИВ

Коли тебе побачив – ахнув,

Аж грім у небі загримів,

Ну хто б тебе таку не трахнув,

Навіть якби і не хотів?

Місяць упав на біле личко

І гай відразу зашумів,

Ну хто б тебе таку не трахнув,

Якби одну в гаю зустрів?

13.10.2008 р.

ПРИКОЛ

Я бачив все уже в житті,

Знав жарти і приколи,

Але таких чудових слів

І в сні не чув ніколи.

І я, звичайно, розгубивсь,

І сам не відав, що казати,

Як ти дозволила мені

Тобою ніч розкошувати.

23.7.2007 р.

ХРАМ БАЖАНЬ

Грудоньки твої /між нами/ –

Це, як небо вище гір,

Як же я хотів роками

Цих хотілочок, повір.

Все життя я тільки й мріяв

/Якщо можна так сказать/,

Десь під Місяцем в покосах

Всю тебе за ніч злизать.

А коли настане ранок

І пройде пора вмовлянь,

Як би я хотів, кохана,

Увійти в твій ХРАМ БАЖАНЬ.

12.10.1989 р.

ЗВІДКИ ПОВІЇ?

Всі в нас чесні і порядні,

Ну справжнісінькі святі.

Звідки ж в нас беруться феї

І шикарні крутії?

21.2.1992 р.

СИДЖУ Й МОЛЮСЬ

Я цілі дні сиджу й молюсь,

Й тебе гукаю, як весну:

– Дай, хоч до тебе притулюсь

Й тобою хоч разок дихну.

27.6.2011 р.

НЕ МОЖУ ВІДІРВАТИСЬ

Я знав, що вас не буде,

Все ж вийшов зустрічать,

І ось переді мною

Берізоньки стоять.

Запрошують до себе

І манять листям віт,

А я тебе чекаю,

Як квітень – першоцвіт.

Не можу відірватись,

Ну й видався деньок!

Ну як же ти відійдеш

Від білих грудоньок?

18.12.1978 р.

ПОЛЕ ВОЛОШКОВЕ

Твоя краса – то диво волошкове,

Твоя краса – то вічна в небі синь,

Бо ти для мене – то найкраще слово

В якому все: і біль, і запах динь.

Твоя краса – то весняні потоки,

Твоя краса – то радощі земні,

І я не знаю, що б робив всі роки,

Якби в житті не стрілася мені!

4.1.1989 р.

БУКЕТ СПОКУСИ

Дивлюсь на кожну з вас, жінки,

І кожна з вас, як діва Єва,

Такі стегенця, грудоньки,

Ну чом, скажіть, не КОРОЛЕВА!

Треба ж Небесному Творцю

Створить такий букет спокуси,

Що і на крок не відійдеш

Поки той тортик ти не «вкусиш».

І хай та Божа благодать

За сімома замками буде,

Ніхто не зможе вберегти,

Якщо свої оголить груди.

17.10.1989 р.

МОЄ КОХАННЯ

Шаленію від кохання:

Ну ж і очі, ну й ясні!

Як погляну – всі бажання

Випираються… в мені!

А як ти ще каблучками

Під віконечком проб’єш,

То хоч як би спать хотілось,

Та хіба тоді заснеш?!

4.10.1978 р.

ДОВГО РОЗДУМУВАВ

Я б дала тобі, мій любий, я б дала

Те, що дуже так прохав ти, і могла,

Але де тебе носило, де ти був,

І чому мене раніше ти не чув?

А тепер краса дівоча відцвіла,

Бо сметанку ту, що мала, вже другому віддала.

А тому вже, що лишилось, те й бери,

А не хочеш, ноги в руки й геть іди!

Ну а хлопцям я б порадив менше спать

Тим, хто хоче буть щасливим

І сметанку ту лизать.

24.7.1982 р.

НЕ ХОВАЙСЯ ЗА ВЕРБИЧКУ

Як Сонце, ген, десь зникло з лісу,

А Місяць виглянув з віків,

Тоді зустрів свою Алісу

Я в товаристві яворів.

О, як же поле заспівало

Солодким подихом життя,

А серце в бубон вибивало,

Як ти сказала: – Я – твоя!...

То ж не ховайся за вербичку!

І не лякайся ти зорі,

Зроблю я з тебе молодичку,

Хай ось стемніє на дворі.

6.10.1976 р.

СКАЖИ

Мої думки, немов припливи

До тебе, миленька, пливуть,

І, ніби чайки полохливі,

Ночами спати не дають.

Я не питаю, чи кохаєш,

Чому? Тобі не зрозуміть...

Кого ж, скажи, ти дожидаєш

І скільки ще мені сидіть?

2.4.1989 р.

РОДОМ З ЧЕРЕДИ

Не вірю я ні в яку вірність

І що колись вона була,

Це розрахунок на наївність,

А як простіше – тріпотня.

І хоч би як хотів їм вірить,

Та як побачу по весні,

Як кожна жопою з них крутить,

То мало віриться мені.

Бо ні одна із них не проти...

/І певен, так було й колись/,

Що кожна свій підсуне «тортик»,

А ти, браток, сопи й крутись.

І тут не варт гнівити Бога,

Бо всі ми родом з череди,

Візьміть, наприклад, Колю, Олю,

І ті всі тягнуться туди...

Бо всі ми любим свіжий вітер

І любим свіженькі сліди.

Але, щоб ти не вірив в вірність,

Хіба ж би їй ти посміхавсь,

Хіба ж би їй писав ти вірші,

Якби хоч трішечки вагавсь?

Не хочу, люди, вас зневірить,

Але щось тут не зовсім так:

Бо той, хто й справді в байки вірить,

Той неабиякий дивак.

Тому б порадив знять проблему

І більш про вірність не писать.

Хіба ми всі не того хочем,

Як перед нами Божа стать!!!

1.9.1989 р.

ЯКЩО КВІТКА ДОЗРІВАЄ

Якщо любов ще не дозріла,

То не допустить вас до тіла,

Не поспішайте: в тім і сила,

Щоб вам сама той ХРАМ відкрила.

Бо там, де квітка жде Джмеля,

То мед йому віддасть сповна.

1.1.2005 р.

ЗАХМАРЕНЕ НЕБО

Я чув, як жайвори співали

І як в садку гули джмелі,

А як на двері показала,

В мене з’явились… мозолі.

І хоч вже жито перезріло,

Та не відбудуться жнива,

Бо, де вродити мало жито,

Там появилась лобода.

Та я ніскільки не жалію,

Якщо надумалась – іди!

Ми ще побачим, дорогенька,

Хто з нас позбавиться біди.

18.3.1978 р.

НЕЗВИЧАЙНІ РУЧАЇ

Як проходиш ти повз мене,

То бубнявіє душа,

Ніби бруньки на деревах

В час, як в гай прийшла весна.

І дзюрчать в моєму тілі

Незвичайні ручаї,

Варт твого торкнутись тіла

І заглибитись в тобі.

А тому, моя кохана,

Не сприймай ти це за гріх,

Бо пройти таку красуню

Зміг би, ну хіба що псих...

11.9.1989 р.

ВИНО КОХАННЯ

Я чув, як серце вмить забилось,

Як в мене дух твій залетів,

Як ти на мене подивилась,

Як біля тебе я присів.

Я чув, як серце наповнялось

Якимсь невидимим теплом,

Коли мене поцілувала,

Як ми зустрілись за селом.

Я чув, як буря налетіла

Вогнем солодких почуттів

І запах бронзового тіла

Мною в ту ж мить заволодів.

Я чув, як вибухнуло тіло

Й стала пропасниця вже бить,

Як доторкнувсь до білих лілій

І став із них кохання пить.

19.9.1989 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ СТАРІСТЬ

Коли життя вже догорає

Й от-от настане вам кінець,

А Він, як промінь, ще палає,

Як вгледить парочку кілець.

От що тоді робить старому

І що тоді Йому казать,

Як молодая обминає,

Ну а старій на секс – начхать?

ПОКИ ЩЕ ЮНИЙ

Поки ще юний і здоровий –

Не відмовляй ти чорнобровій.

Нехай ним бавиться і грає

І хай йому пісні складає.

Бо як помреш – відкрутять яйця

І стануть бити серед трав,

Що ними сам не скористався

І іншим гратись не давав.

11.6.1995 р.

ТИ НЕ ОСТАННЯ

Може ти і не остання,

Та мене в тім не вини,

Що не можу в цьому світі

Жити я без «свіжини»...

А тому язвить не треба,

А загляньте в старину:

Навіть буйволи і поні

Й ті шукали «свіжину»...

Ну а я ж таки людина...

Чим я гірший від Бика?

Чом він може – скількох схоче,

В мене ж мусить буть одна?

18.9.1989 р.

І ЗНОВУ ДОЩ

І знову дощ, і знову мряка,

І знов сумний осінній день.

О, як набридло це болото,

Мінорний крик в степу пісень.

Туман розлігся над рікою

І поглядає на лісок,

Звідки почувсь, немов дзвіночок,

Дівочий ніжний голосок.

3.10.1989 р.

ШАНСОН

Варто на тебе подивитись,

/Це скаже хоч який поет/,

То кожен схоче присвятити

Тобі Божественний сонет.

Щоб ним, як Сонечком, весною

Тебе завжди він міг будить,

І щоб у будь-яку погоду

Він міг «Отєчєству»... служить.

А як любов тебе розбудить

Й тебе залишить втома, сон,

То хай весь день тобі співає

Веселе радіо «Шансон».

8.10.1989 р.

ОГОЛЕНА МЕРЕЖА

Ти, мов оголена мережа,

Бо варт до тебе підступить,

То навіть плавиться одежа

І вся душа палахкотить.

В моїй душі громи гуляють,

Хоч листопад вже за вікном,

Як подивлюся я на тебе,

Як йдеш з оголеним пупком!

2.10.1989 р.

СКРИНЯ

Знаю я, що все минає:

Літо, осінь і роса

І що світом верховодять

Ніжність, молодість, краса.

Десь народжуються генії,

Десь відверті лихачі,

Ну а десь і президенти

Кручені, як паничі.

Ну а я вдивляюсь в небо,

Як в морську далечину

Й виглядаю з моря фею,

Ніби рибку золоту.

І прошу, аби дівчина

Скарб якшвидше віддала

Той, який сховала в скрині,

І для мене берегла.

19.8.1973 р.

ВІДСЛУЖИВ Я СЛУЖБУ

Відслужив я службу

І пішов додому,

Затопив я грубку,

Склав в хліві солому.

Сів на табуретці

І Псалтир читаю,

І кому вже вірить?

Того й сам не знаю.

25.6.1995 р.

СМИЧОК КОХАННЯ

Коли дивлюсь на жіночок я,

Що з поля весело ідуть,

Здається, що квітують айстри

І бджоли весело гудуть.

І дивлячись на світ цей дивний,

На поле ніжної краси,

Ладен накинутись на кожну,

Як кіт – на кусень ковбаси.

О, як хотів би я ті квіти

Одну за одною «зривать»,

І так, як дощик, ціле літо

Теплом кохання поливать.

Нехай сміються на здоров’я,

Нехай радіють жіночки,

Що ми до них завжди мчимося

І нас цікавлять їх цяцьки.

І дивлячись на ту принаду,

Я з поля того не піду,

Поки з них кожну, хоч по разу,

Смичком кохання не пройду.

Й чим більше їх ми «смикать» будем,

Тим більше буде їх в гаю,

Бо нові будуть підростати

Й чекати чергу теж свою.

19.9.1989 р.

ОКСАМИТОВЕ ЩАСТЯ

В душі прорив. Неначе душу

Хтось в цю хвилину оновив,

І вогники, які погасли,

Хтось по-новому запалив.

І новий вітер в новім тілі

Ще більше вогнище роздув,

Як я добравсь до білих лілій

І теплий подих з них війнув.

О, як би в вогнищі отому,

Тих оксамитових щедрот,

Хотів би збити я оскому,

Та не розходиться народ.

1.11.1989 р.

РАДІЙ І ПОСМІХАЙСЯ

Дурень, хто від себе утікає,

Вічно спотикаючись в житті,

Хто себе ідейно обкрадає,

Вірячи про вічність в Майбутті.

Птаха пізнають всі по польоту,

А моря і ріки – по воді,

А коли ти, люба, посивієш,

Хто ж на тебе гляне вже тоді?

Потім скроні вам покриє старість

Й заголосить небо голубе,

А з лиця десь зникне гонор, радість,

Що збивали з розуму тебе.

І куди подінеться зухвалість,

Що крутила, ніби пес, хвостом…

І тоді згадаєш ти про жалість,

Яка буде бити батогом.

Чи вважаєш, що дівоча врода

То – пиріг із маком і медком?

І що всі роти пороззявляють,

Як крутнеш ти гарненьким задком?

Вже тоді ніхто не потривожить,

А як гляне, ніби на відро,

І ніхто у гості не запросить,

Ну хіба відлякувать, як ПРО.

А тому радій і посміхайся

Й не дивись на хлопців «звисока»,

І одному ти хоч раз віддайся,

Поки ще чарівна і струнка.

Й ти відчуєш ураган емоцій

Й ніби побуваєш у раю,

Як візьмуть в полон тебе ті очі,

Що шукали щілинку твою.

То ж спіши, кохайся і не кайся,

Бо як схопить старість за виски,

То тоді, хоч як не посміхайся,

Вже ніхто не гляне на цяцьки.

15.10.1972 р.

ДУХ І ОБУХ

Коли живе в людині дух,

Вона тоді, немов обух. 25.9.2007 р.

НАЙКРАЩИЙ ПОДАРУНОК

Подарую тобі поцілунки, як квіти,

І кохання своє, ніби з маків букет,

У якому ховаю свої самоцвіти

І для тебе в житті свій найкращий сонет.

Я віддам тобі все! Всі найкращі бажання,

Ті, що небо людині для щастя дає,

Я віддам тобі все своє ніжне кохання,

Хай воно ніжним цвітом у тобі проросте.

2.10.1989 р.

ТАКИЙ ВДАВСЯ

– Ну ж і грудоньки у тебе,

Ну й стегенця!

Достають, варт тільки глянуть,

Аж до серця.

Цілий день у тій красі

Я б купався.

І у кого я такий,

Люди, вдався?

Всі, всі зрять на Матір Божу

Та на небо,

Ну а я очей не зводжу

Тільки з тебе.

3.7.1991 р.

БОГ УСІМ ДОПОМАГАЄ

Як тобі без мужа, мем, відпочивалось

І невже ніколи так і не гикалось,

Чи свого новенького ти не заморила,

Як скарбницю радощів перед ним відкрила?

Бо дивлюсь на інших, ті хоч і гуляють

Та, проте, про мужа і про діток дбають,

Боже! Скільки ж треба було мужу мать терпіння,

Щоб терпіть те бл....тво і чекать прозріння!

Може ще для повного щастя для Джульєтти

Не хватало модної нині спірохети?

Що ж, бажаю вдачі! Бог всім помагає...

Думаю й про тебе він також подбає.

10.5.1978 р.

ЯКЩО СТАРІЄШ

Дивлюсь на вогники небесні,

На тихий плеск Дніпровських хвиль,

Ну а думки мої бентежні

Нависли, мов на очі бриль.

Пройшла весна, пройшло і літо,

Іде зима, пливуть віки,

А ми ще й досі, ніби діти,

Що граються у піддавки.

Кохання ще й не починалось,

Але весна вже відцвіла,

Бо вже нікого не цікавить,

Де ти сьогодні й з ким була?

Проте, якщо ти хочеш щастя

І щоб усе було гаразд,

То так роби з своїм партнером,

Ніби це вже в останній раз.

14.9.1978 р.

ДУМИ МОЇ!

Думи мої, думи мої,

До чого ж я постарів,

Ну хіба ж таку красуню

Я б колись пройти зумів?

Думи ж мої, думи ж мої,

Рано ти розрюмсався,

Щоб така, як ця, гукнула

Знаю, й не задумався б.

30.7.2008 р.

БІЛЯ СИНАГОГИ

Біля синагоги

Збився Гриць з дороги

І стоїть, не знає, що робить?

А одна дівиця

Підняла спідницю

І до Гриця:

– Хлопче, досить тобі нить!

29.6.2011 р.

ПОКИ БУДУТЬ ЧАРІВНИЦІ

Чим більше чарівних жінок –

Тим більш спокуси і пліток.

Поки будуть чарівниці –

Будуть вічні таємниці.

БІЛА БЕРІЗКА

– Хочу тебе відчуть в собі, –

Ти, посміхаючись, сказала.

І з того часу у мені

Душа, як зайчик, застрибала.

Почулась музика дібров,

Ніби оркестр в ній поселився

Й заворушилась в жилах кров,

Немов у ній хтось зупинився.

Була то, певно, Божа мить,

Десь з лісу чулись дивні звуки

І так мені хотілось жить,

Та заважали власні муки.

А ти стояла у садку,

Немов берізка в лісі біла,

І десь дивилась за Десну

Й чомусь незримому раділа.

Ніколи мить ту не збагну,

Як «муки» наші всі прорвались,

І ми «кричали» на весь луг,

Ніби на нас вовки напали.

28.1.1997 р.

ОЧІ, ЯК РОСИ

Очі в жінки, як росинки,

Що як сонечка горять,

І пішов я до Маринки,

Як говорять, пошептать.

А думки мої, між нами,

/Що аж соромно сказать/,

В теї жінки між ногами...

Як же тут не закричать!

22.11.1968 р.

ВЕДМЕДИЦІ

Впав вечір на твої зіниці

І стало небо засинать,

І вийшли в небі Ведмедиці

Із Оріоном погулять.

10.4.1978 р.

ВИБУХ НА МАЙДАНІ

Ти не уявляєш навіть того, люба,

Що то був за вибух ніжних почуттів –

Той, який раптово вирвався із мене,

Як тебе негаданно у гаю зустрів.

Цілував я, любенька, личенько і губоньки,

Рученьки натруджені твої,

Ті, якими пестила ти мене, голубонько,

Ніби сонце ніжило квіти польові.

Ті, з яких неначе, варт було торкнутись,

Ніжність так і лилася, ніби біострум,

Руки, які стежили за моїм здоров’ям

Щоб, прийшовши з праці,

спав без всяких дум.

4.1.1989 р.

ПРО ЩЕДРІСТЬ

Ця красуня, не вагайтесь,

Вам усе покаже,

А за єврики, за бакси

І сама ще ляже.

А чому б її ту… штуку,

Вибачте, жаліти,

Як ще вистачить, варт вмерти,

Ще й чортам радіти.

Бо тоді в старе болото

Вже не кинуть палку,

Як не дати добру закусь

Й не налити чарку.

2.4.1990 р.

КАМІН КОХАННЯ

До тебе мчався, ніби потяг,

І швидше ще, як птах летів,

Бо думав я, що стріну літо,

Насправді ж зиму я зустрів.

Можливо, в тім моя вина,

Що мало підливав вина,

Що мало підкидав я «дров»?

Й камін кохання охолов.

21.5.2001 р.

КОЛИ ТЕМНІЛО

Товариш мій, він те й робив,

Що жіночок у ліс водив.

І ті за ним, немов телята,

Бігли, щоб казку показати.

Видно, любили всі те… діло,

Коли на вулиці темніло.

9.1.1994 р.

«ЛИСИЧКА»

Мене гукнув коханий у копичку

І в ній почав шукать «лисичку».

А лисичка хитра, в руки не дається,

А коханий ловить і весь час сміється.

А чому сміявся? Те ніхто не знає,

Бо, напевно, відав, що однак спіймає...

28.1.1992 р.

НАВІЩО ЖИТЬ?

Куди спішить, якщо не встигнеш,

Навіщо ніжити мерця,

Коли в душі все так застигло,

Що вже й не знайдете кінця?

Навіщо жить, як бути кволим,

Як від кохання не п’яніть,

Навіщо вже моря і гори,

Як на печі весь день сидіть?

15.12.1982 р.

ЦВІТ КУЛЬБАБ

Зором твоїх я торкаюсь колін,

Серце хвилюється, квітне жасмин;

Тут же відразу кипить бузина

Й цвітом кульбаб скрізь палає весна.

Варто на мить лиш тебе уявить –

Гай оживає і вітер шумить,

Що я з тобою в гаю тім роблю?

Сам я не знаю, бо дуже люблю.

Де ж ти блукаєш, веснянко моя?

Мрію про тебе, приходь для життя!

12.10.1980 р.

В КОМИШАХ

Я про кохання теж люблю вірші,

Про зіроньки і про дівочі очі,

Але якщо прийшли ми в комиші,

То нафік тріпотня – якщо ми щастя хочем?

4.6.1990 р.

СЕКС-СИМВОЛ

Як колись, ще в школі, глянув я на тебе,

З того часу вічно снилось мені небо.

Скільки пам’ятаю я про ті часи –

Ти була секс-символом, як в мужчин – труси.

Варт було поглянути на твої стегенця,

Як ті доставали прямо аж до серця.

І хоч я ще слова «секс» тоді не знав,

Та, проте, без «сексу» спати не лягав.

То були найкращі роки у житті,

Коли ти постійно снилися мені.

12.3.2004 р.

ГУЛЯЄ ВІТЕР

Гуляє над соснами вітер

Аж стогне від злості земля,

Невже це останнє вже літо,

Невже це остання весна?

12.7.1980 р.

ЗЛОДІЙКА

Все, що мені ти говорила,

Тобі не вірю ані чуть,

Але була б ти і горила –

Тебе не зміг би я забуть.

Й хоч честь пропила за копійки,

Сімейну вірність – за балик,

Але тебе б тримавсь, злодійко,

Як кожний люблячий мужик.

Й хоч там, де зрада, там – розпуста,

А всі жінки – то карцер мук,

Та що б робили всі мужчини,

Щоб не було у нас цих сук?

Бо як іде оця «тваринка»,

Всі вибігають на той стук,

Тож, видно, є щось в цих тваринок,

Що біжимо до цих ми сук.

А зараз вже – пуста розмова.

Що вже минуле ворушить?

Як ти вже стала, як корова,

Що вже і втрьох не обхватить.

Хіба колись я брав такую?

То як же тут не вийдеш з гри?

А хочеш, щоб я жив з тобою

Все зайве з себе убери!

8.7.1981 р.

ПОКИ ЖИВИЙ

– Дозволь наніжитись тобою,

Поплавати на грудоньках

І десь у полі під вербою

Любов залишити в віках.

О, дай до тебе доторкнутись,

Дай пригубитись хоч разок,

Дозволь тобою налюбитись

Й побудь з тобою й ще часок.

О, як я хочу, тільки б знала,

Все перелить тобі тепло,

Аби воно в тобі, кохана,

Нашим Безсмерттям проросло!

30.9.2001 р.

ПОКИ ЖИТИМУТЬ ЖІНКИ...

Нас всіх захоплює – я знаю –

Жіночість ніжної душі,

Тому ми всі жінок кохаєм

І пишем оди їм свої.

І скільки житиме Планета,

І будуть феї на Землі,

То стільки й житимуть поети

І їм складатимуть пісні.

4.11.1961 р.

ЖИТТЯ, ЯК НИТОЧКА

Літа біжать, неначе коні,

Немов листки календаря,

І снігом падають на скроні

Від букви А до букви Я.

Життя, як ниточка тоненька,

Яке потрібно берегти,

Спочатку береже вас ненька,

А далі сам себе храни.

1.2.1997 р.

ПРИШИТИЙ

Якось я по полю брів

І дівчини погляд стрів,

І мов Хтось нову дав душу,

Що не міг я й з місця зрушить.

Ніби на уроці мови:

Слово є, а нічим мовить,

І стою, немов пришитий,

І не знаю, що робити?

10.9.1990 р.

КОГО ЛЮБИТЬ?

Ти б під кожного підлізла,

Тільки б був він золотий...

Тож, якщо на тебе лізти,

Краще вже відразу вбий.

14.9.1989 р.

ЩЕДРИЙ РАЙ

Любиш його? Забудь про мене!

Із двох одного вибирай!

Кому скажи, моя міледі,

Такий потрібний коровай?

Я теж люблю часом амури,

Але не ту, що всіх пасе...

Яка не робить шури-мури,

Яка мене одного жде.

1.2.1986 р.

КОХАНІЙ

Моїй коханій вісімнадцять

І так вже більше тридцяти,

Хто хоче в цім переконатись,

То може й сам в мій дім зайти.

Давайте вип’єм за ці руки,

Які накрили всім цей стіл,

За те, що вміє скалить зуби,

Як хтось чужий заходить в двір.

Давайте вип’єм за це чудо,

Що, як коза, весь день кричить,

Й порадимо не скалить зуби

Як хо… до пенсії дожить.

20.12.1990 р.

НІКОЛИ НЕ ХИТРУЙ

Якщо ти хочеш мужа мать,

Менше потрібно хитрувать,

Бо хай хоч як тебе кохає,

Та зла ніхто не забуває.

19.6.2007 р.

ЧОГО ЩЕ ТРЕБА?

Ти вже й не дивишся на мене,

Чи ж я тобі уже не люб?

Чого ж тобі, скажи, ще треба,

Як є вже льох і хата в зруб?

20.8.2007 р.

СУМ І ВІТЕР

А сум такий, як в полі вітер,

Ніхто не їде, не іде.

Куди ж дівать кохання квіти,

Якщо мене ніхто не жде?

А сум такий, неначе вітер,

Що зачепився в проводах,

А вже кінчається і літо,

А ти, немов на яйцях птах.

19.3.1978 р.

СПІШИВ ДОДОМУ

Я відмовляв собі у всьому,

Сидів на хлібі і борщі,

Але завжди спішив додому,

Щоб відіслать тобі вірші.

30.5.2002 р.

МИСЛИВЦІ

Ми всі – мисливці в цьому світі,

Такий настав напевно час,

Що ми на «кізочок» полюєм,

А ті з теличками – на нас.

Ми всі в житті одного хочем,

Й чи варт у тому нас корить,

Що в кожного стріляють очі,

Щоб десь іще когось «убить».

І цього нам не заперечить,

Бо всі ми кізки й жеребці,

І кожна хоче, вибачайте,

У всіх «посидіть» на кінці.

Такі усі ми. Не вагайтесь,

Але про це усі мовчать.

Отож, танцюйте, веселіться

І як говорять: – Так держать!.

Ось і моя прийшла з «роботи»,

Немов підстрелена коза...

Видно тяжка... була охота,

Що навіть буци не зняла.

26.9.2007 р.

ЛИСТЯ В ЖОВТНІ

Облінились зовсім друзі

Що й з дружинами не сплять.

А дружинам що робити,

Як у рай ще не спішать?

Бо дружина, як й рослина:

Як її не поливать,

То, гляди, за рік, за другий

Може навіть і зів’ять.

А найкращі листя в жовтні

Перед тим як облетять,

То ж його в той час потрібно

Як частіше поливать...

Бо ота хвилина щастя –

Може, то якраз той крок,

Що наблизить вас до Бога,

До небес і до зірок.

Бо енергія кохання

Не зникає в небесах

І вона за рік чи другий

Знов появиться в квітках.

А тому, як хочеш, брате,

Щоб коханим був твій внук,

Передай йому кохання

Через Космос з власних рук!

13.1.2003 р.

БУФЕРА

В цеї жінки буфера

Не візьмете на «Ура»,

Бо така там установка –

Треба справжня підготовка.

Ну а дядько, що нас слухав,

Покрутив свої уси

І сказав: – Відро горілки

Й хоч яку сюди проси!...

1.6.2003 р.

КОХАНІЙ

Сьогодні б я тебе убив,

А я ж тебе колись любив.

25.9.2007 р.

ЗИМА І КАПІТАЛ

У кожного є своя квітка

І в кожного – свій ідеал,

Зима може бути і влітку,

Якщо підведе капітал.

Якщо вас залишать друзі,

Якщо вас позбавлять Олен,

Якщо раптом стали недужі

І став неслухняним ваш член.

18.8.2004 р.

БІЛОЛИЦЯ КОБИЛИЦЯ

Де Донецьк, а де столиця,

Де Єгипет, де Дніпро –

Їздить дівка білолиця,

Аби трахнув її хто.

Їде «славна» Веселина

В місто славних моряків,

Щоб відмітить іменини,

Обанкротити батьків.

Дні і ночі в ресторані

Дівка з хлопцями гуде,

І хто більше їй заплатить

То вона до того йде.

І тоді вже їй байдуже,

Хто цілує, хто... гуде.

Головне, аби шуміли

Комиші, як та іде.

Але я б хотів добавить

Тій, що любить комиші,

Що в житті сім’я і тільки

То рятунок для душі.

Де Донецьк, а де столиця,

Де Каїр, а де Алдан,

Ощасливить всіх дівиця

Тих, хто їй наллє сто грам.

А як вмаже молодиця,

Хто моргне – той і годиться...

20.9.2007 р.

ЩОБ НЕ КИРПАТІ

Всі родились, щоб кохати,

Всі родились, щоб любить,

Та якби не ви, кирпаті,

Не було б і сенса жить.

8.6.2007 р.

ДІВЧАТА І КОКАРДИ

Всі дівчата в нашім місті

Стали поправлятися,

Коли хлопці у кокардах

Стали появлятися.

4.6.2004 р.

РАДІСТЬ – ГОРЕ

Ти для мене – радість-горе

Нерозгаданих світів,

Й все ж, в твоїх очах, як в морі,

Я поплавати хотів.

Але тут же сам подумав:

– Ну, а раптом утоплюсь ?

Дав би Бог не помилитись.

А як раптом помилюсь?

15..11.1970 р.

ЯК БУДУТЬ ГРОШІ

Я знаю, що щастя мене обминає,

Біжить, верещить і від мене втікає.

Я знаю, для того, щоб щастя нам мать,

Потрібно в кишені і ще дещо… мать.

Як будете, хлопці, в кишені щось мать,

Тоді і дівчат не прийдеться вмовлять,

Вони і самі – варто бакс показать –

Як тут же до вас, ніби пси, прибіжать...

6.12.1961 р.

БІЛА ЛІЛІЯ

О, Біла Лілія моя!

Моя Берізка невгамовна,

Квітує ліс, цвітуть поля,

Гудуть джмелі нектаром повні.

Дихни ти запахом весни,

Розправ свої жіночі крила

І хоч разочок те зроби,

Чого ніколи не робила.

І всі вагання зникнуть вмить,

І Сонце з радістю засяє,

Бо нерішучість, як і смерть,

Вона не вабить, а вбиває.

О, моя люба, не сумуй,

Бо я завжди в думках з тобою,

І ти зі мною серед туй

Ідеш у платті голубому;

Лягаю спати і тайком

Тебе до себе пригортаю,

І, щоб не мерзла, цілу ніч

Тебе, кохана, накриваю.

Як бачиш, сам я та не сам,

На двох завжди обід готую,

За двох ходжу в універсам,

За двох радію і лютую.

А в тебе що? В тебе журба

І хоч у хаті – гуртожиток,

Але я знаю, ти – одна,

Бо не в своє забралась жито.

А поруч мнеться чоловік,

Який твого чекає тіла...

І ти підставиш, як пиріг...

Куди ж ти дінешся, Таміла?

1.2.1983 р.

ВСЕ МОЄ!

– Все, що державне – то моє! –

Сказав Ведмідь й Теля тягне.

25.3.2008 р.

МОСКВА

Так от воно де серце всього світу,

Скарбниця всіх щасливих мрій,

Куди спішать зимою й літом

З усіх можливих берегів.

Так от вона де правда всього світу,

Наш гордий розум, мій і наш кумир,

Звідки іде «усе найкраще дітям»

І звідки йде найкраще слово –»Мир».

От воно де серце нашої держави,

Де живуть куранти, чим завжди горжусь,

Звідки йдуть у Всесвіт чарівні октави,

Й звідки кожен ранок слухаю я Русь.

То ж рівняйтесь, друзі, ви на Красну площу,

На Москву, на Леніна, на Велику Русь,

Я сьогодні вперше тут стою на площі

І, мабуть, по-справжньому – вперше теж горжусь!

16.5.1981 р.

КОПИЦЯ

Тетяні

Якби ти була бідненька

Та вмирала з голоду,

Може б я тобі, рідненька,

І добавив солоду.

А то тягнеш все та тягнеш,

Що побачиш скраю,

Ніби ти прийшла у гості

З голодного краю.

А то тягнеш все та тягнеш,

Мов козу шакали...

Мов тобі, як джиму в пляшці,

Їсти не давали.

3.5.2006 р.

ЩО РОБИТЬ?

Ну що робить? І сам не знаю,

Коли навколо все шумить,

Коли душа ще всіх бажає,

А він весь день, падлюка, спить.

25.9.2004 р.

КОЛИ СТАРІЮТЬ

Ти була бідна та щаслива,

А зараз, ніби ти сказилась.

Як постаріла більше тілом,

То тільки й мови все про діло.

Й на що не глянеш: хліб чи сало –

Того у обмаль, того мало.

Невже, усі ті, що старіють,

Вони і справді вже дуріють?

Бо скільки знаю, і сусіди

Мріють також розбагатіти.

Можливо й справді, як смерть на носі,

Стають жаднішими Грицьки і Фросі?

Тільки, навіщо? Не розумію.

Невже і справді нема олії?

30.5.2005 р.

Є Й ТАКІ

Є й такий у нас народ:

Рот у них, як димоход,

Хлопці, цигарки і кава

То – для них найліпша справа.

Ці за так не п’ялять груди,

Гроші є – підставлять губи,

А ще як даси їй ширки,

Можеш хоч у всі три дірки...

Й будь хоч тричі ти горбань...

Хоч до ранку тарабань.

18.8.2001 р.

ЗАПОВІТИ ІЛЛІЧА

Люблять наші молодички

До чужих тулитися,

Ще й сміються, ніби Ленін

Їм казав ділитися...

Я хотів їм заперечить,

Та одне із тих дівча:

– Ми виконуєм, пробачте,

Заповіти Ілліча.

4.12.2001 р.

УРАГАН

Я вас люблю. Ну що ще більше,

Моя кохана, вам сказать?

І я для вас пишу ці вірші,

Щоб в них вам ніжність передать.

Я вас люблю, як теплий вечір,

І це не випадковий збіг,

І ладен взять весь світ за плечі

Щоб кинути до ваших ніг.

Я вас люблю, як шум прибоя,

Як в небі тугу журавлів,

Я вас люблю, як шепіт поля,

Який мене до вас привів.

І з кожним днем душа ніжніє

І, мов трояндами, горить,

О, як же хочеться до тебе,

О, як же хочеться любить!

Не налюбуюсь, не наніжусь

Тобою я. Душа в журбі,

Бо всі, які я маю вірші –

Вони написані тобі.

Любов! Ну що то є за диво?

Бо варто їй заговорить,

Як зразу ти стаєш щасливим

І вся душа твоя горить;

Що хочеться кохані руки

В свої, як квіточки, узять,

І всю тебе, відкинув муки,

Немов цукерочку злизать.

Чи то така бува хвилина,

Чи то такий приходить час,

Що навіть вишня і калина

Стає похожою на вас?

Звідки воно, оте тяжіння,

І звідки він, отой магніт?

Що варт мені на вас поглянуть

І знов, немов, сімнадцять літ?!

25.9.2007 р.

ЗАПІЗНІЛЕ КАЯТТЯ

Коли весна гуляє в лузі

Й співають в лісі солов’ї,

То кожній дівці не терпиться,

Щоб якскоріше хтось… її.

І в тім немає криміналу,

Природу нам не обдурить,

Ну як же ти не... візьмеш Алу,

Як та сама до вас біжить?

Бо кожна жде, щоб ми кохали,

Коли до них прийшла пора,

І тільки їм пісні складали,

І їм кричали ми «ура!»

Бо кожна жде, так би сказати,

Свого мужчину в свій «тайник»,

І тут уже безсила мати,

Якщо вже хтось туди проник.

Але про це в нас не говорять,

Про це стараються мовчать,

А особливо, як дівчині

Уже давно за двадцять п’ять.

А я колись, дурило, думав,

/Як можуть думать барани/,

Що жіночок кохать не гоже,

Якщо не замужем вони.

Але коли закінчив школу

І перестав в хмарках літать,

То зрозумів, що жіночки всі

Ще більш, ніж ми, того… хотять.

Та поки я дрімав і думав,

/Нехай мене простять боги!/,

То старші хлопці наших любих

Всіх перепортили вони.

Тепер не знаю, що робити,

Чи в інше десь село помчать,

Де нові феї підростають

І так же само «не хотять».

24.9.2007 р.

ТИ НЕ СТАРИЙ!

Як не можеш жить без гри,

То який же ти старий?

ЛЮБОВ НЕ ЖДЕ

Я привик тебе бачить грайливою,

Але ти чомусь й досі сумна,

І стоїш ти самотньо під сливою,

Як в ставку каламутна вода.

Як життя посміхалось до тебе

І вже мало зробити стрибок,

Ти сама відвернулась від себе,

Аби хтось не попав в твій райок.

А життя гомоніло «стогнало»…

Всюди чулись веселі пісні,

Хоч тоді ми ще того не знали,

Що у кожного ноти свої.

Ми були до життя неготовими,

Бо про це...нас не вчили ніде,

Й хоч були ми всі тупоголовими,

Але знали, що зрілість прийде.

Як життя гомоніло дукатами

В кожній квіточці, в сяйві зірок,

Ми боялися стати рогатими,

Тож своїх берегли ми жінок.

Ти боялась теплом поділитися

Й вічно мерзла сама і це факт,

А навіщо те все було треба?

Що хотіла ти цим доказать?

Та й понині стоїш проти неба

І вважаєш, хитріша за всіх.

Ще ніхто не утік сам від себе

І від Господом даних утіх.

А хто втік, тих давно вже немає:

Або вмер, або в дурку попав,

Бог гордині жінкам не прощає,

Не для того він дірку вам дав.

10.4.1968 р.

ВСЯ ДЕРЖАВА ТРУДИТЬСЯ

Ви погляньте на цю банду,

Як же вона крутиться,

Та на неї, придивіться,

Вся держава трудиться!

11.1.2011 р.

ТИ ПІШЛА

Закохавсь я не в дівчину,

А в дівочі грудоньки,

А тепер і сам не знаю,

Що робити, людоньки?

Бо вона пішла від мене

І пішла вже назавжди,

А мені не залишила

Ні кілець, ані...біди.

Й хоч мені в той час здавалось,

Що прийшов вже мій кінець,

Що ж робитиму ночами

Я без тих її кілець?

Та, як вийшов на Хрещатик,

На Поділ і на Сирець,

Боже ж мій! Як в лузі квітів,

Тих... омріяних кілець.

Де метелики літають

І Дніпро весь день шумить,

Там дівчата учать хлопців –

Як тре’ діточок робить.

28.9.2007 р.

КЛЮЧИК ВІД ЩАСТЯ

Весь день блукала в лісі Настя,

Бо дуже їй хотілось щастя.

А те, що щастя між ногами в Гриця,

Того не знала молодиця.

Отож, до щастя щоб добратись,

Прийшлось до хитрощів їй вдатись.

Ото і стала думать Настя,

Як з будки виманить те щастя.

І тут вона себе відкрила,

Стала, як мама народила...

І ключик щастя, що мовчав,

Надію все-таки подав...

Відкрились тут же двері раю,

Із чим я їх й поздоровляю.

11.10.2006 р.

РОЗДУМИ ПЕРЕД ЗАХОДОМ

Я вже в літах й скажу вам сміло,

Про що раніше не казав,

Чим більш старіє в мене тіло,

Тим більше всіх би я кохав.

Можливо, так мені здається,

А може, так воно і є,

Що варто жінці посміхнуться –

І досі, ніби струмом б’є.

Кудись зникає втома, старість,

Неначе їх і не було,

І знову б’є той бубон щастя,

Що тяг в дитинстві за село.

Туди, де чулись закаблуки,

Туди, де молодість гула,

Де цілував нам Місяць руки

І перший раз мені дала.

Де кожна жінка – орхідея,

Де кожне личко – ясний день,

Де що не жінка, то і фея,

Що манить більше, як женьшень.

Коли душа бажає хмелю,

А серце – грому і пісень,

Ну як же ти обійдеш Нелю,

Коли такий чудовий день?

Не можу я налюбуватись

І хочу Бога запитать:

– Чому так хочеться кохатись,

Коли пора вже помирать?

26.4.2004 р.

ВДВОХ ПІД ВЕРБОЮ

Сиділи вдвох ми під вербою,

На двох було нам двадцять п’ять,

Але ні ти, ні я не знали,

Що це все мало означать?

Хотів тебе я взять за плечі,

А тут принесла мати глечик:

Ми молочка понапивались,

Отак всю ніч і прокохались.

15.6.2005 р.

ДОРОГИ

Навколо нас одні дороги

І поле липами шумить,

Ти розвела свої так ноги,

Мов хочеш потяг пропустить.

7.2.2002 р.

НЕ ВІДІРВАТЬ ОЧЕЙ

В житті я бачив сотні Лінок

І хоч мені за шістдесят,

Та від спокусливих колінок

Ще й досі жилочки тремтять.

30.11.2000 р.

ПОГЛЯД

Із-під чорних брів і вій

Стрів я карий погляд твій,

І, немов кілка хтось в душу

Застромив, не можу зрушить.

Ніби на уроці мови

Слово є, а нічим мовить.

І стою, немов прибитий,

Хоч неначе й хлопець битий.

8.7.1990 р.

ПРИНЦЕСА

Я вірив в те, що ти принцеса

І що шляхетна, як ніхто,

І хто притулиться до преса –

Порозкидаєш всіх в Дніпро.

Але сьогодні про принцесу

Я дещо думку поміняв,

Ти – жіночка, до всіх притерта,

Чого раніше я не знав.

Я думав, ти в нас особлива,

А ти така ж, як всі жінки,

Тобі б тусовки, ресторани

Та двохметрові мужики.

27.9.2007 р.

ЯКЩО ХОЧЕШ ПОСМІЯТИСЬ

У жінок, скажу між нами,

Є смішне щось між ногами,

Але перше, ніж сміятись,

Постарайсь туди... добратись.

13.3.2002 р.

ОЙ, У ПОЛІ

Мене хлопці в гай гукають,

Ну а я сміюся,

Хоч і знають, що нікому

В руки не даюся.

Кажуть, ніби я – дурепа

І жінки ті дури,

Що бояться в гай ходити

І крутить амури...

Біля річки, біля ставу,

Качечки літають,

Несуть хлопці пепсі-колу

І мене гукають.

А я сиджу і дивлюся

Тільки на одного,

От, щоб він гукнув,

Їй Богу б, сіла біля нього.

Ой, у полі три тополі,

Чотири дубочки.

Ой, до чого ж гарно в полі

З милим над ставочком.

13.9.1973 р.

ПРО ЛЮБОВ

Варт закохатися до болю,

То не страшні тоді дощі

І злива ніжності рікою

Буде вас гладить по душі

Вогнем гарячих поцілунків,

Громами зрілих блискавиць,

Аж поки станеш порятунку

Ти вже прохати сам в дівиць.

8.6.1976 р.

ВЕСЕЛИЙ ГАЙ

Чи варто думати про вірність?

Вважаю, то пусті слова,

То розрахунок на наївність,

Щоб не боліла голова.

Ну що вам всім сказать про вірність?

Вона не варта добрих слів

І вже як десь вона існує,

То лише в білих лебедів.

Ну що тобі сказать про вірність?

Ти сам у себе запитай,

Скільки разів чужу дружину

Як ніч заманював у гай?

Отож, чи варто говорити,

Що літо гірше, ніж зима?

Й чи варто нам себе дурити,

І вірить в те, чого нема?

А як і я прийду під ранок,

То де і з ким був не питай!

Нехай розкаже вам світанок,

Чому всі бігають у гай?

2.4.1978 р.

ЗАХМАРЕНЕ НЕБО

Я чув, як вивільга співала,

Як гуси спали на воді,

А як до себе погукала,

То я про все забувсь тоді!

18.3.1978 р.

НАКУВАЛА ЗОЗУЛЯ

Накувала зозуля,

Що ще жить мені й жить,

Щоб я видать встиг вірші

І ще всіх долюбить.

А тому я сьогодні

Тільки те і роблю,

Що пишу свої вірші

І жінок всіх люблю.

17.5.1997 р.

ОСТАННІ СВІЧЕЧКИ

Горять останні свічечки

Мого життя, я відчуваю,

І знаю: близиться той час,

Який з цим світом роз’єднає.

В те, що я вірив, – не збулось,

Та, що кохав, – кохання вбила

І я сьогодні, ніби птах,

Якому обрубали крила.

І душу, ніби русло рік,

Своїм ти криком перекрила

І стала, як гірський потік,

А присягалась, що любила.

Стою на кінчику життя,

Деньки останні догоряють,

Кому ж віддати почуття,

Що душу й досі розтинають?

Тебе я не виную, ні,

Що стрів, немов шуліка – птицю,

Бо захотілося мені

Пізнать розкішну ту дівицю.

От і пізнав. Тепер мовчу,

Бо знаю, ти не винувата

Що всупереч усім Богам

Ти стала надто язиката.

А вам, хто слухає мене,

Скажу одне: – Не вірте феям!

То вони зразу всі, як мед,

Поки… на вас накинуть шлею.

14.12.1997 р.

ДЗВІНОЧОК

Хлопець дівчину цілує,

А вона сміється

І той сміх, немов дзвіночок,

Як струмочок, ллється.

Я поглянув і подумав,

І сказав дівчині:

– От мені б так посміхнулась –

Й біль пройшов би в спині.

12.6.1992 р.

ЩОБ НЕ СХУДНУТИ

Як можна жить і не кохать,

І не любить святого діла?

Хіба, скажіть, тим краще жить,

В кого душа перегоріла?

Ну, хіба то, скажіть, мужик,

Який занадто соромливий,

І замість того, щоб любить,

Він ходить з хлопцями по пиво?

Ну то хіба, скажіть, мужик,

Який ліниться повторити...

Щоби не схуднути, гляди

Або себе не заморити?

20.10.2001 р.

СПРАГА

Цілу ніч дивився

Місяць в синє небо,

А до мене мила:

– Не спіши! Не треба...

Хай ось трохи Місяць

Ледь фитиль прикрутить...

І тоді... ще встигнем,

І взяла за руки.

Тільки я занадто

Був нетерпеливий,

Бо від рук коханої

Йшли такі приливи,

Що і сам незчувся,

Як від того дива

Цілував я дівчину,

Щоб була щаслива.

1.11.2001 р.

В ОДНІЙ ЇДАЛЬНІ

– Чом горланить зав їдальні,

Мов під танк попала?

– Бо кухарки в неї вкрали

Те, що в діток вкрала.

5.7.1976 р.

КОЛИ БІДНЯЗІ ПРИПЕЧЕ…

У мене теж були жінки,

Яких я знав й любив по черзі,

Водив в щасливий їх танок

І з ними пив я пиво, пепсі.

Котра з них краща? Не скажу.

Для мене – це головоломка,

Бо як біднязі припече…

То очі вп’ялить… і на вовка.

Котра з них краща? Не скажу,

Жінок негарних не буває...

Тут головне, щоб був шмурдяк,

А він і вівцю прикрашає.

7.10.2003 р.

ЦВІТ ХРИЗАНТЕМ

Пробуджується ліс і молодіє вітер,

Нанюхавшись веселих хризантем.

А я дивлюсь на тебе, як на квіти,

Немов султан щасливий на гарем.

І хай весь світ сміється наді мною,

Але якби я був його Творцем,

Я б світ зробив, щоб всі були щасливі,

А ти була завжди його взірцем.

17.5.1997 р.

НАЙЦІННІШИЙ СКАРБ

Йде по вулиці Оксанка

От де велич, де осанка!

Справжній витвір в світі вроди,

Найцінніший скарб природи.

Грудоньки б твої, Оксанко,

Кожну б ніченьку – до ранку...

Від світанку до світанку

Цілував без перестанку.

Я б до них припавсь невпинно,

Як мале дитя – невинно,

І, як п’є веселка воду,

Пив би вічну насолоду.

28.6.1990 р.

ШОКОЛАДКА

Світ грішним був і вічно буде,

Бо цього хочуть Бог і люди.

Бо гріх для того він і гріх,

Щоб ми в житті любили всіх.

Бо гріх – це ніби шоколадка, –

Якось мені сказала Натка, –

Отож, кінчай ти всі діла,

Якщо до тебе я прийшла:

Я шоколадку принесла.

31.7.2008 р.

ЦАРСЬКА РОБОТА

Як подивлюсь я на вас,

На своїх голубоньок,

Ой, як з радістю б допавсь

Я до ваших губоньок.

Я б пішов за вами скрізь:

І в вогонь, і в воду,

Бо люблю я над усе

«Царську» цю роботу.

Може й гріх таке писать

Ще й в святу суботу,

Боже! Як же я люблю

Царську цю роботу!

26.2.1975 р.

ЯК САМА ПРОСИТЬСЯ

Йде дівчина розхристана

І на хлопців коситься...

Як з такою в гай не підеш,

Як сама вже… проситься?

25.3.2003 р.

КОЛИ З ТОБОЮ КОХАНА

Ой, як хочеться кохатись,

До твоїх торкатись рук,

Хочу їй про це сказати,

Але серце – стук та стук.

25.3.2003 р.

АБИ СКАЗАТЬ

Аби сказать, що ти лукава,

Цього б ніколи не посмів,

А тому зовсім і не дивно,

Що я до тебе так летів.

Завжди чекав я ту хвилину

Щоб буть з тобою віч-на-віч,

І, взявши біленьку перину,

Сховатись вдвох на цілу ніч.

13.3.2000 р.

В ДУШІ ПОЛИН

Відцвітає неба синь

У твоїх очах,

А з душі гірчить полинь,

Ніби Божий страх.

Вже душа моя кричить,

Як у бурю ліс,

Хоч її і викликають

Й досі ще на біс.

21.0.1995 р.

ДЗВІН

От якби до жіночки,

Що іде над Бугом,

Бог поміг добратися

На недільку-другу.

Знаю: море ніжності

Так би заштормило,

Не пройшло б і місяця –

Жінку б занудило...

Бо на білі грудоньки,

Як морський прилив,

Боже, скільки б ніжності

Я на них пролив!

Бо на всю околицю

Від її колін,

Варто лише глянути –

Калатає дзвін.

17.12.1997 р.

ПРИГАДАВ Я ШКОЛУ

Пригадав я школу, друзів,

Пригадав я ті роки,

Як дівки гули на лузі

Й з ними хлопці-козаки.

Й хоч дівки були тендітні,

Та до них ти доторкнись,

То приліплять так у писок,

Що втікатимеш, як рись.

Може в тім була їх сила,

Може в тім їх був магніт,

Що їх й досі пам’ятаєм,

Хоч пройшло вже стільки літ.

20.3.2000 р.

ДЕ Ж ВИ БУЛИ?

Де ж ви були, мадам Марго,

Коли я був ще не жонатий,

Коли шукав ще де й кого,

Й не знав, де радість ту дівати?

Де ж ви були, коли душа

Моя палала і кричала,

Коли хотіла і могла,

Й нікому ще не відмовляла?

Де ж ви були?

28.6.1990 р.

ШТОРМ

Звідки йдуть всі наші шторми,

Де початок почуттям?

Варто їй на тебе глянуть

Й не помітиш пнів і ям.

А як дівка грудоньками

Вас по губках протягне,

То твоя душа ночами

Вже ніколи не засне.

Бо ота краса жіноча

Буде душу так штормить,

Що не спатимеш нізащо,

Як не пустить повторить.

15.7.1981 р.

ЩОБ СПІВАЛИ ДРОЗДИ

Як пісні співатиму сумні,

Подаруй ти посмішку мені;

Подаруй надію, Божу мить,

Без якої пісня не дзвенить!

Проведи рукою по плечах,

Поглядом блакитним по очах,

І щоб нам співали скрізь дрозди,

Ти цілуй, цілуй мене завжди.

22.6.1990 р.

ОЙ ВИ, ХЛОПЦІ!

Ой ви, хлопці, ви не дуже

Жінкам довіряйте,

Бо як схопить вас за чуба,

То гаплик вам – знайте!

Бо як схопить тебе жінка

Як вип’єш «чорнильця»,

То не встигнеш навіть мекнуть

Й Богу помолиться...

А тому ото і ходять

Хлопці лисуваті,

Аби жінка не тягала,

Як кота, по хаті.

Ой ви, хлопці, а чи варто

Жінкам довіряться,

Якщо хочете ви з чубом

У житті зостаться?

А я буду, а я буду

Жінкам довіряти,

Краще бути вже безчубим,

Ніж самому спати.

18.5.2005 р.

ГОЛОВА МОРОЧИТЬСЯ

Вітер свище, вітер свище,

А туман клубочиться,

Як на тебе подивлюсь –

Їв би… і ще хочеться.

17.12.1988 р.

ГРІХ

З якого часу і чому

Стало гріхом красунь кохати?

А що ж тоді, скажіть, не гріх:

Невже вбивать і грабувати?

4.4.2003 р.

ЩОБ НЕ ТІ ОЧАТА

Через ті очата і веселу вдачу

Уві сні кохану кожну нічку бачу;

І дивлюсь на неї, як на поле Місяць,

Той, що над полями, ніби диня, висне.

Щоб не ті очата й не дзвіночок-голос,

То у полі, певен, не дозрів би колос.

І ніхто не знав би, в чому та причина,

Що у гай, як вечір, бігає дівчина?

11.8.1990 р.

ЯК НА ТЕБЕ ГЛЯНУ

Варт на тебе подивиться –

Щось зі мною, мов, твориться,

Й кожен раз ночами мучить,

Що не можу й з місця зрушить.

Що ні сісти, ані встати,

Що аж соромно сказати,

Бо з трусів таке щось преться,

А як раптом ще прорветься?

15.3.1990 р.

ПОЗАЧЕРГОВО

Таку б, як ти, позачергово

Без всяких комплексів прийняв,

Навіть, якби тебе раніше

Я і не бачив, і не знав.

Бо ту енергію, що маю,

Яка неначе ураган,

Тільки на бартер поміняю,

Якщо присядеш на диван.

16.3.2004 р.

НА ОКРУЖНІЙ

Ой, уже ці міні! Ой, ці блискавиці!

Ой, вже ці чаклунки, ці веселі жриці!

Ой, які стегенця, що кидають в жар...

І невже це й справді всього за доляр?

Ой, які стегенця, а який верстат,

Може на нім дівчинку і собі зверстать!

16.3.2004 р.

Я ДУМАВ

Я думав, ти добром багата

І що душа твоя з квіток,

А ти, немов коза патлата,

Що жить не може без пліток.

22.10.1988 р.

НА МОРІ

А море піниться і злиться,

А вітер стогне і гуде,

Хотів було я піджениться,

Але на кому, з ким і де?

Всі жіночки, неначе тучі:

Ні підійти, ані піднять...

Подумав: краще вже на кручах

Свою стареньку обійнять.

24.12.1990 р.

НА ДЕСНІ

Пішов на Десну зустрічати весну,

А хмарки, як лебеді білі,

Пливуть і пливуть, ніби пух в далині,

Як взимку летять заметілі.

О, Боже! Як рветься за ними душа,

Як хочеться в небо злетіти!

Та жаль, що Господь мені крилець не дав,

Щоб небом я міг володіти.

8.2.1997 р.

НА ДАЧІ

Поїхав на дачу. Яка там краса!

Лісок над горою, над лісом зима.

Мете, повіває веселий сніжок

На поле, на річку, на ліс і лужок.

6.2.1997 р.

ТАМ, ДЕ ТОПОЛІ

Захвилювались вишні у садку,

Зашепотіли весело тополі,

Сьогодні вперше на побачення іду

Я до своєї змученої долі.

Прийшов. Стою. А гай шумить,

І стало ще сумніше в полі,

Стою й не знаю, що робить:

Не йде вона! Шумлять тополі.

А гай гуде. І поле теж.

– Дивись, як мучаться поети! –

Гукнув я в простір і замовк. –

О, де ти, доле моя, де ти?

19.6.1997 р.

ФІЛОСОФ

Її сьогодні цілував

І з нею вечір розважався,

А Місяць гордо серед хмар,

Немов філософ посміхався.

17.6.1997 р.

СТАРІСТЬ

Із неба зорі визирають,

Зацвів на березі будяк,

Мене вже дідом називають,

А я незчувсь, коли і як?

А ті жінки, що не давались

І берегли свій коровай,

Давно вже з світом попрощались,

Бо дуже вже хотіли в рай.

4.6.2000 р.

ЛЮБИ ЖІНОК!

Людське життя пройде, як мить,

Той час нікому не підвласний,

То ж дурня нічого ліпить

І все робить старайся вчасно.

Бо як не зможеш з місця зрушить –

Стара карга тебе замучить,

І тіло витрусить з душі,

Що не цілуєш ти її.

28.1.2006 р.

БОГАТИР

Знов у нас появивсь богатир,

Що несе нам і волю, і мир.

Появивсь богатир і пішов по Русі,

Щоб почули його і боялися всі.

22.10.1988 р.

ЛІНЬ

Голова не хоче мислить,

І мовчить ретивий... кінь,

А сусідка посміхнеться –

Тут же вмить зникає лінь.

10.9.2003 р.

ЧАРІВНИЦЯ

Під берізкою сиджу я

І вже в котрий раз журюсь,

Струмом б’є мене трифазним,

Як до тебе доторкнусь.

У тобі біжать заряди

Чарівної красоти,

Як на тебе подивлюся,

То не можу відійти.

Що за сила то і звідки

У тобі, скажи, гримить?

Що як тільки доторкнешся –

Вся душа вогнем горить.

1.6.1981 р.

ЛЕГАЛІЗОВАНИЙ НАРКОТИК

Ніхто красою не напився

Й борщу із неї не зварив,

Зате, хто нею захопився,

Той батька й матір залишив.

Адже краса – то як наркотик,

І той, хто спробував той яд,

Не відірве від нього... ротик,

Хоч би й дали йому під зад.

24.5.1978 р.

ПОЧУЙ МЕНЕ!

Падає на землю зорепедом

Із каштанів листя золоте.

Знаю, що свою зустріну Ладу,

Хоч не знаю й досі, де живе.

Хай квітує осінь, це недовго,

І зима за нею пробіжить,

Бо не вірю в холод і розлуку

В тій душі, де веснами шумить.

Бо теплом, що небо наділило,

Присягаюсь я тобі й собі:

Що якщо женюсь колись, кохана,

То, будь-певна, – тільки на тобі.

4.9.1970 р.

БЛАГОРОДНА ЦІЛЬ

О, якби ти знала, як я хочу жити

І тебе, кохана, ніжить і любить,

Ти б мені дозволила вічно щастя пити

Із своїх дівочих голубих криниць.

А коли веселка над ліском засяє

І веселий дощик в вікна задзвенить,

Як би я хотів би те, що ти ховаєш,

Дощиком кохання, люба, покропить.

І тебе єдину все життя кохати,

Бо на думці в мене – благородна ціль,

Щоб тебе завести якхутчіше в хату

І всю ніч з тобою пить кохання хміль..

31.1.1997 р.

Я ЖДУ СВОЮ

Я зливсь з природою, як небеса з землею,

Нема в мені ні жалю, ні злоби,

І вже чужу не хочу більше кралю

Аби кохати так собі... аби.

Не хочу більше бути я підмінним,

А хочу бути, як у небі дим,

Я хочу мать таку, як сам я, – вільну,

Яка ще не була ніколи ні під ким.

НАЙКРАЩІ КВІТИ

Ти була файна, як жар-птиця,

Що я забувсь про карантин,

А на траву летіла глиця

То тут, то там з красунь-ялин.

А поруч нас співало літо,

Сміялись феями гаї,

І дарували хлопцям квіти

Веселі посмішки свої.

14.6.1978 р.

ПІД НЕБЕСНИМ СКЛЕПІННЯМ

О, як би я хотів з тобою

Чумацьким шляхом промайнуть,

І там, за даллю голубою

В твою Галактику шугнуть.

І злитися в одне сузір’я,

Як в небі синьому світи,

І там, під куполом небесним

В тобі коханням прорости.

28.1.1997 р.

СЕРЦЕ КРОВ’Ю КИПИТЬ

Серце кров’ю кипить…

Ой, як хочеться жить!

А дівчина ще й досі

Як осика тремтить...

9.6.1986 р.

ЩОБ НЕ ОЗИРАЛИСЬ

Всі хлопці озираються,

Як феї наближаються

І цокають підборами здаля.

Й таке від того цокання

У всіх на серці йойкання,

Що від одного погляду

Хитається земля.

А як на вас подивиться,

Мов вистрілить в… потилицю,

Що хлопці всі шепочуться,

Як в лісі ясени.

А потім ходять з ранами,

Як продавці з бананами...

І знаю: не обійдеться

У хлопців без війни.

17.6.1992 р.

ПЕРШОЦВІТ

Мов навіжений з неї він сміявся,

Розказуючи друзям і рідні:

– Я вчора з нею цілий вечір прокохався,

Сьогодні з нею соромно мені.

Бо так своїй подрузі заліпила,

Як та прийшла мене перехватить,

Що в бідної в очах аж потемніло,

Що в мене й досі у вушах дзвенить.

А я ту сповідь слухав ловеласа

І так хотів подібну десь зустріть,

Щоб та могла любую віддубасить,

Що та посміла мною володіть.

О, як я заздрив тому ловеласу,

О, де б, скажіть, собі таку зустріть?

І якщо з вас такую хтось зустріне,

То ви мені негайно сповістіть.

Тільки б такій своє довірив серце,

І хоч куди пішов би з нею в світ,

І хоч язик в такої, знаю, з перцем,

Але душа, як в полі первоцвіт.

11.8.1986 р.

ВОРОН

Гарно як тобі живеться,

Вороне, в тайзі!

Гріть не треба ранком чаю,

Смажить кудряші.

Нахилився над рікою

Й воду пий весь день,

А набридне пити воду

Жуй собі женьшень.

І ніяка тебе жаба

Не почне повчать,

Що тобі робити треба

І куди літать.

Як тобі я заздрю, друже,

Хоч убий! Завжди,

Як би я хотів мать крила

Й вільно жить, як ти!

7.7.1986 р.

ВІТЕР В КАРПАТАХ

Скоро в лісі завиє губатий,

Зачепившись за віти в пітьмі,

І помчиться, як вихор, в Карпати,

Щоб свої проспівать там пісні.

І легенда веселого краю

В білім платті опуститься з гір

І піде там по хатах гуляти,

Заглядаючи в кожного двір.

А я буду далеко-далеко

За тридев’ять земель від Карпат

Де гулятимуть білі лелеки,

І лякатимуть там жабенят.

12.7.1986 р.

НА МЕЖІ НЕЙМОВІРНОГО

Я живу на межі неймовірного,

Де мене тільки дух не носив!

Все ж для всіх був людиною вірною,

Бо людей більше всього любив.

6.6.2009 р.

ЦІЛУЙ І НЕ ЛІНУЙСЯ

– Ти сказала: цілуй, не лінись,

Як було в юні роки колись,

Як колись ти під тінню беріз

Цілував мої кінчики кіс.

Ти шептала, що будеш моя

І що будеш зі мною щодня.

А як став я тебе цілувать,

То від мене ти стала втікать...

Так чому ти мовчиш, як будяк?

Чи то я вже цілую не так?

30.6.1986 р.

ЩО Є КРАЩЕ?

У неї посмішка, як промінь.

Яку даси догану їй,

Якщо в душі, як гляне – повінь

І безкінечний буревій.

Ну, що є в цьому світі краще,

Як ти прийшла у мій садок

Й принесла повну блузу щастя,

Що й не відійдеш ні на крок.

5.5.1997 р.

ТЕБЕ ЧЕКАВ

Як я тебе чекав!

Про це хай скаже поле

І три тополі край села,

І Місяць, що у вічі коле,

Щоб ти прийшла,

Щоб ти прийшла.

18.2.2002 р.

ДЕРЖАВА В КОЖНОГО СВОЯ

Колись держава була спільна,

А зараз в кожного своя,

От як нас влада обікрала,

Ще більш як ті, що із Кремля.

18.1.2011 р.

КОЛИ ГОРЯТЬ ВОГНІ

Найкращі вірші ніччю пишуть,

Коли душа вогнем горить,

І біля тебе зорі дишуть,

І вітер з вербами шумить.

Як Сонце, втомлене за лісом

Вляглсь на соснах спочивать,

То замість нього вийшли зорі

Мене натхненням чарувать.

7.4.2003 р.

ДЕ ПОДІЛАСЬ ВТОМА?

Ти не чіпай, бо я втомилась,

Бо як зачепиш, то помру…

А як побачила Данила –

Забула зразу про біду!

Куди її поділась втома,

Де дівся біль у голові?

І знов моя брикає Тома,

Неначе кізка по траві.

6.4.2003 р.

ЯКБИ НЕ ЛІНОЩІ

І Сонце, і Місяць в очатах твоїх,

І ніченьки темної тіні.

Нам вистачить щастя одного на двох,

Якби ми позбавились ліні.

Ліг стовп телеграфний на бік і лежить,

Під дубом на поле зелене,

О, як же ще хочеться жити і жить

Коли ти приходиш до мене.

5.7.1986 р.

* * *

Чому все те, що люди люблять,

То найчастіше все те гублять?

15.8.2007 р.

ТАЄМНИЧА ЩІЛИНКА

Через очі милій в душу

Гриць все зазирає,

І аби залізти в неї,

Щілинку шукає.

А дівчина ту щілинку

Так замаскувала,

Що забула і сама те,

Де її сховала.

По дорозі йшов панок,

Що був над панами,

І сказав їй:

– А ти глянь

В себе між ногами.

Та не встигло те дівча

Зазирнуть між ноги,

Як Гаврило, мов шуліка,

Кинувся з дороги.

– Оце так тобі, так!

Ось тобі за сало!

Аби знала, як ховать…

Як у мене встало...

23.7.2001 р.

ТАЄМНИЧІ ГРУДОНЬКИ

Скажіть, чи можна надивитись

На ясні в небі зіроньки?

Отак не можу надивитись

Я на жіночі грудоньки.

Вони привабливі настільки

І сексуально-чарівні,

Що я чим більш на їх дивлюся,

То більше й хочеться мені.

Ну як же тут не зупинитись

І не сказати:

– Зачекай!

Бери у мене все, що хочеш,

Тільки ті квіти не ховай!

16.10.2001 р.

ХТО СКАЗАВ, ПОВІЇ – ЗЛО?

Хто сказав, повій не люблять,

Звідки ж сифіліс і СНІД?

Тут ще треба, вибачайте,

Розібратися, як слід.

Хто сказав, повій не люблять,

І що всі повії – зло?-

В кого ж є такі ще губки,

Щоб манили все село?

13.12.2001 р.

МОЯ ОХОРОНА

Мене Киця виручала двічі,

Це я можу всім сказати в вічі:

Перший раз, як зникла молодиця,

Хто тоді знімав всі стреси? – Киця.

Ну а другий раз, як мій суперник

Ніж заніс на мене з переляку...

Кішка, що стояла недалеко –

Вмить йому вчепилася за с..аку.

Так ото й живемо ми, Семене,

Тільки жаль, дружина не радіє,

Бо як тільки Киця біля мене –

То вона і пискнуть не посміє.

31.12.1996 р.

ЯНГОЛЯТКО

Вже скільки літ, як ми побрались,

А ніби вчора це було,

Як ми з тобою покохались

Вважав, що просто повезло.

Сьогодні, як це вже не прикро,

Дещо думки я поміняв,

Ти стала, як нестерпна видра,

Хто б міг подумать, коли брав!

Хто б міг подумать, що цей Янгол

Має, як в кішки, пазурі,

І спробуй їй скажи щось проти –

То розбіжаться і щурі!

17.9.1997 р.

КОЗА РОГАТА

Попрохав в своєї жінки

Якось похмелитися,

А вона на мене стала,

Як коза, дивитися.

Іди, – каже, – де був вчора,

Там і похмеляйся,

Ну а зараз – геть із хати,

Хоч куди дівайся!

Воля жінки – воля Божа,

Суперечить марно,

Отож, пішов у корчму я,

Де площа базарна.

Дивлюсь, жіночка гарненька

Біля мене треться:

– Підем, тебе похмелю я, –

Каже і сміється.

Налила мені грам двісті.

А як випив триста,

То вона мені призналась,

Що звать її Христя.

Так ото і познайомивсь

З тею молодицею

І пішли ми з нею в поле

Десь попід пшеницею.

А коли зайшли ми в гай,

Скинула всю ношу,

І говорить: – Відробляй

Або йди по гроші.

Та яка ото, скажіть,

В біса вже робота,

Як від неї іще більше,

Перло, як з болота?

Ну а зараз жіночкам

Хочу так сказати:

Бережіть чоловіків,

Щоб не бігли з хати!

5.5.1997 р.

ЖИВЕМ В КРЕДИТ

Живем в кредит,

Ось нам вердикт.

1.2.2011 р.

У КОЖНОГО СВОЯ МОВА

На світі у кожного мова своя:

Є риб’яча мова, зміїна, крота.

В чиновників мова, як в псів, що гарчать,

А в бідних людей, як у риб, що мовчать.

А в жінки яка? Тут вже важко сказать,

Бо вміє шипіть, і ревти, і гарчать,

Отож, якщо хочеш дружину ти мати,

Узнай, хто у неї був батько, хто мати?

26.4.1988 р.

КОЛИ ЗАСВІТЯТЬСЯ ЗОРІ

Засвітились зорі над рікою,

Де почавсь недавно сінокіс,

Як би я хотів побуть з тобою

Десь в тіні замріяних беріз.

А коли ті зорі, що на небі,

Ніч розсипле рясно по траві,

Як би я заграть хотів, кохана,

На твоїй гітарі трудовій.

21.9.2003 р.

Я ЖДУ ТЕБЕ

Я жду – не діждуся,

Чи слухавку візьмеш,

Я жду – не діждуся,

Коли ти прийдеш?

Коли ти, нарешті,

Мені посміхнешся

І пазуху повну

«Цяцьок» принесеш?

2.9.1987 р.

СИДИ ДОМА!

Я знаю, ти не винувата,

Що уселився в тебе біс,

Отож, сиди ти дома, Ната,

Щоб біс й між ноги не заліз.

22.12.1993 р.

КВІТИ В БАСЕЙНІ

Я бачив квіти і латаття,

Що в нашім плавали ставку,

А щоб цвіли ті круглорічно,

Не бачив в жодному садку.

А тут, у Ялті, у басейні,

Де стільки звабливих дівчат,

Такі дебелі й апетитні,

Як глянеш, аж штанці тріщать.

28.10.1987 р.

НА КРИЛАХ ЛЕБЕДИНИХ

І не сидиться, і не лежиться,

І спать не хочеться мені,

Думки на крилах лебединих

Летять до тебе, як пісні

В той край, де поглядом, як лезом,

Мене по серцю протягла,

І з того часу, де б не був я,

Про тебе думаю щодня.

1.2.1986 р.

СТРІЛИ ЕРОТА

Чи це у всіх таке буває,

Чи то така находить мить,

Коли вас небо величає,

Коли вам небо посилає

Таку красу, аж гай тріщить!

Такий в тобі потік прорветься,

Що тут уже і не до сліз,

Що з тебе ніжність так і ллється,

І сам не знаєш, де береться

Отой потік, як сік з беріз.

І потім ту стрілу Ерота

Десь через років триста знов

Бог зробить так, щоб та воскресла

І щоб нове кохання несла

У світ фантазій і дібров.

1.4.2003 р.

НЕ БУДЬ ДЕМАГОГОМ

Як хочеш жінці догодити,

Треба не спать, а щось... робити!

Не вір, що жіночки не хочуть,

Насправді їм ще й мало ночі.

Щастя багато не буває,

Коли душа вогнем палає,

Але не будь в вас теї штучки,

То повтікали б навіть сучки.

4.9.1997 р.

ЧАСИ МІНЯЮТЬСЯ

– Раніше, як яка погляне,

Мій друг відразу в ліжко тягне...

А зараз, як би не крутився,

А він мовчить – перекривився.

– Часи міняються, Романе,

Як член на жеребця не тягне.

А зараз що можу сказати:

Радій, що мух є чим ганяти.

14.12.1997 р.

АБИ МЕНЕ НЕ ЗАБУВАЛА

Подарую тобі, люба,

Ніби жар, гвоздички,

Щоб завжди вогнем палало

Твоє, люба, личко.

Подарую тобі, люба,

Я червоні вишні,

Щоб були у тебе груди,

Як піони, пишні.

Подарую тобі, мила,

Ніби мальви, стріли,

Щоб на тебе хто погляне –

Все життя раділи.

Подарую тобі, люба,

Ніби Сонце, кали,

Щоб до тебе вдень і вночі

Парубки стрибали.

10.7.1981 р.

А ЛІТО ВЖЕ КІНЧАЛОСЯ

Чомусь воно так сталося,

Що стрів тебе на старості,

Як листя осипалося,

Як літо вже кінчалося,

Як літо вже кінчалося...

Дорогою-долиною

Ти йшла в руках з калиною

І ніжно посміхалася,

А літо вже кінчалося,

А літо вже кінчалося.

У лісі під дубиною

Гуляла ти з дитиною,

І те дитя сміялося,

А літо вже кінчалося,

А літо вже кінчалося.

Дивилось мовчки Сонечко

І я дививсь на донечку,

А серце розривалося,

А літо вже кінчалося,

А літо вже кінчалося.

А літо вже кінчалося,

Бо з щастям розлучалося.

30.10.1990 р.

НАКАЗ

Давала всім, хто скільки брав,

І Бог за це у рай послав.

І наказав:

– Так і роби:

Я всіх люблю, і ти люби.

12.5.2005 р.

ХТО ХОЧЕ ГРОМУ. .

Скільки ждав хвилини теї,

Поки в серці зашумить,

І не відав, що без феї

Грім у серці не гримить.

15.7.1981 р.

ГЕТЕРА

Так! Я – гетера і горжусь

Тим, що як бджілочка труджусь,

Бо що, скажіть, в тіні дібров

Є щось солодше, за любов?

І хоч говорять всі, то – блуд,

Але нас цінять за той… труд!

Бо, якби труд наш не цінили,

До нас би зроду не ходили

І не носили б діаманти,

Якби були ми не бажанні.

10.12.1997 р.

ЯКЩО НЕ ХОЧЕШ ХАМОМ СТАТЬ

– Якщо ти хочеш рабом стать,

То вчись начальству догоджать.

Бо хто по-людськи хоче жить,

Не зможе згорбленим ходить.

А в нас начальство тих цінує,

Хто перед ним, як пес плазує.

27.5.1978 р.

ГІРКИЙ ПОЛИНЬ

Скоро вже до божевілля

Доведе мене журба,

Ніби хтось у саме горло

Суне фінського ножа.

І не радує дорога,

І ясна небесна синь,

Лиш тривога і тривога,

Та в душі гірчить полинь.

10.9.1992 р.

БАБИНА ДЕМОКРАТІЯ

Ну куди ще більше треба

Бабам демократії,

Як вони, немов сороки,

Й так всі язикатії?

10.9.1992 р.

БОЖЕ РЕМЕСЛО

Не знаю, з чого починати,

Не знаю, що тобі писать,

Чи може й зовсім не писати,

А просто сісти й помовчать?

Не перші ми і не останні,

Таких, як ми, хоч відбавляй,

Ну, познайомились, погрались,

Поцілувались і бувай...

Поніжились недільку-другу,

Подякуй Богу і забудь,

І Бог за це нас не осудить

І ще пришле кого-небудь.

І так же само, як зі мною,

Підеш і з іншим в той же гай,

Бо певен, тільки в працьовитих

Є шанс попасти в Божий рай.

Не знаю я, з чого почати,

Не знаю, що тобі писать,

Не знаю, що тобі в цей вечір,

Моя голубонько, сказать?

Ти завтра Київ покидаєш,

І будеш – впевнений – щодня

Когось вже іншого кохати,

І так же само чарувати,

І говорити:

Я – твоя!

Й можливо, з ще більшим завзяттям

Станеш ти мужа обнімать...

Аж поки з тебе зніме плаття,

Щоб знову все з нуля почать...

7.7.1969 р.

ЯКБИ ГАРНО ПРОСИВ

Якби гарно ти просив,

То давно б уже місив...

А так тисни на педалі

І валяй як можна... далі.

4.8.1990 р.

ЧОГО ВАРТА КРАСА

Душа злетіла, як лелека,

Коли прийшла до мене ти,

І мрії близькі і далекі

З’єднали наші знов мости.

Колись ціни не знав коханню

І чого варта та краса,

Сьогодні ж всі мої бажання –

Це ти, це Сонце, це весна.

13.6.1992 р.

МОЛОДИК

О, як би я хотів, кохана,

Тебе десь в тундру відіслать,

Туди, де біленькі ведмеді

В льодах зубами цокотять.

Щоб вітер злий, як інквізитор,

У білий простір білих злив

По килиму провіз сердито

І там на тиждень залишив.

Щоб ти хоч трохи охолола

Й ледь приморозила язик,

І щоб дурниць ти не молола,

Як наступає молодик.

20.3.1990 р.

КРИК ДІТЕЙ

І скільком ще ти, красуне,

/Хай мене Господь простить!\

Зможеш всім, хто гарно всуне,

Гарну бомбу підложить?

Скільки ж ти в житті своєму

Зруйнувала вже сімей,

І невже тобі нічого

Не говорить крик дітей?

А скільком ще принесеш ти

Непоправної біди,

Й скільки ще родин зруйнуєш

Раді прихотей… біди.

10.8.1981 р.

НЕЗРОЗУМІЛІ ПОЧУТТЯ

Коли тебе немає дома,

Не можу дочекатись дня,

А як на кислий рот погляну –

Прогнав би з дому, як щеня.

Невже вона така любов?

/Аж страшно це сказать!/,

Коли кипить від люті кров –

І хочеться кохать.

18.6.1992 р.

ЯК СТАНЕ СВІТАТИ

О, як би оце у Карпатах

З тобою б хотів побувати.

І там, де шовкова травиця,

З тобою б хоч ніч покохатись.

Й солодкі, як мед, груденята,

До ранку, всю ніч цілувати,

Бо ніжності більшої, Майя,

Як в пазусі в тебе, немає.

13.6.1990 р.

МАДОННА

Найкращий в жінки інтер’єр

Там, де ховає свій бар’єр,

Оті корінчики кілець,

Які нас тягнуть навпростець

І нам такого наганяють,

Що мов в душі чорти гасають.

О, як себе перебороть,

Як перед вами ніжна плоть?

Та, що відкриє так кільця,

Що в вас аж капає з кінця.

Видно, Бог так створив Мадонну,

Щоб та була, немов ікона,

Щоб навіть сильний Одіссей

Не відірвав своїх очей.

22.3.2003 р.

ЗАПІЗНІЛЕ КАЯТТЯ

В той час, ще коли

Ти комусь була треба,

Ніхто підступить

Не спромігся до тебе,

Носилась собою

Як писана торба

І всіх посилала

Від чорта до чорта.

А зараз, як плугом

Лице розорало,

Про Петю, про Васю

Й про мене згадала.

Ну хто вже на тебе,

Скажи, кине оком,

Як ходиш ти, люба,

Як вовк, що йде боком?

Колись не могла

Собі скласти ціни,

Отож, в негараздах

Людей не вини.

Колись ти носилась

Своєю красою,

Отож, і любуйся

Сама ти собою.

24.4.1990 р.

ПРАЦЬОВИТА КИЦЯ

– Навіть важко уявити, –

Гриць до жіночки, – окей,

Скільки ти переловила

Цею кицею мишей?

– Якщо дуже хочеш знати,

Тут вже нічого язвить,

Щоб стручки, яких я мала,

Та на себе начепить,

То давно б усі кричали:

Гляньте, ген їжак біжить!

9.8.1981 р.

ЩОБ НЕ ЖІНКИ

Не знаю, любі, що б я знав,

Щоб вас-жінок не цілував?

Не уявляю свою кров,

Не будь кохання і дібров;

Не будь цих квітів, цих гаїв,

Що ніжать рученьки твої.

Тож, як приходимо ми в гай,

То хто ж з нас думає про рай?

22.5.1997 р.

ПИЛИП

На серці сум, на серці туга,

Ніби хтось душу спопелив,

Ну як же трапилось так, люди,

Що я дурепу полюбив?

Скільки на лузі паслось кізок

І граціозних, й ділових,

А я прилип, як те дурило,

От і скажіть, що не Гаврило.

9.9.1992 р.

ТИ ДО МЕНЕ ПРИЙДИ!

Ти до мене прийди,

Прилети, як голубка,

І мені посміхнись

Ти, моя душогубко.

Й подарую тобі

Вічну радість кохання,

Щоб тобою також

Володіли бажання.

25.9.1989 р.

КЛИЧ ДУШІ

Коли дівчині припече,

Вона і з погреба втече.

Нема сильнішого нічого,

Як клич душі, що зве до – Нього...

21.6.2002 р.

ЗДОБА

Хлопець дивиться й мовчить,

Як Тарас з-під лоба,

Перед ним пройшло дівча,

Не дівча, а здоба.

Став, як вкопаний, мов вовк :

От так орхідея!

Але тут же і замовк –

Клята гонорея...

26.6.1983 р.

ТРЕМТИТЬ ОСИКА

Чомусь душа моя вирує,

Чомусь завжди вона бурлить.

Чому? Чого вона ще хоче,

Як в полі літо, гай шумить?!

Тремтить осика – білолика

Й при всіх на вітрі аж шипить.

О, земле ти моя велика,

О, ясний Місяцю, гаї,

Скажіть, де мила моя бродить,

В яких краях шукать її?

9.10.1968 р.

ЛЕЛЕЧИХА

Я не соромлюсь, що кохаю,

І не соромлюсь, що люблю,

Тому тебе ото й шукаю

Я половиночку свою.

Бо все життя з собою поруч

Хотів би бачити тебе –

Ту жіночку, яка дарує

Веселе небо голубе.

І я ніколи не забуду

Ту мить, як стрілися в гаю,

Коли лелека із гніздечка

Гукав лелечиху свою.

22.5.2005 р.

ЧАРІВНЕ СЛОВО

Якщо не зрадила дружина,

Це ще заслуга не твоя,

Просто, не стрівсь ще той мужчина,

Якого ждала все життя.

Нас просто так усіх привчили,

Що це моє і не чіпай,

Хоч кожний з нас стрибнуть готовий...

І ще кудись, як в Божий рай...

А якщо кожен цього хоче,

Тоді скажіть мені, хто ми?

Що брешем ми один одному

Й себе вважаємо людьми?

Тому вважаю, це – нормально

Сказать зустрічній: вас люблю...

А тій самій дозвольте думать,

Як далі діять їй в гаю.

Може на те чарівне слово

Вона чекала все життя,

Навіть, якщо вона повія,

Навіть, як замужем вона?

4.8.2005 р.

СТЕРНЯ

З того часу, як зустрілись

В ті далекі дні,

Вже тоді мені здавалось,

Що йдемо ми по стерні.

І хоч знав, що вже ніколи

Ми не будемо разом,

Та хотілось й ще з тобою

Десь пройтись поза селом.

10.6.1992 р.

ПРО ПОРЯДНІСТЬ

Всі казочки про непідступних,

То є не більш, як баєчки,

Бо всі шукають тих, що можуть,

А в казки вірять дурачки.

20.1.2006 р.

КИЇВ-ГРАД

Скільки в лузі чудо-квітів,

Стільки в небі зірочок,

Стільки в Києві моєму

Найчарівніших жінок.

То ж хожу по Київграду

І свою шукаю Ладу.

17.6.1992 р.

БІЛІ ГОЛУБКИ

Грудоньки, як білі крила,

Ти під Місяцем відкрила,

І від світла-сяйва того

Запалало все навколо.

Стало бити світло в очі,

Мов надворі білі ночі.

Все б дивився і дивився

На твої я грудоньки,

Що з-під блузи так і рвуться,

Ніби в небо голубки.

27.5.2005 р.

НЕПОТРІБНІ ГАСЛА

Я вже до тебе не спішу

Так, як це мчався я раніше,

Тобі записок не пишу

І не пишу тобі вже віршів.

Бо всі вже фарби почуттів,

Що мав, душа вже змалювала

Й пісні про тебе всі, що знав,

Моя душа позабувала.

Ти пронеслась, як метеор,

І тут же ти навіки згасла

Так, як згасає Божий день

І старі вже відживші гасла.

Усе, що мав в своїй душі,

Усе сама ти розтоптала,

Бо ти в житті моїх пісень,

Скільки я знаю, не співала!

8.2.1992 р.

РОЗІПНУ Я СЕРЦЕ

Розіпну я серце на семи вітрах,

Хай воно на милу наганяє жах,

Хай регочуть в лісі вдень і серед ночі

Сови волохаті, витріщивши очі.

І на серці милої, ніби на бандурі,

Хай всю ніч до ранку виграють амури.

Щоб кричала мила, як стара левиця,

Хай і їй не спиться, як й мені не спиться.

Грайте, вітри, грайте! Регочіть ночами,

А хто спать не хоче – смійтесь разом з нами.

9.3.1983 р.

ЯКБИ Я ХОТІВ

Якби я хотів, щоб люди

Шепотіли:«Я люблю»

Щоб кохались, веселились

І жили, немов в раю..

Як хотів би, щоб співали

Солов’ї в гайочку

І щоб всі жили на світі,

Ніби голубочки.

Щоб уся моя Планета

Красувалась цвітом,

І щоб люди посміхались

І зимою, й літом.

25.3.1975 р.

Я ЧЕКАВ ТЕБЕ

Я чекав тебе весь вечір, дівчинко моя,

Всі коханих дочекались, залишився я.

Чим же я тебе образив, розгнівив, стривай,

Що сьогодні не прийшла ти ввечері у гай?

Зорі в небі поховались, вітер налетів,

Всі закохані сміялись, тільки я тремтів.

Навіть Місяць зажурився і замовк,

Що ходив я сам без тебе, як голодний Вовк.

12.10.1962 р.

ПРО КОХАННЯ

За гордість я завжди – горою,

Але сьогодні зачекай,

Побудь хоч ніченьку зі мною

Хоч без кохання покохай.

І не питай, чому я в тебе,

Однак нічого не скажу,

Бо і сама сказать не можу,

Чому від тебе не спішу.

Ти можеш думать все, що хочеш,

Я не ображусь ні на грам,

Можеш просить усе, що хочеш

І я тобі сьогодні... дам.

Ти чуєш, як вирує кров,

Мов водопад із кручі в січні?

Ти подаруй мені любов,

А я тобі в коханні – вічність.

І не питай ти ні про що,

Просто цілуй, як маму тато,

І стану я тоді тобі

Твоїм в житті найбільшим святом.

І не питай ти ні про що,

Чого тобі не треба знати,

Я Богом створена для тих,

Хто вміє ніжить і кохати.

Цілуй мене і не лінись!

Чи треба ще якісь дебати?

Я – жінка, любий, то ж прокиньсь,

А жінку треба... цілувати.

7.4.1978 р.

ДУША КРИЧИТЬ

Ідуть дощі, гримлять громи,

Гуляють блискавки сліпучі,

Куди іти, кого любить,

Як всі, немов пантери злючі?

Душа кричить: вернись, вернись!

А розум гнівно: шльопай далі!

Кохать ніколи не лінись

І тисни ти на всі педалі.

22.6.1982 р.

МОЯ ПРИНЦЕСА

Дивлюсь й не можу надивиться

На жіночок, як небеса,

З яких завжди блищить-іскриться,

Немов з трави, нічна роса.

Дивлюсь й не можу відірватись,

/Скільки б на них я не дививсь!/,

А осінь мчиться, осінь мчиться,

Як хмарочки в небесну вись.

О, зупинись, моя кохана,

Дай хоч поніжу я твій стан!

Можливо, ти моя принцеса,

А я – твій вічний капітан.

25.9.1997 р.

ДЕ ТИ БУЛА?

– Де ж ти була у двадцять літ,

Коли моя душа палала,

І він... ще був, як замполіт

І всіх любив, яка гукала?

– О, де ти був в сімнадцять літ? –

Тепер вона його спитала, –

Коли у мене хто просив,

Нікому я не відмовляла.

О, де ти був, коли душа

Уся трояндами палала,

Коли тебе чекала я

Й кому давать? Сама не знала.

1.8.1997 р.

СВІТ ПОТАЄМНИЙ

Зазираю в твій світ потаємний

І не впевнений в тім, що він чемний,

Всі ми, хлопці і дівчата, з того ж тіста,

Бо у всіх у юні роки в плавках тісно.

А тому, коли заграла кров в твоєму личку,

То сама знімай вже краще ти свою спідничку.

21.3.2000 р.

РОКИ, ЯК ВОДА

Як жаль, що молодість не вічна,

Як жаль, що роки, як вода

Які пливуть роками в річці

З Минулого у Майбуття.

17.5.1997 р.

ГАРМОНЬ

Тремтить душа, як струни скрипки,

Від дотику твоїх долонь,

Що вмить забув я про Мостище

І ось мчимось на Оболонь.

Послухай ти, як серце б’ється,

Мов вибиває барабан,

А розум й досі ще сміється,

Що я попав у твій капкан.

Тремтить душа, як ати-бати,

Від дотику твоїх долонь.

Ну як же він... не стане грати,

Як перед ним… така «гармонь»?!

28.4.2000 р.

ЛІСОВІ КРАСУНІ

Скоро білі мухи закружляють

І берізок стануть допікать,

В білі шубки їх поодягають

І почнуть їх сонних цілувать.

Не заплачуть лісові красуні

На мороз шугаючи гіллям,

І в морозні ночі повнолунні

Груди підставляючи вітрам.

13.10.1976 р.

БУНТ В ДУШІ

О, як же хочеться аукать,,

Не знаю, де себе дівать?

Ніхто мене не хоче слухать,

А стільки хочеться сказать…

15.10.1976 р.

ЩО ТО БУЛО?

Ну ж і очі! Ну ж і милі!

І такі, як день – ясні,

І чому вони з’явились

Десь опівночі мені?

Й з того часу, як у полі

Серед трав тебе зустрів,

Я уже не біг до тебе,

А немов орел летів.

І уже дививсь на тебе

Як на справжнє божество,

А коли тебе не стало,

Все питав, що то було?

7.1.2005 р.

КОЛИ ЖІНКА ПОСМІХАЄТЬСЯ

Кажуть, як жінка посміхається,

Значить, кохання прокидається.

Бо як гляне та очами,

То мов щось стається з вами.

Душу так вона збунтує,

Що й не хочеш – затупцюєш...

Й стане вам таке творить,

Що й не зможеш зупинить.

Ото, якраз і є та Мить,

Яку не варто пропустить,

Бо ніжний дотик ваших губ

Їй, як ніколи став би люб.

І хай тоді хоч як гризе,

А вам віддасть що має – все...

8.1.2005 р.

ГОЛЕ ДЕРЕВО

На голе дерево, їй Богу,

Навіть і ворон не сідає,

А чоловік, як стріне жінку,

Як тут її і роздягає,

І що він в неї там шукає?

Цього мабуть ніхто... не знає.

19.4.1997 р.

НАЙБІЛЬШЕ СВЯТО

Смерть між нами також ходить,

Як між правдою брехня,

І свою роботу робить

Щосекунди і щодня.

І тебе, мій любий друже,

Де б не був – не обійде,

Де б, куди, не заховався,

А однаково знайде.

А тому, не плач, не рюмсай,

Краще смійся і радій!

А якщо нема дружини,

То шукай тоді повій!

Й пам’ятай, що жінка – свято

Щонайбільше у житті,

Й Бог її створив для тебе,

Аби ти завжди її...

Тож, кохайся й насолоджуйсь...

Почуттям не відмовляй,

Піди знай, що з нами буде

Й чи потрапимо ми в рай?

9.9.1992 р.

ЩОБ МИ РОБИЛИ?

Слово сказала й оживила,

Душа розм’якла й попливла,

Як ти до мене притулилась

Й мене руками обняла.

І слава Богу, що на світі

Ще є і Ялта, і Кавказ,

І щоб ми, хлопчики, робили,

Що б не любили феї нас?

І слава Богу, що на світі

Ще є такі, що хочуть жить!

І щоб ми, хлопчики, робили,

Щоб не було кого любить?

3.6.2003 р.

ПРОСИПАЙТЕСЬ, ЛЮБІ ДРУЗІ

Просипайтесь, любі друзі, годі спать,

Треба нашу Україну від бандитів визволять!

ВІЗА

Приготовте всі валізи:

В Ізраїль відкрили візи.

Тож гребіть вже все відкрито

Бо вже й наше – їх корито.

Самі більші аферисти

Є й були в нас – комуністи,

Та були б ми всі панами,

Щоб були ті не жидами.

Тож і в паспорті: – хто ми? –

Ту сторінку відняли,

Щоб ні жодний дуралей

Не вгадав: де жид, єврей?

-Звідки ж все це почалося,

Із чиїх це власне рук? –

Я хотів би запитати. –

Хай би це сказав Кравчук.

Ці так просто не відступлять,

Поки в лоб їм не даси.

От тобі і тумба, тумба,

От тобі і тумбаси.

9.2.2011 р.

КОНСЕРВУЮ СОНЦЕ

– Що ти робиш? – Гриць до мене,

Заховавшись у кущах.

– Консервую свою юність

І любов свою в віршах.

4.2.2011 р.

СМІХ І ГОРЕ

Сміх і горе в нашій Раді,

До чого дожитися?

Вже як жінка йде в білизні

То вже й гріх дивитися.

Бо як жінка на балконі

Буде в трусіках стоять,

То за це її потрібно

В тисяч сто оштрахувать.

8.2.2011 р.

ВЕТЕРАНИ

Як мова йде про ветеранів,

Вони завжди, немов рвачі,

Бо лиш у них одних всіх рани,

А інші всі – то лихачі.

І скільки б їм ви не давали,

Ну а вони іще гребуть,

Бо їх роками так привчали

Ті, що не мелють й не кують.

То їм, пробачте, дайте пільги,

То дайте теплий їм сортир,

А за які це нагороди,

Може ти скажеш, командир?

А суп з сокири й щупки солі,

Ти посьорбати не хотів?

Як ті, що все життя в неволі,

Які живуть серед вовків.

А про підлеглих ти, подумав,

Що витягли тебе з гівна,

Так він не плаче і не хниче,

Хоч навіть й пенсія мала.

А подивись ти на державу,

Що з України ти зробив,

Яку продав жидам за каву,

Бо дуже ти людей любив?!

5.11.2001 р.

КІШЕЧКА – ЛІКАРКА

На Новий рік до дідуся

В гості Кішечка прийшла,

Привітала з Новим роком

І вляглась на ліжку боком.

Трохи в ньому полежала

І таке йому сказала :

– Хочеш, щоб полікувала,

Ото бачиш, де паркет,

Поклади мені там сала

Молочка і кітікет.

31. 12 2010 р.

А ЛЕЛЕКИ ЛЕТЯТЬ

Косять зайці траву

За селом на лугу,

І співають пісні

Про красуню-весну.

А лелеки летять,

А лелеки летять,

А веселі гаї

Із Дніпром шепотять.

11.11.2010 р.

ПРОГНОЗ

Треться Котик біля ніг –

Прийде Сонце на поріг,

А як витягнеться в ліжку,

То чекай тепла, як влітку.

11.11.2011 р.

ОЙ, ТАК ОЧІ!

Цілий день я їду-їду на автомобілі

І дивлюсь я на дівчат, їх колінка білі.

Ой, так очі, ой, так стан, ой так білі рученьки,

Чому ж я не капітан, світлі ваші душеньки!

Снігу нема, то – не зима,

Квітів нема, то – не весна,

А де курган, то – не гора,

А все життя людське то – гра.

ЯК ДЛЯ НАС СТАРАЮТЬСЯ

Гляньте ви на наших слуг,

Як для нас стараються,

Вже жінки, які в білизні,

Будуть штрахуватися.

Як захочуть походить

На балконі в трусиках,

То прийдеться дозвіл брать

У якогось Тузика!

4.2.2011 р.

ВІЗА ДЛЯ «УКРАЇНЦІВ»

З Ізраїля в любий час

Може їхать жид до нас,

Міліон награбував

Й в Тель-Авів назад погнав.

Щоб дурний хохол не знав,

Скільки жид у нього вкрав.

Ось навіщо їм валізи

І оті відкриті візи.

От нащо їм треба трасти?

Бо не можуть, щоб не вкрасти.

От нащо їм МММ,

То ж куди ми знову йдем?

РОЗВЕСЕЛА БІЛИЗНА

Розгулялась над полями

Розвесела білизна,

Де зухвало реготіла

Розмаїта Сінельга.

Закружляла, завихрила

Кружевами над селом,

І за ніч в садку дерева

Притрусила всі сніжком.

17.1.1992 р.

БРАТУ В. О.

В твоїй душі давно зажури,

Немов тумани, розляглись,

І не хвилюють вже амури,

Що не давали спать колись.

Бо все найкраще – вже в минулім,

А залишилися гріхи...

Отож, як хочеш в Царство Боже,

Поки живий, їх відмоли.

Тебе, браток, ні в чім я не виную,

Прийми від мене вдячність, співчуття,

Що кожен раз мене ти зустрічаєш

На мотоциклі край села.

1.5.1990 р.

РОГАТИЙ ЯНГОЛОК

Ну ж і стегна! Серце стогне...

Де мої сімнадцять літ?

Бо дівча настільки модне –

Не зупинить навіть СНІД.

А із вуст її чарівних

Пре такий вулігаризм,

Що вліпив би їй по писку,

Як Клички, щоб виграть приз.

Я жінок не схильний шльопать,

Не люблю жіночих сліз,

Ну а цій би попку шльопав…

Цілу ніч в тіні беріз.

23.6.2000 р.

СЛУШНІ ПОРАДИ

Якщо хочеш мати «тачку»,

То забудь про фей і качку!

Хочеш мати «Москвича»,

То забудь і про курча!

А як хочеш мати «Волгу»,

Затягни живіт надовго!

А як того, що з вушами,

Краще вже ходи ногами!

16.4.1986 р.

ЯКЩО НЕМА ЧИМ «ГРАТИСЬ»...

Тепер я справді знаю, брате,

Куди дівається душа

Й куди зникає після того,

Як вже еротики нема.

Душа, як ми, також дворука

І в цьому істина така:

Одна рука на мозок тисне,

А друга жме на член злегка.

Заради тільки цих утіх

Бог посилає в світ нас всіх.

А як нема у вас чим гратись,

Тоді й пора у путь збиратись...

3.4.2003 р.

ПРО БІДУ ТА РАДІСТЬ

Двадцять хвилин спокійним ходом

Я від автобуса іду

Й в душі своїй, неначе в сумці,

Несу я радість і біду.

Біда вона – неначе камінь:

Важка-важка, немов болід,

А радість, ніби Сонця промінь,

Як птаха білого політ.

Проте, як горе, так і радість –

Вони частенько поруч йдуть,

І їх не викинете в кошик

Або на смітник де-небудь,

Бо, якщо викинете горе,

За ним і радощі підуть.

10.10.1998 р.

КОЛИ КОХАНА ПОРУЧ

З душі всі зникли заметілі,

Як став співати соловей,

Гасають бісики у тілі,

Як я ввірвався в царство фей.

Відразу й Сонце посміхнулось,

Що рвалось з хмарами у бій,

Як ти до мене доторкнулась

Вогнем своїх дівочих вій.

23.2.1978 р.

ЩОБ МАТИ УСПІХ...

Ти тільки тугу з себе скинь,

Невпевненість, журбу

І очі трішечки підсинь,

Й забудеш про табу.

І за свій імідж не хвилюйсь,

Ось хочу що тобі сказать:

Чим вище ти підтягнеш міні,

Тим будеш більший успіх мать.

17.1.1998 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ОСІНЬ

Там, де поле, де заводи –

Там весела осінь бродить,

Парки, скверики фарбує,

З перехожими жартує.

Підфарбовує дубочки

Й ті стоять, як парубочки.

У розквітчані сорочки

Одягла за ніч садочки,

Й ті пишаються собою,

Ніби явір над водою.

Я іду, дивлюсь, радію:

Скоро снігом все завіє,

В лід одягнуться ставочки,

Щоб не мерзли в нім линочки.

4.10.1998 р.

СПІВАЛА ВИВІЛЬГА

Вона прийшла, неначе ранок,

Щось тихо мовила й пішла,

І після того зник світанок

І розтривожилась душа.

Цвіли ромашки гордовиті,

Співала вивільга в гаю,

А стрибунці всю ніч у житі

Кожен шукав любов свою.

Цвіли ромашки в полі білі,

Куди не глянеш – скрізь жита,

Її я знав десь більше тижня

А ніби відав все життя..

28.8.1976 р.

ЗАБУВСЬ ПРО ШКОЛУ

Пішов гуляти я в діброву,

Пішов по вірші до Дніпра.

Зустрів дівчину чорноброву

Й забувсь, що в школу вже пора.

7.2.2002 р.

ВЛІТКУ В ЛУЗІ

Ой, як гарно літом в лузі

Там, де хлюпає ріка,

Де збираються всі друзі

І танцюють гопака.

Чому ж ти мовчиш, кохана,

Й не запрошуєш на вальс?

Чи забулася про мене,

Чи уже пройшов наш час?

29.8.1976 р.

ЯКЩО Є БАТЬКО І МАТИ

– Нащо мені та робота,

Нащо працювати,

Як працює в мене батько

І працює мати.

А до пенсії – О, БОЖЕ! –

Ніби до Дунаю!

Іще встигну надірватись,–

Всім сказала Рая. –

А як хлопці перестануть

Вже мене кохати,

Отоді вже я не проти

Йти і працювати.

4.10.1976 р.

ЯК ДОВГО ІДЕ ЧАС

Як довго іде час,

Як швидко летять роки,

А ми все думаємо, що

Всі вічні, як пророки.

13.3.2003 р.

МОДНИЦЯ

Я люблю завжди одежу модну,

Від якої в хлопців вічно дзвін.

Тож, нехай всі дивляться і стогнуть

Ті, у кого більш, як до колін.

10.6.2002 р.

СКРІЗЬ ЛЕДАЧІ

Хто це вам усім наплів,

Ніби повно в нас жидів?

То спитайте ви любого,

Хай покаже хоч одного!

Навіть там, де наш Подол,

Де був жид, там вже хохол.

Зникли Кацмани, Абрами

Й замість них Грицьки, Степани,

Де був Льова – там вже Лев,

Одним словом Льова вмер.

Всі на -О, на -ОВ на -УК,

Там Абрамов, там Пінчук,

Там Руденко, Червоненко,

Де був Мойша, там Мойшенко.

О, як хлопці розвернулись.

Навіть в телепередачі,

Де не глянеш – скрізь ледачі.

І не мелять, й не кують,

А, погляньте, як живуть.

9.2.2011 р.

АБИ НЕ ВЕСІЛЛЯ

– Чом деруть за світло стільки,

Ніби за солому? –

Запитав я у приймальні

Голову райкому. –

Чи то лампи більші стали,

Чи нема вугілля?

– Бо у наших Президентів

Кожен день весілля.

7.2.2002 р.

НАЙБІЛЬШИЙ УБИВЦЯ

Найбільший убивця – це голод.

Не дай тобі їсти днів п’ять,

Куди твій подінеться гонор

Й не треба буде умовлять.

22.3.2002 р.

ЩОБ ЗАКОХАТИСЬ

Якщо ти хочеш розім’ятись,

То постарайся закохатись,

Хочеш дать волю почуттям,

То не жалій і їй... сто грам.

Бо там, де жінка випиває

Щастя на всіх там вистачає.

10.6.2002 р.

НЕ ЗАЗДРЮ ПОЕТАМ

Не заздрю поетам, яких не хвилюють

Ні болі людські, ні людські почуття,

Які тільки й знають хвалити тиранів

За те, що дадуть посмоктать їм «кінця»...

2.1.2003 р.

ЛЮДИ, ЯК ГОРИЛИ

Всі люди стали, як горили,

Не люди, а якісь бацили,

Тільки про секс і гроші мова,

А про порядність ані слова.

5.12.2002 р.

ЗАБУЛИ ПРО БОГА

Люди забули вже про Бога

І, якщо можна так сказать,

У всіх душа розкріпостилась

І всі вже хочуть всіх підряд.

5.12.2002 р.

ЖІНКА І БІДА

Скажіть, чи гарною буть може

Та жінка, що очима косить,

Яка по вулиці крокує

Й свою… біду всім пропонує?

5.12.2002 р.

ЗАГАДКА

Відгадайте ви загадку

І людину з нею:

Хто в корчму як пан заходить,

А з корчми свинею?

6.2.2002 р.

СЛУГИ БОЖІ

Навіть вже і слуги Божі

В депутати пруться тоже.

Мало їм уже приходу.

Що ж це робиться з народом?

Скрізь іде переділ світу.

З чим й вітаємо еліту.

11.1.2011 р.

ОЙ І ДЕПУТАТИ!

Ну ж і хлопці-депутати,

Як же їх не поважати?

От вже як допрацювались

Й до білизни вже добрались!

Хочте вийти на балкон?

Приготовте ви мільйон.

Що не вигадають гади,

Аби рот собі напхати.

4.2.2011 р.

НОВА ЛЮБОВ

Нова любов, як нова квітка,

А нова зустріч – карнавал.

БІЛЕНЬКІ КОЛІНКИ

Дивлюсь на біленькі колінки…

І хоч мені за сто вже літ,

Але мене оті картинки

Ще й досі тягнуть, як магніт.

25.11.2010 р.

ЗБОЧИНЕЦЬ

В нашім місті проживає

Так би мовити, «маньяк».

Він ні з ким не п’є, не палить,

Ну хіба що на дурняк.

Ви до нього привітайтесь

Він же вам – ні шість, ні п’ять,

Щоб не витратить калорій

На розмову, так сказать.

А тому і відвертає

Від людей завжди свій писк,

Бо гляди, як скаже: «Здрастуй!» –

То підніметься ще й тиск!

І не йдуть до нього рідні,

Обминають школярі,

І якби сказать, що бідний

Чи чогось нема в дворі?

А як Новий рік приходить –

Тут же двері на замок,

Щоб колядникам не дати

П’ять копійок на медок.

28.9.2007 р.

СОН ПРОЛЕТІВ

Я дуже бережно і ніжно

До тебе, миленька, ходив,

І несміливими руками

Твої красоти всі любив.

То гладив пальчиками коси,

А то часами уявляв,

Як будемо косити роси,

Ідучи берегом на став.

І кожен раз, кожну хвилину

Ловив очей твоїх політ,

І поглядав, як на калину,

Що розпустила перший цвіт.

І цілував таємно губки,

А наді мною в небесах

Літали біленькі голубки,

Мов посміхались до нас.

14.5.1983 р.

ШЕРШЕНЬ

/Бджолиний вовк/

Помаранчевий, як перстень,

Над льотком літає шершень,

Хоче бджілочку спіймати,

Шершенят нагодувати.

І хоч бджілочки маленькі

Не злякались вовка-шершня,

Збили всі його в клубок

І схопили за чубок.

І до нього:

– Будеш знати,

Як маленьких ображати!

27.8.2007 р.

БОЛОТЯНА ТРАВА

Скільки зір у небі світить,

Ви погляньте на той шик,

Скрізь квітують ясні квіти,

А на серці в мене крик.

І ні спокою, як вперше,

І ні радощів в житті,

Ніби я уже померлий

І несуть мене святі.

Бо на серці в мене рана,

І ні спокою, ні сна,

Бо збродяжилась кохана,

Без якої світ – тюрма.

Бо без неї, як без кисню,

Як без Сонця, без тепла,

Бо душа без неї кисне,

Як болотяна трава.

30.12.1979 р.

ПРОФЕСІОНАЛИ

Країну нашу всю окупували.

І хто б ви думали?

Професіонали.

31.12.2010 р.

ЯКЩО НЕ ВМІЄШ НІЖИТЬ

Якщо ніжить ти не вмієш,

То до мене не приходь,

Бо хоч в тебе й довгі вії,

Але й інший є народ.

Тож чаруй очима інших,

А мене ти не чіпай,

Бо писатиму я вірші

Тільки тій, що ходить в гай.

1.6.1979 р.

ПІДСТУПНИЙ МІСЯЦЬ

Задививсь я в небо синє

І попав у ті краї,

Де ховала зрілі дині

Дівка в пазусі своїй.

Скільки пристрасті і зваби,

От би їх на ніч мені!

Уявляю, як горіли б

На всю вулицю вогні.

А над нами, над полями

Місяць в небі гарцював

І на ту красу дівочу

Теж всю нічку поглядав.

Я не знав, що з ним робити,

Бо ще досвіду не мав,,

Щоб не смів дівчат любити

Й до жінок не приставав!?

7.7.1979 р.

ЛЮДИНІ НЕБАГАТО ТРЕБА

Людині небагато треба:

Окраєць хліба і тепла,

Ще клаптик сонячного неба

І поруч щоб любов була.

25.9.1979 р.

ПРО КРАСУ

Де ви нахапалися стілечки краси,

Що вона не влазить навіть вам в труси?

29.6.2011 р.

ЧОРНІ БРОВИ

Знову тривожно серце б’ється

Об берег власних почуттів,

І щастя в руки не дається,

А так його зустріть хотів!

Гасає вітер по хатині

Й всю ніч голосить, мов дитя,

Переді мною очі сині,

Ніби волошкові поля.

А вітер більше й більш гасає,

Мов когось хоче розшукать,

Хтось же від нього утікає,

Коли старається догнать.

Гасає вітер по діброві,

Голосить, бідний, як дитя,

А поруч ходять чорні брови

Й куди вони, туди і я.

11.12.1979 р.

НА УРОЦІ

– Ти чому не вчиш уроків, –

Вчителька до Олі, –

Протираєш тільки боки

Й бешкетуєш в школі?

Ой, дивись, бо дам таку я

Батьку педагогіку,

Що як вліпить нижче спини

Не позаздриш й котику!

І тоді мабуть почнеш ти

Врешті вчить уроки,

Як тобі отим лікарством

Він намилить боки.

– Є і ремінь в нас, й лозина,-

Оля відказала,

Але я оті всі ліки

На печі сховала.

Та якби і не сховала, –

Оля промовляє, –

Та татусю за «чорнилом»

Все часу немає.

4.4.1979 р.

ЗАЧАРОВАНІ ВЕРБИЧКИ

Зачаровані вербички,

Де стояв старий паром,

Ніби справжні чарівнички

Нахилились над Дніпром.

Вербичко, миленька моя,

Не навівай на мене журу,

Не заглядай в Дніпро щодня

І не крути ти з ним Амури.

24.4.1983 р.

БІЛИЙ СМІХ

Завихріла білим снігом

Зимонька-зима,

І веселим білим сміхом

Впала на поля.

Загули стрункі ялини:

– Ай-лю-лі, лю-лі

І заплакали, мов діти,

В льольочці малі.

Що над ними сніговиці

Ген, куди не кинь,

Так і пнуться до спідниці

Із небесних скринь.

А коли той скарб небесний

Випаде до дна,

Отоді і посміхнеться

До людей весна.

Ну а поки ще під снігом

Спить весна,

Хай гуляють сніговиці,

Хай гуде зима.

20.11.1979 р.

ЖІНОК ЛЮБИВ

Я не приховував ніколи,

Що я дівчат завжди любив,

Ще як ходив в селі до школи,

Хоч і частенько їм грубив.

27.8.1979 р.

МАМА, ДОЦЯ, БАБУСЯ І БОБІК

По дорозі йде матуся,

Ніби тортик – пишна,

Поруч з нею її доця,

Як достигла вишня.

А назустріч таксист їде,

Як побачив дочку:

– От би трахнув! – і з кабіни

Їй підставив щочку.

Ну а донька у матері:

– Що значить та фраза?

– Це підвіз би, – та тихенько

Донечці відразу.

Пройшов час й про ту розмову

Забулася мати,

Як зібралися за місто

Всі разом гуляти.

Пішла мати в продтоварний

Кефір купувати,

Ну а доньці наказала

Таксі розшукати.

От і «Волга». Зупиняє.

В водія питає:

– Скільки візьмеш, як нас трахнеш?

Й відповідь чекає.

– Ну а скільки вас? – до доньки

Той у синій робі.

– Нас четверо: я, бабуся,

Мамочка і Бобик.

Таксист хитро посміхнувся,

Глянув їй на лобик.

– Тебе даром, мамку тоже,

А стару – хай… Бобик.

20.9.1979 р.

БАЖАЮ ЩАСТЯ

Я вам бажаю радощів і щастя,

Щоб ви були завжди, як тепла піч,

А день здававсь хвилиною кохання,

І так завжди, як прийде ніч.

13.12.1988 р.

ЛІТО В СЕЛІ

Літо запахом акацій

Увірвалося в село

І букетом білих грацій

Все навколо загуло.

Білолисті осокори

Поставали у саду,

Підглядають з-за комори

На дівчину молоду.

А кленочки кучеряві

Засоромлено тремтять,

Бо їм хочеться злегенька

Теж ту дівчину обнять.

Ну а Сонце задивилось

На черемху у садок,

І попленталось тихенько

Певно спати десь в лісок.

17.5.1983 р.

БЕРЕЗА І ТЕРЕЗА

Гриць, як Місяць заліз на Березу,

Взяв з собою чорнила-вина,

І забувсь про грудасту Терезу,

Що залишив десь біля «Млина».

– Та й навіщо йому та Тереза,

Чи ж не вип’є ту пляшку він сам?

А як пити не буде Береза

То можливо, залишить і нам.

15.5.1983 р.

ТЕБЕ ШУКАЮ

Теплим літом з твого личка,

Мов з неба війнуло,

І від того моє серце

Тут же спалахнуло.

З того часу, моя люба,

Спокою не знаю,

І тебе, неначе долю,

Все життя шукаю.

5.7.1979 р.

БОГ І ЧОРТ

Кажуть, це давно було,

За царя Гороха,

Як на світі не було

Ні чортів, ні Бога.

А Титани лиш одні

Тішились ночами,

Що тримали цілий світ

На собі плечами.

А щоб Бог не нудивсь сам,

На Говерлу в шортах,

Хтось до нього підіслав

Спритненького чорта.

Тож росли вони разом,

В небесах витали,

І друг другу, як могли

Всим «допомагали».

От й рішили ті разом

Сотворить Планету,

Щоб могли вітри шуміть,

Мріяти поети.

В ті часи на вітер слів

Хлопці не кидали,

Бо ще вітру не було

І людей не знали.

А сказали: – «Годі спать»!

Тут же і за свічку;

Бог узявся день ліпить,

А нечистий – нічку.

А як чорт відчув, що день

От-от вже близенько,

Тут же в небо закотив

Місяця хутенько.

Кожен з них творив своє:

Бог – тепло, чорт – холод,

Правду – Бог, неправду – чорт,

Бог – їжу, чорт – голод.

В час, як Бог творив добро,

Чорт ліпив холеру,

Хоч ще Бог тоді й не знав

Що сотворить Єву.

Потім стали мізкувать,

Що робити далі:

Землю, гори і поля,

Чи моря безкраї?

Сперечались цілий день,

А як згусли тучі,

Тут же Бог зліпив поля,

Чорт – моря і кручі.

А коли прийшла весна

І з’явились квіти,

Бог на волю з рукава

Випустив ще й вітер.

Хай розносить запах той

Він по всьому світу,

Щоб раділи люди всі –

Тому дивоцвіту.

Ще пройшло багато літ

Й Бог створив Адама,

А за ним з його ребра

Появилась дама..

Правда, ще не вміли ті

Пить і матюкатися,

Бо горілки не було

І жінок кохатися.

Ото, якось хлопці сіли

В полі під вербою,

Й вирішили поділити

Світ весь між собою.

Бо як чорт, гляди, чортяче

Щось тайком осліпить,

Як Бог тут же чорноту ту

Сонечком освітить.

Так ото вони літали

Й разом все робили:

Бог ростив у полі груші,

Чорт трусив щосили.

Ще пройшло чимало років,

Всіх і не злічити,

Як рішили ті браточки

Порізнь в світі жити.

Бог піднявся над землею

Й в небеса полинув,

Ну а чорт непосидющий

На землі волинив.

Народились в того чорта

Вже і чортенята,

Ну геть всі пішли у тата –

Що вже хвіст, очата!

Не намилується батько

В теплі ночі літні,

Хоч і чорні та хвостаті –

А все ж дітки рідні.

Аби кожному з них дати

Батьківську пораду,

То ж рішив він всіх зібрати

На сімейну раду.

– Ви давно уже дорослі, –

Так почав розмову, –

То ж пора уже вам, дітки,

Мати власну мову.

Хто з вас стане наймудрішим,

Обіцяю, літом

Того з вас я і призначу

Володіти світом.

Та для того, щоб стать першим,

Тре’ таке створити,

Щоб як вип’є хто те пійло,

То не міг ходити.

І сказавши все це, тут же

Залетів у бодню

І неначе провалився

Він в земну безодню.

Розлетілись, як ворони,

Всі чорти по світу,

Хто ж, пробачте, не хотів би

Володіти світом!

Старший чорт чкурнув в Гвінею,

Другий – десь у Штати,

А останній, самий менший,

Кажуть, десь в Карпати.

Розшукав у тих краях він

Бідняка Івана

І проситься він до нього

Щоб найнятись в найми.

– Чи ти сліпий, чи не бачиш,

Сам не їв вже три дні,

Чим же тобі платитиму,

Як у хаті злидні?

– Плати з тебе брать не буду,

Та не варт тужити,

Бо тобі безплатно буду,

Як візьмеш, служити.

Тут же зразу, як говорять,

Біля Злого броду

На три роки з чоловіком

Чорт уклав угоду.

Чорт абищо так робити

Зопалу не стане,

Поки все не обмізкує,

То й на вас не гляне!

А тому, як тільки смеркло,

Він через городи

Махонув негайно в гори

Взнать прогноз погоди.

А коли вернувсь «додому»,

Покрутив рогами,

І до Йвана:

– Сій на горах,

Будем з баришами.

Всі багаті заходились

Засівать долини,

Чуть бідніші – трохи вище,

Де росли маслини.

А як люди обробили

Всі поля й долини,

То Івану залишилось

Те, що нижче спини.

Подививсь Іван на небо,

Скрізь, як в танку, глухо.

Аж дивиться, чорт біжить,

Посмішка по вуха.

І до Йвана: – Не журись ти,

Будуть й з нас ще люди,

Сіять будемо у горах,

Бо потоп в нас буде.

То ж бери хутчіше плуг

Й запрягай кобилу,

І розоремо ми луг,

Під майбутню ниву.

Розорали полонину

Високо у горах,

І засіяв Йван тим житом,

Що не з’їв за зиму.

Як пішли дощі над полем,

Мов небо прорвало,

І що було нижче гір –

Все повимокало.

А коли прийшли жнива,

То усім на диво

Тільки в чорта із Іваном

Поле уродило.

Тож на другий рік всі люди

Повалили в гори,

Чорт же Йвану наказав

Засівати доли.

Бо у цьому році буде

Рокова посуха,

І звичайно, чоловік

Чорта знов послухав.

Звідки чорт те все міг знать,

То вже таємниця,

Все ж у Йвана уродили

Жито і пшениця.

А коли настав рік третій,

Ні в кого й зернини,

І всі просять зерна мірку,

Йванку ж все до… спини.

Бо чорт Йвану наказав

Не давать нікому,

То ж Іван всіх посилав

До чорта додому.

З цього часу й почали

Люди чортихатися,

Бо лишились без зерна,

Чим же тут пишатися?

Ось і третій рік настав –

Чорту ж крик до спини

Й сіять Йвану наказав

Гори вже й долини.

А коли зібрав хліба,

Й де були копальні,

Там почав він будувати

У селі гуральні.

А коли побудував

Та нагнав горілки,

Тут же Гриця погукав

І налив дві мірки.

Той, як випив, й носом в путь

І гука дружину,

Чорт і їй налив ковтнуть

Ту гидоту синю.

Ну а та своїх діток,

Чорт і їм по чарці

Тут же зразу, як проснулись,

І Сашку, і Варці.

Всі стрибали, як зайці,

Ніби подуріли,

Очі в кожного із них,

Мов вогонь, горіли.

Потім Йвану наказав

Всіх людей збирати,

Бо приїде батько-чорт

Винахід приймати.

А коли він всіх зібрав,

Став їх частувати

І в цей час, як всі набрались,

Чорт прибув до хати.

Хтось когось схопив за ніс,

Хтось когось за вухо

Й почали один одного

Молотить щодуху.

– Ти у мене жінку вкрав, –

І вліпив під дихало.

– А ти гроші не віддав...

І пішло поїхало.

-А ти межу перейшов, –

Гриць Петра за душу

І схопив його за шкірки,

І звалив в калюжу.

А коли всі напились,

Чорт старий явився

У той час, як вже останній

У лайно звалився.

Чорт постояв, подививсь

Й сам собі не вірить:

Один стогне, інший плаче

Люди всі, як звірі.

Й тут же чорт зареготів:

– Оце так оказія!

Це ж все те, що я хотів,

Це вже не фантазія!

А побачивши, як люди

Всі «залили очі»,

Сина батько став хвалить

За думки пророчі.

І за те, що сотворив

Син за ці три літа,

Тут же взяв і назначив

Князем всього світу.

З того часу, де не глянеш,

Скрізь – одні злодії,

Бо забули всі про Бога

Навіть «добродії».

Тож і маємо, що маєм,

Все, що ми хотіли,

От чому, куди не підеш,

Скрізь оті дебіли.

З того часу на Планеті

Люди матюкаються,

А чорти, що на Олімпі,

Лише посміхаються.

З того часу так як чорт,

Так і недоторканий,

І його ти не візьмеш,

Бо сидить на троні він.

Бо вони, оті чорти

Стали депутатами,

І від нас вони від всіх

Накивали п’ятами...

А тому ми все життя,

Ніби всі за гратами,

Тож й живемо, як старці

Й ходимо рогатими.

Те що правда, то є правда,

З чортом – «молодіють»,

Бо й порядні вже жінки

Перед чортом мліють.

В чорта – гроші, в чорта – кайф

Тут же при потребі,

А що в Бога? Тільки – рай,

Та і то на небі.

Бо як гляну на браточків

І на їхній апетит,

Зразу видно, що не дасть вам

Навіть льоду той бандит.

Цей свій Трон вам не уступить,

Хоч ти в нього з пушки дуй,

Як у Лівії Каддафі,

Тож робити що? Мізкуй!

Тож і пийте, веселіться,

Мужички горбатії,

Поки й вас поставлять раком

Біля теї братії.

26.03.2011 р.

АБИ СХОВАТИ НЕДОЛІКИ

Аби сховать всі неполадки,

Бог дав жінкам всім шоколадки.

9.9.2008 р.

ВІРШІ, ЯК ПТАХИ

Мої вірші летять, як птахи,

І їх мені не зупинить,

Вони, як Мотрі і Домахи,

Коли пора приходить жить.

Вони не бісяться від жиру

І всі вони в мені живуть.

І їх не треба, як кобилу

За хвіст із озера тягнуть.

В ЦЕХУ

Робочий день ввійшов у ритм

Й верстати дружньо заспівали,

А виконроб і бригадир

Всім калькуляції складали.

І так завжди, так кожен день

Так як наряди, так – скандали.

13.12.1988 р.

ЯКЩО ВМІЄШ ПИСАТЬ

Як чорний віл я працював,

Діток професії навчав,

А план писати не встигав,

То й доведи, що працював?

А інший майстер тільки й знав

Що плани цілий день писав.

І поки плани ті писав,

То часу вчить дітей не мав.

Зате начальсво «о-го-го!»,

У приклад ставили його.

Отож, як будеш план писать,

То можеш і не працювать.

28.11.1988 р.

ДИВЛЮСЬ Я НА ЗОРІ

Дивлюсь, як на зорі,

Я в очі твої,

Які мене манять,

Як сонні гаї.

Дивлюсь, мов на диво,

Немов на вогні:

Які ж вони ніжні,

Які чарівні!

І поки їх вогник

Ганяє нам кров,

То житиме вічно

На світі любов.

20.10.1979 р.

ЧОРНІ ДУШІ

Всі стали занадто «культурними»

І злими, неначе хорти,

А тих, які сіють і орють –

Уже й не вважають людьми.

Й хоч душі начальників часом

Чорніші, як в бочці мазут,

Та їм нагороди із «квасом»,

Для їх і концерти дають.

28.11.1988 р.

ЛЕТЯТЬ ЛЕЛЕКИ

Гуляє де-не-де ще літо

На вітах біленьких беріз,

А під вікном веселі квіти

Манять до себе білих кіз.

Порозлягались георгіни

Й до чорнобривців потяглись,

І заглядають, як мальвіни,

В ліс задивившися кудись.

А з яблунь яблука гукають,

Вогнями розових надій,

А високо над полем в небі

Летять лелеки в царство мрій.

Стало і сумно і журливо,

З’явились хмарки в небесах,

І осінь в платті з жовтих квітів

Пішла гуляти по садках.

19.9.2007 р.

ШАНУЙМОСЯ!

Скільки нам ще залишилось

На землі цій сновигать,

То ж давайте, люди добрі,

Хоч себе ми поважать.

ДЕ КОНФЕТИ?

Як у дім щось попадало,

Все дружині заважало.

А щоб те не заважало,

То вона все те з’ їдала.

Потім ходить і питає:

– Де конфетки, ти не знаєш?

– Знаю! – їй кажу, – відстань,

В туалет піди заглянь!

12.1.1990 р.

ЧИЙ ТО ПОРТРЕТ?

Очі зелені, зелене лице,

Кругле таке, ніби в курки яйце,

Зуби жовтющі, як ікла в кнура,

А коли сунеться – ніби гора.

Петя скривився:

– То мабуть Бабай.

Вася хіхікнув:

– А може бугай?

Вовочка сумно поглянув на гай:

-То коли вип’є, мій дядько – Абай.

14.7.1989 р.

КОЛИ БУРЧИТЬ У ШЛУНКУ

Кіт веселий, волохатий

Бігає навколо хати,

Хоче Мурочку спіймати,

З нею в жмурочки пограти.

А вона:

– Ти нагодуй,

А вже потім і жартуй,

Бо коли бурчить у шлунку,

Вибач, не до поцілунку.

30.3.1995 р

ГОРІЛКА І МИША

Говорять: горілка – то зло найстрашніше.

– О, ні! То неправда, – вигукує Миша, –

Коли випиваю я склянку велику,

То навіть Коту можу врізати в пику.

6.1.1990 р.

ПАРТОКРАТУ

Букваря скурило, стерво,

Перепортило дівчат,

А тепер сидить десь зверху,

Ще й береться всіх повчать.

24.1.1992 р.

СВІТАНОК

Ніби білі журавлі,

Мчить Світанок по ріллі,

А за ним в гофре-спідниці

Мчать веселі сніговиці.

І до діда-Морозенка:

– Роздягай кожух хутенько,

Глянь, які ми чарівні!

Вибирай! Ми всі твої!

2.2.1988 р.

БАТЬКО І МІСЯЦЬ

Між хмарин, мов перстень,

Місяць покотився

І за сиву голову

Татка зачепився.

І від того часу

В нашім білім світі

Батько, ніби Місяць,

Сивиною світить.

13.10.1970 р.

ОЧИМА ДІТЕЙ

– Як ти думаєш, – питає

У Марійки Гоша, –

Чому в пазуху до мамки

Лазить дядько Мойша?

А Марійка посміхнулась

І сказала Гоші:

– Бо у пазуху матуся

Заховала гроші.

16.2.1988 р.

БАБУСЯ ВПАЛА

Бабуся на землю впала,

І всі думки її пропали.

1.10 1988 р.

ЛЮБОВ І БУБОН

Мов веснянки в садку під віконцем,

Цвітуть вишні на щічках твоїх,

Що усипані цвітом і Сонцем,

Щоб, хто гляне на тебе, радів.

Щоб сміялося серце піснями

І раділа душа від тепла,

Що нарешті сьогодні, кохана,

Що прохав я у тебе – дала…

Б’ю я з радістю в бубон кохання,

Хай живе твій любовний триптих.

Я до тебе прийду на світанні

Пити ніжність з криниць голубих.

4.5.1988 р.

ЛЮБОВ І ВІЧНІСТЬ

Немов троянди, губоньки твої

Настояні духм’яними медами.

Тільки тебе побачу, солов’ї

В мені весь час співають вечорами.

А прийде ніч – оця нестерпна мить

І посмішка полине разом з нами,

І над полями тихо полетить,

Щоб лікувать закоханих піснями.

А прийде день і поле зашумить,

І промінь посмішки завихриться у злеті,

Щоб всі могли ще більш тебе любить

За те, що ти живеш на цій Планеті.

3.2.19989 р.

В ЧОМУ ПРИЧИНА?

Як побачить мамка Рому,

Тут же вмить біжить із дому.

– Хто нам скаже: в чім причина?

– Я скажу! – Кричить Ірина.

– То яка? – До Іри Тома.

– Бо немає татка дома!

8.6.2006 р.

ПРО ШАНУ ВЕТЕРАНУ

Можливо критики сердиті

Мене почнуть критикувати,

Що теми в мене надто збиті,

Що менше тре’ про секс писати.

Проте людина – не машина,

І вибачте, не автомат,

Їй треба море, апельсини,

Й навіть Ліра, так сказать.

А ваші теми войовничі

Про ветеранів, про війну,

Вже, мов кілком б’ють всіх по пиці,

Хоч ще і я про них пишу.

Бо в темах ваших робітничих:

Копав, довбав, від втоми впав,

Вже потемніли наші лиця,

Від їх цілунків і забав.

Хотів би в ніжності купатись,

Коханням душу молодить,

А не війною всіх лякати,

Коли і так усе горить.

Ми всі з роками ветерани:

І продавці, і кухарі,

Чому ж державній банді шана,

А нам – трудягам – костилі.

Усім підряд віджившим слава,

Крім селянина й коваля,

Хоча на їх руках могутніх,

Завжди трималася земля.

20.12.1979 р.

ПОГЛЯД, ЯК ВОГОНЬ

У неї погляд, як вогонь –

Наскрізь пронизує всю душу,

Що тут же вмить зникає сон

І душу щось… трясе, як грушу.

24.6.1992 р.

ПОСАДНЄВУ І. О.

Добряку, весельчаку

І просто добрій людині

Хіба пройдете ветерана,

Щоб не зробить йому уклін?

За те, що ще цвітуть тюльпани

Й росте під вікнами жасмин.

Хіба пройдете ветерана,

Як чути шепіт в полі вільх,

Як поруч з вами йде кохана,

І що не слово, то і сміх.

Хіба пройдете ветерана,

Щоб не зробить йому уклін,

За те, що ще живуть дівчата

І чарівний вечірній дзвін.

21. 11. 1979 р.

ПОЕТУ – КОМУНІСТУ

Приспав тебе Брежнєв

І вивітрив розум,

Що мати вселяла

Роками тобі,

І пильність свою

Ти десь втратив, напевно,

Що кинув під ноги,

Топчіть, мов, її.

Отож, і пишаєшся

Ти, як пан Коцький,

Що думать не треба:

Зрадів і замовк,

І ходиш по світу,

Як справжній придурок,

Як ходить по лісі

Ведмідь або вовк.

Всі роки до тебе

Я біг, що є сили,

Всі роки тебе

Я хотів розбудить,

Хотів, аби Ліру

Свою ти, мій друже,

Не дай Бог ніколи

Не смів осквернить.

4.10.1986 р.

КОЛИ СНЯТЬСЯ СОЧІ

– Чому мамка, як дрімає,

Очі тут же закриває?

– Бо як та відкриє очі,

Перестануть сниться Сочі, –

Мовив донечці татусь

Й закрутив, сміючись, вус.

3.2.1990 р.

ВЕРЕДЛИВИЙ ТРАВЕНЬ

Над полем травень вередує,

Як примхливі жіночки,

Що одягнуться в червоні

Або білі сорочки.

То, дивись, уже він синій,

То веселий, як ріпак,

То смугастий, ніби диня,

То червний, ніби мак.

6.5.1970 р.

КАТАМАРАНИ

Цілий день катамарани

Дригають в ставку ногами...

Я дивлюсь на ті... прикраси:

От би кожну з них – по разу.

24.6.1992 р.

ЗИМА І ЛІТО

Зима любить тепло,

А літо – прохолоду.

А я люблю тебе,

І вічну насолоду.

Бійтесь, хлопці, насолоди

Іще більше, як чуми,

Бо з-за тої насолоди

Ми стаєм, як барани.

25.6.1992 р.

ПРО БИЧА І ДЕРЖАВНОГО ДІЯЧА

Думав, коли збудую дачу,

То з міста зникну назавжди,

Аби не бачить ту сволоту,

Що творить стільки нам біди.

Думав, не чутиму тих писків,

Як засідає «демократ»,

Який вже всіх обдер до нитки,

Бо так зручніше їм… кохать.

Думав, втечу від магазинів,

Де справжній рекет і розбій,

І буду десь лежать на спині

Серед гарнесеньких повій.

Але коли я все це думав,

Прийшло коша і муркотить,

І в очі зирить, як людина,

Худе, голодне і тремтить.

Хотів Кота погодувати

Та чим, як й сам три дні не їв?

Отож й пішов кота вбивати,

Бо друг від голоду вмирав.

А потім сів собі і плачу,

Підняв кістлявого бича,

Яким з кота я вигнав душу,

А тре’ було із діяча.

5.10.1992 р.

СНІГ І СКРОНІ

Коли я снігу не чекав,

Він тут, як манна з неба, впав,

Й по бороді, немов вогонь,

Побіг до чуба і до скронь.

3.1.1992 р.

ЯЗИК І ІНДИК

Язик у жінки, ніби штик:

Сказала слово – зник індик.

25.11.1994 р.

СП'ЯНИ МЕНЕ, КОХАНА!

Ти сп’яни мене, кохана,

Поцілуночком сп’яни,

І забудь ти про рум’яна,

І пішли під ясени.

Дай ти розуму рішучість,

А хоробрість почуттям,

І пішли у гай робити

Те, що люди по ночам.

Ти ж колись сама казала,

Що життя – то всього мить,

А тому кінчай лукавить

І пішли ту мить ловить.

Хай вино від теї миті

Забурлить і закипить,

Ой, як хочеться ще жити,

Ой, як хочеться любить!

11.1.1992 р.

БОЖА НАСОЛОДА

Моє вже Сонце догоряє

Веселим вогнищем подій,

Але тебе душа бажає:

– Ну ще хоч трішечки постій.

Постій, бо ще не налюбився

І душу не насолодив,

Й на тебе ще не надивився,

Хоч я на тебе і дививсь.

Ти – моя вічна насолода,

Бо всю красу, що Бог вам дав,

Тисячоліттями збирав він,

Щоб кожен з нас вас всіх кохав.

20.8.1992 р.

НЕ СУДИЛОСЯ

Ми з тобою довго зустрічались,

Знало про це місто і село,

Але ти дружиною не стала,

Значить, нам не суджено було.

21.8.1992 р.

«ЛЮДИНА»

Як подивлюсь на те я рило,

Що смокче цілі дні «чорнило»,

І поки все те не доп’є,

Від пляшки хрін він відійде.

Соплі розвісить, як ліани,

Як у селі маленькі Зями,

Тут же свої заслинить губи,

Й питає вас: ти мене любиш?

А от скажи, що він – тварина,

Як він вам тут же: – Я – людина.

22.8.1992 р.

ЗАПЛАКАЛА УКРАЇНА

Заплакала Україна,

Заридало небо,

Ну а люди, ніби в трансі,

Забули про себе.

Їх і душать, їх і мучать,

І голодом морять,

А вони, мов навіженні,

Все сіють та орють.

Що могли від них відняти,

Відняли до нитки,

А вони ідуть, сміються,

Ось.. цілуйте литки.

Ну а ті, що сміливіші,

Що позбулись ляку,

Вже відверто показують

Президентам с...ку.

16.6.1992 р.

СВИНІ І ОЧІ СИНІ

Знав одні я очі сині:

Що не дай – їдять, як свині.

Поки все, що є, не з’їсть,

Не пройде у неї злість.

1.5.2011 р.

РАДІЙ, ЩО ЖИВИЙ!

– Кругом дивись і озирайся, –

Журивсь в садочку Горобець, –

І не хвались, не задавайся,

Що ти є бравий молодець.

На все є час свій і свій вік,

Прожив ти день, ото й радій!

Моли богів, що ще живий,

Що Кіт попався – не прудкий.

16.6.1992 р.

НІЧ НА ДАЧІ

Цілу ніч холодний вітер

Тарабанив у вікно,

Виривав з корінням квіти

І стогнав на все село.

«Боже ж мій! – Собі подумав, –

Хто ж це з нас так нагрішив,

Що на нас таке страхіття

Бог сьогодні напустив?»

Я один лежав в кімнаті

І дививсь всю ніч в вікно,

Як над поймою і лісом

Все стогнало і гуло.

9.9.1992 р.

МОЛОДА ДІВЧИНА

Запишалась над водою

Молода дівчина,

Й посміхнулась козакові,

Як з води калина.

Посміхнулась, подивилась,

Поглядом жбурнула,

Ніби шаблею по серцю

Хлопця різонула.

Зажурився з того часу

Бравий козаченько,

Та не може їй сказати,

Що болить серденько.

15.7.1992 р.

КАРЕНО ВІКТОРУ

Вчора, як заснув я,

Сон мені приснився,

Ніби на Марії

Лопас одружився.

А Карено Віктор

Як узнав про зраду,

Став трясти Марію

Спереду і ззаду.

І мені говорить:

– Відпусти Марію,

Бо вона єдина

Про яку я мрію.

– Ну а манекенницю

Ти куди подінеш,

Як тобі я раптом

Поверну Марію?

Бо як ти до тої

Знов підеш дівиці,

Так і знай, відхватиш

Ти тоді по пиці.

– Та вона, та жіночка,

Має «гарну» славу.

– Так чому їй в ліжко

Й досі носиш каву?

Тож, про що ти мовиш,

Про яку ще славу?

Та з такою квіткою

Я б і сам пив… каву.

Тож, як дуже хочеш,

Щоб вернув я мрію,

То приводь ту жіночку

Й забирай Марію.

18.1.1994 р.

ЯКЩО МОВЧАТЬ

Наповняй кишені, хто як може!

Рви! Грабуй! Однак раби мовчать,

І ніхто їм більше не поможе,

Як зумієм всіх їх роз’єднать.

21.5.1992 р.

НІХТО НЕ ЗНАЄ

Ніхто не знає, де він упаде

І де дорога з смертю перетнеться,

Де промайне, а де любов знайде,

І де вона, як нитка, обірветься.

Ніхто не знає, де він упаде,

Будь ти хоч цар, будь ти проста людина,

Але коли та мить до вас прийде,

То хоч тоді не гніть ви так вже спину!

Ніхто не знає, де він упаде

І з ким спіткнеться доля невблаганна,

І де над головою прогуде

Вечірній дзвін у траурнім убранні.

Ніхто не знає, де хто упаде,

Та від її не вдасться відкупиться,

Тож, як та мить, відчуєте, прийшла,

То хоч тоді на землю опустіться!

5.9.1988 р.

НЕБО ХУЛІГАНИТЬ

Цілу ніч світилось небо

Блискавками тут і там,

Ой, як я хотів до тебе,

Та не знав, де взять сто грам.

По садочку ходить осінь

І гукає всіх в садок,

Ну а серце ласки просить:

– Ну прийди хоч на часок!

А дощі не замовкають,

Іще більше загули...

Як же так, що ми проспали

Те, без чого не могли?

Цілу ніч дощі гуляють

І голосять провода,

А по вулиці збігає

Ручаями скрізь вода.

По садку гуляє вітер,

В вікна б’є, як в барабан,

Ну й погода, так погода!

Що ж тепер робити нам?

2.6.2011 р.

УКРАЇНІ

Всі стараються жити сьогодні,

А я хочу, щоб жити в віках,

Щоб не бачить, як ходять голодні,

І людей не лякав вічний страх.

Щоб при владі чорти не стояли,

Що неволять невинних людей,

Й як собаки на нас не кидались,

Якщо навіть ми йдем на хокей.

Хочу я, щоб моя Україна

Знала справжню собі ціну

І щоб доля її не цуралась,

Про яку я сьогодні пишу.

Хочу я, щоб моя Україна

Була в світі у першім ряду,

І жиди щоб її не терзали,

Як вовки на болоті козу.

6.7.2011 р.

ЧОМУ В ЗАЙЦЯ ОЧІ КОСІ?

– Чому в Зайця очі косі? –

Запитали в тітки Фросі.

Та водички налила,

Й діткам так відповіла:

– Десь, колись, дуже давно

Заєць грав у доміно,

І як тільки хто зівав,

Він у карти підглядав.

А як з жінкою проходив,

З інших він очей не зводив.

Ой, як сердилась Зайчиха.

Стала буйна. Була тиха.

Бог про це усе дізнавсь

Й Зайцю очі поміняв.

І коли той спав у просі,

Бог йому дав очі косі.

З того часу мир і згода

В довговухого народу,

Бо як він дививсь на фею,

Жінка думала – на неї.

8.10.1976 р.

СП’ЯНИ МЕНЕ!

Сп’яни мене любов’ю ти такою,

Щоб я горів й ніколи не згоряв,

І щоб колись, як буду йти з тобою,

То щоб на інших я не поглядав.

Сп’яни мене любов’ю ти такою,

Щоб я завжди молився всім Богам,

І щоб завжди була ти молодою,

І дарувала ніжність і сангам.

Сп’яни мене своєю ти красою

І дай хоч раз до тебе приторкнусь,

О, як я хочу буть завжди з тобою

Але про це сказать чомусь боюсь.

2.9.1974 р.

ТВОЄ БАГАТСТВО

Твоє багатство – ноги й груди,

Якими я завжди горджусь

За те, що люблять тебе люди,

Так, як берізки люблять Русь.

Видно, гормони світом правлять,

А не якась там голова,

І поки цар себе натішить –

Забудьте всі ви про права.

Але, як в вас гормон проснувся

Вас не зупинить навіть СНІД,

Тож будь хоч тричі ти розумний,

Та не залишиш вже той… слід.

7.5.1988 р.

БІЛА КАЗКА

Біла казка білим цвітом

Завітала в мій садок,

І гукає в ліс гуляти,

Всіх на вулицю дівок.

Загули хрущі над цвітом

І усілись на гіллі.

А коли я вибіг з хати –

Вже летіли журавлі.

12.6.1992 р.

КОЛИ ЙДЕ ДОЩ

Блискавиці в небі

Звечора до ранку,

Небо хуліганить

І немов горить,

Як би я хотів би

Взяти парасольку

І прийди до тебе

Всього хоч на мить.

2.6.2011 р.

ЧОРНОБИЛЬ

Ви погляньте на горді опори,

Що як кози, задерли свій хвіст,

Де голосять і плачуть діброви,

І кричить помираючий ліс.

Ви погляньте на втомлені лиця

І на очі маленьких дітей,

Тим, яким тільки горе і сниться

Від «турботливих світлих ідей».

Ви погляньте на ті всі руїни

І на той помаранчевий ліс,

То не турок пройшовсь і не німець,

То пройшов по землі – комуніст.

6.5.1988 р.

КІТ І МАША

Запитав у Маші Кіт:

– Що сьогодні на обід?

Посміхнулась тут же Маша:

– Як завжди – із м’яслом каша.

6.7.2011 р.

ЗАКОН ДЛЯ ЖУЛІКІВ

Який в Раді в нас Верховній

Закон не напишуть,

А для хлопців з Тель-Авіва

Щілинку залишать.

11.1.1992 р.

КІНЧИЛИСЬ НАШІ ЧАСИ

От і кінчились наші часи

Й залишилися всього – вуси.

1.3.2011 р.

ЩО КРАЩЕ?

Що може краще буть, скажи,

Як цвіт троянд серед зими?

17.1.1992 р.

ЗІРКИ, ЯК ГУСЕНЯТА

Зірки, як жовті гусенята,

В Дніпрі купаються завзято.

11.7.1991 р.

У БАСЕЙНІ

У басейні жовті, сині

Поплавочки мерехтять,

Й головне, що хто не гляне –

Всі тих квіточок хотять.

І я теж, як Кіт на Мишу,

На той цвіт дивлюсь з двора,

От би взяв і приголубив,

Так додому вже пора.

4.4.1988 р.

ВОВОЧКА-БУДІВЕЛЬНИК

Захотілось Вовочці

Штукатуром стать.

Хоче він будинки

Нові будувать.

А його не хочуть

В штукатури брать,

Бо ще він не може

І відра піднять.

4.10.1988 р.

ЧУМАЗИЙ

Навіть шлунок у душі

Опустився,

Як пішов по магазинах,

Подивився.

М’ясо стало вже за сто,

Сир по двісті,

Тож попробуй проживи

В нашім місті.

Зник з землі СРСР,

Совість тоже.

Зате кожний з нас вже сер

І Бог тоже.

А народ мовчить й мовчить,

Ніби сало,

Ніби, вибачте, його

І не стало.

Залишились одні змії

Та шакали,

Що тріпались та шкварчали,

Та сичали.

Одні вишкварки, телята –

Боягузи,

Тільки й думають про себе

Та про пузо.

А над Києвом, над містом

Чорні хмари.

Сурмлять сурми і трембіти:

-Годі спати!

Чи чекаєте, як кролики

Обуха,

Поки кожному з вас вліплять

Тут же в вухо?!

Чуєш скрізь навколо нас

Ворон кряче,

То по нашому терпінню,

Не інакше..

Так проснись, народ чумазий,

Годі спати,

Як не хочеш все життя

Плазувати!

16.6.1992 р.

ЯК ВОНА ЙШЛА ПІД ВІНЕЦЬ

Як вона йшла під вінець,

Думала що то – вінець,

А як вийшла з-під вінця:

Ані сміху, ні лиця.

5.5.1976 р.

ЩОБ БУЛА ЦІЛА ГОЛОВА

Ну як же так сталось?

Не пив, не палив,

А вічно голодний,

Холодний ходив.

І скільки себе пам’ятаю –

Робив,

Хоч так і нічого

Я не заробив.

А ті, що над нами, –

Немов королі,

У кожного «Волга»

Або «Жигулі».

А я тільки й знав,

Що давай та давай,

Бо дуже занадто

Любив я свій край.

Бо маємо право

На труд і на працю

Й на цьому зникають

Всі наші права.

І мусиш мовчать,

І не смій сперечатись,

Як хочеш, щоб ціла була голова.

4.10.1988 р.

ЛЮБЛЮ, ЯК СВЯТО

Таких, як ти, в нас небагато,

Тому й люблю тебе, як свято,

За те, що очі блядовиті,

За те, що губки ядовиті.

15.6.2011 р.

ХУЛІГАНИСТИЙ І ЦІАНИСТИЙ

Я такий, як і всі – хуліганистий,

і такий, як і всі – озорний,

Тож люблю я твій погляд ціанистий,

Хоч давно вже і немолодий.

Я такий, як і всі – хуліганистий,

І люблю я розкішних жінок,

Щоб уже, як залізеш їй в пазуху,

Міг знайти там багато цяцьок.

Ой, як хочеться, ой, як хочеться

Там, де хвильками грають жита,

Взять добратись до всіх отих квіточок,

Від яких молодіє душа.

Ой, як хочеться, ой, як хочеться

Обійняти літа молоді,

І добратись до всіх отих квіточок,

Від яких молодіють усі.

15.6.2011 р.

ЦВІТЕ ЧЕРЕМХА

У лузі квіти і світле небо,

А я все думаю тільки про тебе.

Цвіте черемха, цвіте калина,

А ти у мене перед очима.

О, Боже– Боже, що маю діять,

Якщо про тебе всі мої мрії?!

І хоч над полем літає вечір,

А взяти хочу тебе за плечі.

І там, де зорі вкладуться спати,

Мов шоколадочку, тебе злизати.

У лісі квіти, в садку листочки,

А я шукаю твої всі точки.

О, як же хочеться десь в полі сісти,

І всі ті точки очима з’їсти.

17.6.2011 р.

КОЛИ ДУША БАЖАЄ ГРОМУ

Що я зроблю, як всіх люблю

І кожну хочу цілувати,

Й коли по вулиці іду,

То ладен кожну обійняти.

Що я зроблю, як хочу жить,

Коли душа бажає грому,

Коли в душі вулкан кипить

І проганя космічну втому.

Що я зроблю, як всіх люблю,

Душа романсами співає,

І, ніби соловей в гаю,

До себе всіх красунь гукає.

16.6.2011 р.

ЯК СПЛЯТЬ ДІБРОВИ

Як би я хотів з тобою,

Де віки летять,

Всістись в лузі над рікою

І тебе обнять.

І в твої бентежні очі

Вічно заглядать,

Й твої губки солоденькі

Вічно цілувать.

Притулиться над рікою

До твоїх красот,

Й те, що в пазусі ховаєш, –

Там же взяти в рот.

Боже милий, як же хочу

Квіти ті тримать

Й ними ніжитись щоночі,

Як діброви сплять.

1.6.2011 р.

ЛЮБИВ КОСИТЬ ТРАВУ

Любив в степу косить траву,

Тому і досі ще живу.

Коса дзвенить, трава бренить,

О, як же хочеться ще жить!

ЯК З’ЯВЛЯЮТЬСЯ ГРОШІ…

Як у хлопця гроші появляються,

Так відразу і душа міняється,

Тут же в нього посмішка по вуха,

Не страшні ні ріки, ні розруха.

Тут же його тягне в ресторан,

Бо себе вважає, що вже пан.

Бо, аби розслабитись хоч як,

Він готовий всіх гукнуть в кабак,

Й будь-кого до себе запросить,

Аби тільки з ким поговорить…

17.4.2011 р.

КОЛИ ДУША КОХАННЯ ХОЧЕ

Як важко стримати себе,

Як перед вами чудо світу,

Що має небо голубе,

А в пазусі – весну і літо.

Як важко стримати себе,

Коли душа кохання хоче,

А з вами небо голубе,

Яке вас ніжить і лоскоче.

15.6.2011 р.

ДОМІНО

Ось уже ідуть дівчата,

Й кожна з них кричить: – Я – цяця?

І зіграть гукають в доміно.

А Гаврило зуби шкірить,

І не йме він тому віри,

Що нарешті хлопцю повезло.

17.4.2011 р.

ЗИМА І ЛІТО

Ми взимку літо ждем,

А влітку – зиму.

І так завжди із року в рік,

Як жінку полохливу.

18.2011 р.

ЛОВЛЮ ДУМКИ

Там, де травичка, де кущі,

Ловлю думки, немов хрущів,

Веселі погляди дівочі,

Щоб кожну з них любить щоночі.

Тому ото їх доганяю

І їх усіх в пісні складаю.

Нехай живе краса в віках

В моїх віршах.

18.6.2011 р.

СОЛОВЕЙ

Хоч малий він й не м’ясистий,

Але надто голосистий,

Кожну ніч свою співанку

Він виводить до світанку.

25.5.2011 р.

ВЕСЕЛКА І РІЧКА

Хтось же в річку воду ллє,

Як веселка воду п’є.

РОЗЦВІЛА ЛІЛЕЯ

Розцвіла в садку лілея,

А дівча питає: – Де я?

15.6.2011 р.

УПАЛА В ОЧІ

Коли дорослою я стала,

Сусіду Колі в очі впала.

ЛЮБИВ ЇЇ

Любив її. Тепер чужа.

А винна та, що з гаража.

ВІТЕР В ГОЛОВІ

Гриць гасає по траві,

Видно – вітер в голові.

ЛЕДАР

Такого ледара в сім’ю

Берем на голову свою.

ПРИДИРАЄТЬСЯ ДО СЛОВА

Вже набрид декану Вова.

Придирається до слова.

НЕ УМОВЛЯЛА

Вона, як інші, не вмовляла,

А лише ноги розставляла...

ПРОФЕСІОНАЛ

Як Гриць побачив нашу Нінку,

Як тут же взяв її за жінку.

ПІДСУНУЛИ СВИНЮ

Заказав ікри ладью,

А підсунули – свиню.

5.5.1976 р.

ТРИ ГРАЦІЇ

Три грації

Повиставляли свої рації.

18.6.2011 р.

КУМА

Кума!

Чом ти ходиш, як чума?

29.6.2011 р.

ХТО ТЕЛЕФОНУЄ?

– Як ти вгадуєш, хто дзвонить,

Шеф твій, чи кохана? –

Запитала у Тетяни

Її тітка Аня.

– А ви самі прислухайтесь, –

Та їй в тон чемненько, –

Коли мій коханий дзвонить –

Апарат тихенько…

А як дзвонить мій директор,

В мене тремтить спина,

Бо сигнал такий в кімнаті,

Мов реве скотина.

22.2.1992 р.

ПРАВА І ОБОВ’ЯЗКИ

В нас для всіх закон єдиний,

Будь ти швець чи голова,

Всім обов’язки робочим,

А начальству – всі права.

23.3.1992 р.

БУДЬ МОЄЮ, БУДЬ!

Коли по жилах кров біжить,

Немов по кедру рись,

О, як же хочеться любить,

Або піти кудись.

Кричать, стрибати, верещать,

Тебе в гаю ловить,

І десь під кленом чи дубком

З тобою говорить.

О, як же хочеться тебе

В тім лісі цілувать,

І щось незвичне і просте

Тобі в той час сказать.

І там, де бджілочки в гаю

На квіточках гудуть,

Тобі сказати: – Я – люблю!

Побудь в гаю, побудь!

18.12.1983 р.

Я ХОЧУ НІЖИТЬ І КОХАТЬ

Вам про політику писать,

А я кохання хочу,

Хочу дівчат я обнімать,

І цілувати їх досхочу.

Хочу їх ніжить і кохать,

Й купатись в їх руках шовкових,

І вірші всі про них писать,

А не про вас – бритоголових.

9.1.1979 р.

ХТО ХОЧЕ БУТЬ ЩАСЛИВИМ

Краса людині радість зиче,

Якщо гудуть у ній джмелі,

Краса вам про любов мурличе,

Всім, хто родився на землі.

А розум що? То ніби камінь,

Болить від нього голова,

Отож, хто хоче буть щасливим,

Віддайте серцю всі права.

20.12.1982 р.

В ТВОЇ ОЧІ ШУГОНУВ БИ

Ой, як скучив я за літом

І за шепотом пшениць,

І за балуваним вітром,

Що у складочках спідниць.

В твої очі шугонув би,

Як у небо голубе,

Ой, як хочеться кохання,

Ой, як хочеться… тебе.

17.6.1981 р.

ДОЖИЛИСЬ

О, ви підіть і подивіться,

Що робиться у переходах

Там, де сидить герой без ніг

І злидні просить в перехожих.

14.6.1992 р.

БІЛІ ГУСИ

Не напивсь, не налюбився...

Що тобі і ще сказать?

А вже в небі білі гуси,

Наді мною гелготять.

Поле тут же посіріло,

Ліс ще більше потемнів,

І нема нікому діла,

Чи ти пив, чи ти щось їв.

А пани державу ділять,

А пани усе гребуть,

І коли ж вже наїдяться

Ті мужі, що нас… ведуть?

17.6.1981 р.

ЗНАЙДІТЬ МЕНІ МУЖА

Знайдіть мені мужа,

Щоб ніжно любив,

Мене щоб не лаяв,

Горілки не пив.

Бо цей, бачте, лає,

Горілочку п'є,

Гулять не пускає

І сам не… геге.

10.11.1993 р.

ВЕЛИКОМУ БРЕХУНУ

Егупову Владлену Васильовичу

Зам керуйочого трестом «КМБ- 5»

– Я – великий чоловік –

В тресті постачальник,

Можу всім все обіцять,

Адже я – начальник.

Ну а люди – диваки,

А ще як умажуть…

Де ж хто бачив з них, щоб шеф

Те робив, що кажуть?

– І невже ще є такі? –

Гриць наш зуби шкірить,

Щоб могли ще і сьогодні

Й досі шефам вірить? 19.9.1979 р.

ЙОГО ПАРТІЯ

Біленькому Д. М.

Начальнику відділу кадрів треста "КМБ- 5"

– Як же можна обійти

Нашу демократію,

Щоб законно міг дурить

Нашу темну братію?

І Данило відповів:

– Хоч дурити братію,

Так чого тут зволікать? –

Поступай у партію.

18.9.1979 р.

СВИСТОК

Шкопенко Віктору Петровичу

Майстрові виробничого навчання з УВК

– Як попав я в УВК,

Жить не можу без свистка:

Ані знань, ні дисципліни,

Тільки корчать учні міни.

Й раптом сни Шкопенку сняться,

Ніби всі його бояться,

Бо директор УВК

Десь дістав йому свистка.

9.10.1979 р.

ДУША, ЯК БАНДУРА

У поета душа, як бандура,

Де і сміх, і сатира, і плач.

У поета думок ціла хура,

Та не всім там знайдеться калач.

9.2.1983 р.

ХЛОПЦІ-ЗАПОРОЖЦІ

Це колись були хлопці

КОЗАЦЬКОГО роду,

Які вміли усе,

Бо служили собі і народу.

10.3.1983 р.

ГОРДИСЬ СВОЄЮ ТИ КРАСОЮ!

АБО: БУДЬ ЖІНКОЮ!

Гордись, що жінкою родилась

І що тебе ще хочуть всі;

Що всі тебе ще в гості… просять,

Коли надворі йдуть дощі.

Гордись, що дівчинку ти маєш,

Що хлопцям спати не дає,

Що кожен дівчинку ту хоче,

Навіть, коли земля гуде.

Гордись, що дівчинку ти маєш,

І в тебе є що хлопцям дать,

І поки квітку ту бажають,

То і ціну їй мусиш знать.

І ти ніколи не соромся,

Як хтось на тебе скаже «б...дь!»,

То саме краще в світі слово,

Бо саме цього… всі хотять.

І, якщо в тебе дуже просять,

То менше думай ти про рай,

Нехай працюють лоботряси,

Нехай «гризуть… той коровай».

І ти нікого не соромся,

А навпаки, ти ще – гордись,

Що кожний ще хлопчина хоче

Піти з тобою хоч куди.

Отож, живи і посміхайся.

А він хай крутиться й сопе,

Бо поки все не виллє з себе,

Він же від тебе не піде.

Бо тим, хто хоче ще і може –

То гріх ще думати про рай,

Отож, живи, люби й кохайся,

Спідничку вище і у гай!

І в тому, що даєш, не кайся,

І не жалій ти те дівча,

Воно для того й сотворилось,

Щоб його… трахати щодня.

10.7.2011 р.

ПІСНІ НАД ДНІПРОМ

Пісні до небес з-за Дніпра полетіли,

Пісні про Вкраїну, про щастя, любов,

Як Ваня Брязун із Кудрицьким зустрілись,

А потім до них ще й підсів пан Бєлов.

10.5.1997 р.

ОЦЕ ТАК ВАЛЮТА!

Ну і друзями розжився,–

Каже Гриць і дивиться,

Кожен вип'є на дурняк

Хоч відро, й не скривиться.

Другий очі укладе,

Як на небо ступа,

Ніби хоче просвердлить

Жінку нижче пупа.

Третій буде так хвалить,

Аж бідняга впріє,

А попробуй не налить?–

Ще, гляди, й огріє...

А четвертому налий

Всього лиш чарчину,

То віддасть тобі і доньку,

І куму й дружину...

20.4.19832 р.

ЧОМУ МОВЧИТЬ МІСЯЦЬ?

Зачепилась своїм б'юстом

Ти за його спину,

І на пам'ять про ту зустріч

Народила сина.

Нехай росте, хай радіє,

Ручками метляє,

А хто батько? – Місяць скаже,–

Як синок спитає.

Місяць знає, усе знає,

Геть всі таємниці,

Та мовчить, бо цього хочуть

Парубки й дівиці.

6.7.1979 р.

ЗАТЯЖНІ ДОЩІ

Затяжні дощі звисають,

Б'ють злегесенька в вікно

А в цей час кума із кумом

Грають в хаті в доміно.

То ось кум кричить: кінчаю,

То кричить уже кума.

Так ото всю ніч й співають

Поки ще діток нема.

ПІД ВЕРБОЮ

Як би я хотів з тобою

Десь піти, кохана, в гай,

Й на травичці під вербою

В твій забратись коровай…

ДЯДЬКО З ВУСАМИ

В кутку шкарпетки із трусами

Біля вилошників стоять,

А дядько ходить із вусами,

Й не знає, де себе дівать.

НУ Ж І ОЧІ!

Ну ж і очі, як в циганки,

Перед вами – темна ніч,

А як стрінеш ту коханку,

Хоч втікай мерщій на піч.

ЩОБ СВІТ РОБИВ?

– Щоб Світ робив? – не будь турбот –

Спитав в Єнота Кашалот.

Напевно б спав він день і ніч,–

Сказав Єнот й поліз на піч.

3.4.1991 р.

ЗРАДА Є, БУЛА І БУДЕ!

Зрада є, була і буде,

Бо її в нас хочуть всі,

Бо ж навіщо, як йде жінка,

Каблучки дзвенять в її?

Зрада є, була і буде,

Це хіба не аргумент?

Як йде жінка, грають груди,

І чекає комплімент.

Тож, коли цвітуть троянди

І квітує бузина,

Всі ідуть шукать таланти

Й випить свіжого вина.

Зрада є, була і буде,

Й цей порив не зупинить,

Поки будуть наші любі

В міні юпочках ходить.

'26.4.1983 р.

ПРАЦЬОВИТІ...

Оті жінки, що плодовиті,

То самі – самі працьовиті,

І дай їм Боже, так сказать,

Прожити скільки ті хотять,

Бо, як не буде працьовитих,

То що ж робитиме в нас свита?

Хто ж буде нами керувать?

Про це не варто забувать...

7.7.2011 р.

ІДУ ДО ТЕБЕ

Цілий день я мчусь до тебе,

Все життя до тебе йду,

Щоб з твоїм зустрітись небом,

І зустріть свою... біду.

Чи то я такий невдаха,

Чи то ти така лиха?–

Замість того, щоб кохатись,

Ти: хі-хі, та ха-ха-ха.

20.11.1993 р.

ЯК У ПАРТІЮ ПРИЙМАЛИ

Хому у партію приймали,

І тут же в нього запитали:

– Ви палите? – Зрідка буває,

Парторгу той відповідає.

– Але ж у партії не палять.

– Покину,– й відійшов як далі.

– Багато п'єте ви вина?

– Буває в день бокальчик-два.

– Але ж партійним пити гріх,–

Знов достає його той псих.

– Значить, не буду, – той сказав

І тут же поруч вже з ним став.

– А як у вас відносно дам? –

І в очі дивиться, як хам.

– Без перебору, всіх люблю,

Як соловей пісні в гаю.

– Але ж партійним гріх кохати,–

І став на хлопця поглядати.

А як накажуть, так сказати,

За партію життя віддати?!

– Із задоволенням віддам!

І став ходити тут і там.

– Ви в цьому впевнені? – На сто! –

І тут же одягнув пальто.

– Оце так справді – ідеал! –

Сказав нарешті той нахал,–

Але чому? – пита Хому.

– Бо як не пить і не любить,

То нахрена тоді і жить?

10.10.1993 р.

НАВІЩО БРАК?

Ну навіщо хлопцям той законний брак,

Якщо кожну жінку можна й просто… так?

12.7.2011 р.

ХВАТИТЬ І ДЛЯ ТЕБЕ

Хватить, любий, і для тебе,

Аби було чим у тебе.

24.7.2011 р.

ЇМ МОЖНА ВСЕ!

Їм можна все. Вони – з мандатом.

А ти, як був й ходи – рогатим.

Їм можна все, бо вся та свита

Весь день сидить біля корита.

10.7.2011 р.

ЗА ОДИН ПОЦІЛУНОК

За один поцілунок тобі все віддам,

Тільки ти подаруй мені вічний сангам,

Бо, що варті без тебе оті явори,

І ті води весняні, що мчаться з гори?

8.7.2011 р.

ХОТІВ БИ ЗАПИТАТЬ...

Я кохаю тебе й не соромлюсь сказать,

Хоч про це чомусь вічно нас вчили мовчать.

Тож і хочеться всіх, хто при владі спитать,

Тож, чому не соромляться в нас убивать?

11.7.2011 р.

Є СКРІЗЬ МЕЖА

Є скрізь межа: не більше і не менше,

Як не дійдеш, чогось недобереш,

А перейдеш, як тут же зникне радість,

Яку вже ти ніколи не знайдеш.

Є скрізь межа! Але любов безмежна,

Тут головне, щоб вчасно дам мінять,

Й твоє кохання буде безкінечним,

Поки у тебе буде ще стоять.

11.7.2011 р.

КІТ І КОВБАСА

Кіт, Змію угледівши,

М'явкнув: – Чудеса!

Глянь! – до Киці-Мурочки,–

– От так – ковбаса!

18.8.2011 р.

ОТ ТАК ГУБКИ!

От так губки, от так щічки,

Де не глянеш – є що взять,

От би цю чарівну жінку

Десь на дачу днів на п'ять..

17.8.2011 р.

БЕРЕМО НА ПОРУКИ

Бог попа прогнав із раю,

Бо у гріх втягнув він Раю.

– Бога чорт схопив за руки:

– Ми беремо на поруки!

А у нас в Верховній раді,

І чортів на всіх не хватить..

17.8.2011 р.

ДЕ МОЇ ЛІТА?

По Москві дівчатка ходять,

Очі в кожної горять.

От би кожну з них по разу,

Щоб було про що згадать.

Ой, ти, доле моя доле,

Нерозумна голова!

Чом же те дівча, що в полі,

Не прийшло у двадцять два?

18.8.2011 р.

КОЛИ СПІВАЮТЬ СОЛОВ'Ї

О, дай хоч раз і ще, кохана,

В твої очата подивлюсь,

І запахом твого кохання,

Немов димком я затягнусь.

О, дай дихну твоїм я б'юстом,

Що манить більше, ніж гаї,

Бо так в житті без тебе пусто,

Немов притихли солов'ї.

16.5.1983 р.

ЖІНОЧІ ГРУДИ, НІБИ КРИЛА

Спустились хмарки з неба в поле,

А я на тебе все дивлюсь,

І хтось неначе душу коле,

Як я до тебе притулюсь.

І хтось палючими очима

Мов заглядає в глиб душі,

І грудоньками серце коле,

Як небо колють комиші.

І все злилось в однім суцвітті –

Весна, кохання, білий цвіт,

Немов були ми в іншім світі

Ось майже цілих двадцять літ.

Тобі я вдячний за натхнення

І силу ту, яку даєш,

Я біг би все життя до тебе,

Аби я знав – не підведеш.

27.4.1983 р.

Я НЕ ЗАБУДУ ПРО ТІ ДНІ

Я не забуду про ті дні,

Як ми стояли під бараком,

Де паслись гуси на стерні

А ти була, мов з переляком.

9.9.1979 р.

БОЖИЙ ХРАМ

Дивлюсь на небо. Тут і там

На небі спалахи, а люди,

Вважають, в небі Божий храм,

А він у пазусі, у – Люди.

9.9.1979 р.

КОЛИ ПЛИВУТЬ ХМАРКИ

Коли пливуть по небі хмари,

А я до тебе притуливсь,

То не страшні любі кошмари,

Хоч би і Місяць там втопивсь.

17.12.1979 р.

ЛЕБЕДИНА ВІРНІСТЬ

Над моїм коханням лебеді літають

Й лебедину вірність в ньому зберігають.

Над моїм коханням зіроньки шепочуть,

Бо мого кохання вони також хочуть.

За моїм коханням між хмарин, мов злодій,

Місяць по під тином крадеться щоночі.

Із мого кохання солов'ї й зозулі

І щасливі дітки на земній півкулі.

Із мого кохання на другі планети

Полетіли в Космос вчені і поети.

Дякувать коханню – жайвори співають

Й безкінечну ніжність людям посилають.

28.11.1979 р.

ЗІВ'ЯЛА КВІТКА

Ви на тих погляньте кізок,

І на тих чарівних фей,

Що на пляжі майже голі

Серед німф і орхідей.

Ви погляньте на ту зрілість

І довершений їх стан,

На оту, що у бікіні

Натягає сарафан.

Як би я хотів погрітись

У обіймах тих красунь,

Тільки жаль зів'яла квітка

Хоч ти як її не сунь.

Я дивлюсь і ледь не плачу,

Що вже потяг мій ту-ту,

І що я уже ніколи

Вже не зможу ні одну...

Я дивлюсь на ті видіння

І на їх земну красу,

Де ж були вони літ в сорок,

Як ще міг я ту і ту?

11.7.2011 р.

МОЯ БЕРЕГИНЯ

Для мене жінка – Берегиня

Усіх моїх переживань.

Для мене жінка – то Богиня

І це кажу вам без вагань.

Для мене жінка – промінь Сонця

В якому гріюсь я щодня,

Й вона для мене те віконце,

Звідки черпаю почуття.

11.7.2011 р.

ЯК ВЕРБА НАД ВОДОЮ

Я не знаю, яка ти була молодою,

Якщо й досі, як квітка цвітеш,

І стоїш, як верба над водою,

Що Дніпровську красу береже.

11.7.2011 р.

МОЯ ЛЮБОВ

Моя любов – то квіти в полі –

Червоні, білі, голубі.

Моя любов – стрункі тополі –,

Які я бачу у тобі.

Моя любов – то в небі зорі ,–

Що посміхаються мені.

Моя любов – поля й діброви

І та, що пудриться в вікні.

10.9.1993 р.

КОЛИ ЦВІТУТЬ ПІОНИ

Даремно вікна ти закрила

Й повідмикала ліхтарі,

Нема такої сили в світі,

Щоб перекрила шлях весні.

Нема і, думаю, не буде,

Поки на світі будеш ти,

Поки твої жіночі груди

Будуть мене вогнем пекти.

25.5.1983 р.

НУ І ЛІЗА!

От так Ліза! От так Ліза,

Преться, мов з гори валіза.

Як же ти її не… вріжеш,

Як сама під тебе лізе.

17.8.20011 р.

БАКАЛ ВИНА

Ти для мене зовсім невідома,

Ніби Казахстанська цілина,

Але ти завжди мені бажана,

Як бокал іскристого вина.

10.9.1993 р.

ОЧІ, ЯК ЗОРІ

Очі твої, як зорі в небі,

Завжди у пам'яті моїй,

Таку, як ти, давно вже… треба,

А ти тремтиш, як в небі змій.

11.11.1993 р.

ВЖЕ ДАВНО ПОРА

Хоч убийте, а дівчаток

Вже давно пора кохать.

А ті хничуть, що не треба,

Бо татусь іще не сплять.

«НЕПРИСТУПНІ МАМИ»

Є і в нас такі «святі»

«Неприступні» мами,

Де усе багатство їхнє

Там десь – між ногами.

А попробуй доторкнись

До тієї… «міни»,

То прийдеться працювать

Вам у всі три зміни.

25.12.1988 р.

ДЕ Ж ТИ БУЛА?

Де ж ти була, моя рідненька,

Коли шуміли явори,

І вечір був такий тихенький,

І Місяць, що скотивсь з гори?

Де ж ти була тоді, кохана,

Коли співали солов'ї?

Коли була душа п'яненька

І нас хотіли ще усі?

ЖІНОЧА ДОБРОТА

Доброту ти приховала,

А красу всю напоказ,

І за нею, за красою

Всі побігли, мов на сказ.

А як хлопці, мов шакали,

Всю злизали ту красу,

От тоді всі і згадали

Про жіночу доброту.

8.10.1983 р.

НЕ ЖАЛІЙТЕ

Місяць за вербичку

В полі зачепився,

На дівча гарненьке

Пильно задивився.

Жито зеленіє,

І трава густенька,

Хлопці, не жалійте

Ви дівча гарненьке.

Хай хлюпоче річка,

І не спить старенька,

Бо, гляди, ще скажуть,

Мов хлоп'я дурненьке.

Біля хати мати

Доньку дожидає,

А дівча від себе

Хлопця не пускає.

14.5.1983 р.

«НЕЩАСНІ»

Нажились уже, падлюки,

Скільки ж можна й ще кров пить?

Ви ж і так, мов, ті гадюки,

Яких тре' давно душить.

Щоб могли – то все б загребли,

А навіщо все те вам?

З вас же й так з штанів все преться,

І живіт тріщить по швам.

В центрі Києва в вас дачі,

І попуги – кокаду,

Що кричать на весь Хрещатик,

Попійду, та Попійду.

Павільйони для жирафів,

Все в вас з золота й срібла,

І самі ви вже, як графи,

І чого вже в вас нема?

Ви, погляньте, всі на себе

Носії зарази,

Ще й від імені держави

Пишете накази.

То й втікаєте у… люди,

Десь у світ за очі,

Хто у США, а хто в Європу,

Хто в Росію, в – Сочі.

«Всі ображені, всі бідні»,

«Всі такі – нещасні»,

Що продать не встигли Неньку

За смердючі бакси.

Всі ображені, всі бідні,

І такі нещасні,

Бо не встигли ще від бідних

Небо заграбастать.

Уявляю, як страждають

На «катамаранах»

Ті нещасні на Канарах

Там – по ресторанах.

5.2.2006 р.

НА ПЛЯЖІ

Чи ти бувало не здуріла? –

Поглянь, ледь попа не згоріла.

24.7.2011 р.

СТРАХ В ШТАНАХ

Не приховуй ти кохання

І забудься ти про страх.

Дай добратися до щастя,

Що сховала ти в трусах.

8.7.1982 р.

ОАЗИС КРАСИ

Ой, ці жінки, як квіти в полі,

Яких не можна обійти,

І всі вони – ті Каті, Олі –

Тож просто генії краси.

А ще як та підтягне юпку,

Й ногу на ногу покладе,

То будь ти навіть хоч Прим'єром,

Від неї ти не відійдеш.

Ви тільки гляньте на ті очі,

На ті оазиси краси,

Не будеш спать ти дні, і ночі,

Поки не зніме та труси.

11.7.2011 р.

ЧУЖА ЛЮДИНА

Ти геть зовсім чужа людина,

Яку я тільки стрів в гаю,

Й хоч знаю: ти чиясь дружина,

Але тебе я теж люблю.

Й мені не соромно сказати,

Що я тебе віднині жду,

Й мене не варт за те картати,

Що полюбив я – не свою.

І ви хоч смійтесь, навіть плачте,

Та вас уже не відпущу,

Отож, знімай із себе плаття,

Й підем… купатися в ставку.

Я – зберігач жіночої краси,

Отож не стій, красу неси.

12.7.2011 р.

ЩОБ В ЖІНКИ НЕ ЇЇ КРАСОТИ

Щоб в жінки не її красоти,

Ми б всі були, як бегемоти.

12.7.2011 р.

ОЦЕ ТАК ВЕЧІР!

Іде дівчина і я за нею,

Ой, як же хочеться догнать ту фею.

Вона – наліво і я – наліво,

Бо про таку я тільки й мрію.

Бо, як погляну на ту я Ліру,

Що дожену – уже й не вірю.

Які стегенця, які очата,

Ну як же й справді не закричати!

Вона – направо і я – направо,

Схопив дівчину і сів на лаву…

Ноги закинув собі на плечі...

Оце так нічка, оце так вечір!

10.7.2011 р.

ПІКНІК І ДОМІНІК

– Що таке, скажи, пікнік?–

До матусі Домінік.

– Це те місце,– та киває,–

Де нень гроші пропиває.

– З ким же він їх пропиває?

– З ким же ще, як не з жінками.

Бо щоб пив та не з жінками,

Не було б й тебе у мами.

10.7.2011 р.

БОРОДА І ТОМАДА

– Нащо тобі борода? –

В Лівашова томада.

– Щоб не мерзнути зимою,

То й ходжу я з бородою.

– Ну а влітку, ти прости?

– Щоб не гризли – комари.

10.7.2011 р.

ПРО ПРАВДУ

Я часто думаю, який же ти насправді:

Чи сучий син, чи символ чистоти?

Бо я не хочу вірить в твою правду,

Хоч знаю, що говориш правду ти.

За інформацію твою тобі я вдячний,

Але не знаю, як же тут радіть? –

Бо після цеї правди хочу плакать,

Й не знаю сам, куди себе подіть?

Кому, скажи, така потрібна правда,

Яка вісить над вами, ніби меч,

Яка вбиває в першому вас раунді,

Так, як торнадо, або так, як смерч?

Кому така, скажіть, потрібна правда,

Якщо вам скажуть, що кохана – б…дь,

Ну підеш писк наб'єш тій Ладі,

А далі що, кого – кохать?

Я часто думаю про правду і неправду,

Чого в ній більше – доброти чи зла?

І хоч за правду ладен сам померти,

Але не хочу бути сам я за козла.

А вам скажу, кого не вчила мати,

Що, якщо ти десь іншій… послужив,

То краще вже лягай ти мовчки спати

І про свій гріх нікому не кажи.

14.12.1979 р.

ВСЬОМУ СВІЙ ЧАС

Щоб твої схопив сунички,

Згриз би їх, як хліб синички.

І пройшла б журба юнача,

Що навколо жінки скаче.

21.8.2011 р.

РОЗВАГИ

Ну й стегенця в свахи Гаги,

Є куди зливать розваги!

21.8.2011 р.

МАЙСТРУ- «УМІЛІ РУКИ»

Гарний хлопець наш Микола,

Не пройде, якщо не вколе,

Як по вулиці іде,

То кричить: – Цибуля де?

– Люблю я випить і пожрать,

І в пику кому хочте дать.

Люблю розваги, серцеві муки,

Бо майстер я – умілі руки.

12.10.1979 р.

СУБОТІНІЙ КАТЕРИНІ ІВАНІВНІЙ.

А четвірка наша мила

В ТОСі місяць пропалила.

Катя біга по дільниці:

– Де ж вони оті дівиці?

Ті не тратили час марно…

Всіх знайшла їх у кав'ярні,

– Ой, ти Катя-Катерина,

Намальована картина,

Краще нас ти не чіпай,

Та мерщій в Олімп змотай.

А як хоч, щоб працювали,

То неси мерщій нам сало,

Й не забудь ти пепсі взять,

Й файних хлопчиків душ з п'ять.

І тоді, ми з ними зранку

«Працюватимем» до ранку.

Так що, нас ти не лякай,

Ми давно уже… ай-ай.

13.10.1979 р.

ДОБРІ ДЯДІ

– Хто лікує нас? – євреї,

– Хто торгує в нас? – жиди,

– Хто керує в нас в державі?...

– Тож сиди, хохол, і жди.

10.7.2011 р.

СЕРГІЮ ЄСЕНІНУ

Неначе акорди кохання

Торкнулись моєї душі,

Як диктор по радіо зрання

Читать став Сергія вірші.

Враз згадки побігли десь в лози,

Туди, де на дужій нозі,

Дубок танцював при дорозі,

Всміхаючись Чорній козі.

Побігли туди, де Берізка

Шептала про вірність свою,

І ніжно тулилась до Дуба,

Всміхаючись вічно йому.

Про гай, де розкидав, мов квіти

Всі дні моїх юних років,

Коли ми ще всі були діти

Й боялись своїх почуттів.

Сьогодні ж, як їду додому

У батьківське рідне село ,-

Воно вже неначе загадка,

Неначе закрите вікно.

І хочеться взять оту ніжність,

Що в серці моєму бурлить,

І кинуть прохожим у душу,

Щоб душі людей розбудить.

Вклонитись Сірку, ніби асу,

За те, що зумів увібрать

У себе всі кольори часу,

Коли я ще вчився кохать.

Неначе акорди кохання

Торкнулись моєї душі,

Як диктор по радіо зрання

Читать став Сергія вірші.

22.11.1979 р.

ХОДЖУ Й ШУКАЮ ВРОДУ

Палила я. Любила гульки,

Любила хлопців і вино.

Тепер ходжу й шукаю вроду,

Якої ніби й не було.

29.7.1979 р.

СТАРШИЙ БРАТ

Йшли по Україні

Хлопці, як орли:

Спереду гранати,

На плечах стволи.

Під червоним стягом,

Груди в орденах,

Хлопці всі як хлопці,

Не проскочить й птах.

Йшли ті, як господарі,

По чужій землі,

Все, що попадалося,

Брали все собі.

Ось зайшли до хати,

Де жила вдова,

У дворі якої

Гралась дітвора.

Із хліва чужого,

Хлопці ті орли,

Вивели корову

Й автомат зняли.

Жінка голосила:

– Не губіть діток!

Дітки повмирають

З голоду, браток.

А мужло з Росії:

– Я на їх всіх чхав,

Як діток робила,

Хто мене гукав?

І браток той «старшенький»

Матом всіх попер,

І корівку дійну він

Тут же і обдер.

Як же можна, люди,

Цю любов забуть?

І що скажуть дітки? -

Хай ось підростуть.

Ні! Не забувають

Люди вандалізм,

Будь то анархісти,

Будь то комуніст!

Й зараз цей «браточок»

Крутить носом так:

– Севастополь руський,

Ялта і Судак.

А наш простофіля

Навколо братка…

Вашим він і нашим,

Служба, бач, така.

Ніби Бобік крутиться,

Сам же аж сичить,

Мов без «брата старшого»

Ненці не прожить.

А браток тим часом

З торбою іде,

Й все, що де побачить,

В торбу ту гребе.

Люди! Я не проти

З усіма дружить,

І пліч-о-пліч вічно

З друзями ходить.

Та не з старшим братом,

А з таким, як сам,

Що біду розділить

Й радість пополам.

Де немає старших,

Менших теж нема,

Там, де честь і правда

На усіх одна.

Як же бідну Неньку

Будуть ті кохать,

Якщо, навіть, мову

Ті не хочуть знать?

А мужло з Росії

З торбою іде,

І що тільки може –

В торбу ту гребе.

По землі Вкраїнській

Йшов могутній кат.

Звали його лагідно

Люди: «Старший брат».

25.10.1993 р.

У РИТМІ ВІЧНОСТІ

Я на полі там, де квіти

Квітнуть нивою,

Як на тебе подивлюсь –

Серце римою.

В тому полі бджілочки,

Мов на Ладузі,

Ой, як хочу в руки взять

Те, що в пазусі.

Ой, як хочеться спіймать

Ті суничечки,

І добратись, крадучись,

Аж… до пишечки.

І, завмерши, у ту мить

В ритмах вічності,

Цілувать тебе, любить

В сяйві ніжності.

Бо на полі, де бренить

Серце римами,

Як же можна не любить,

Бути стриманим?

Як же хочеться любить,

Щастям бавиться,

Бо за осінню зима

Не забариться.

Ой, як хочеться у дзвін

Бити молотом,

Бо проходять вже літа

Ті, що з порохом.

Відцвітає літній день,

М'ята, рутонька,

Тож, чи варто гаять час,

Моя любенька?

3.5.1988 р.

ПРОЛЕТЯТЬ ЖУРАВЛІ

Пролетять журавлі і осиплються квіти кохання,

І у кожного з нас від турбот перекривиться рот,

Тож живіть, люди, всі поки є ще бажання,

Й поки серце гукає ще вас у поход.

7.8.1992 р.

ЩОБ БУЛА ЛЮБОВ!

За її личко, ноги, груди,

Я б все життя служив їй, люди.

Бо як до них я притулюсь,

То сам собою я горджусь.

Щоб була любов між нами,

І завжди сміявся гай,

Роздягайсь, моя, кохана,

І на листячко лягай.

То не вітер так голосить,

Звідки чуються пісні,

То в дівок щось... хлопці просять,

Ну а ті їм кажуть: – Ні!

6.5.1988 р.

ВАСИЛЬЄВУ ВЯЧЕСЛАВУ

Майстрові із УПК

Гарно, як ідеш в танок,

Де багато жіночок.

І хоч з виду я тихоня,

А жінок люблю давно я.

Ясенок, ясенок,

Червона калина,

Хто не любить жіночок,

То ж хіба мужчина?

14.10.1979 р.

ВЕЧОРОМ У ПОЛІ

Вийшов вечором я в поле

Трохи щоб провітриться,

А там Місяць, ніби попа

Над лісочком світиться.

Місяць в небі, ніби попа,

Що очей не відірвать,

Так і хочеться пошльопать,

Але як його дістать?

18.9.1979 р. - 20.7.2011 р.

ШУЛЬМЕЙСТРУ ОЛЕКСАНДРУ

ПАВЛОВИЧУ

Майстрові УВК

Саші сон приснився влучний,

Ніби він цілком «научно»

Признававсь в коханні Анні,

Потім Люді і Світлані.

А, щоб хто налив чарчину,

Не забувся б й про Марину...

Все ж завжди свою зарплату

Ніс дружині, в свою хату.

Бо ж, як він казав научно:

Забувать сім"ю незручно.

8.10.1979 р.

КОЛИ ТИ ГЛЯНУЛА НА МЕНЕ

Пройшов і сон, пройшла дрімота,

Смертельна втома, все – пройшло,

Коли ти глянула на мене,

Усе відразу – ожило...

17.6.1981 р.

ЩОБ СТАТЬ БЕЗСМЕРТНИМ

Щоб стать безсмертним і відомим,

То менше ти про шкуру дбай,

А більше думай про людину,

І їм як більш допомогай.

Але, як ти хоч раз злукавиш,

Або образиш доброту,

Безсмертним ти уже не станеш,

Хоча б і землю гриз святу.

Безсмертними не всі бувають,

А той безсмертним зможе стать,

Хто любить поле, жінку, працю,

Хто вміє правду захищать.

Не вовк страшний, навіть не злодій,

А самий страшний партократ,

Бо партократ, це той же злодій,

Тільки нагліший ще в стократ.

ХТО ТАКИЙ ПАРТОКРАТ?

– Хто такий партократ?

– Це той, хто плодив підлабузників,

Це той, хто душив і стріляв,

Зате винахідливо й справно

Себе під ягня маскував.

СИНИ І ПАСИНКИ

Кому, за що, і за які заслуги

Оклади всім підвищили чинам?

Адже і так державі туго,

Тим більше всім робітникам.

Ну як же можна вірить владі,

Яка із нас всіх жили рве,

От тільки гасла поміняла

Й не знать куди вже нас веде.

Дивлюсь на їх нахабні пики,

Що аж від жиру всі блищать.

І так їх хочеться потикать,

Та де такі нам вила взять?

8.9.1992 р.

ЩОБ БУТЬ ДОРОСЛИМ

Як хочеш ти дорослим буть,

То мусиш знать хоч що-небудь.

Ти хоч і гарненька дитина,

Але ще поки не людина.

12.7.2011 р.

СИМФОНІЯ КОХАННЯ

Де б я не був, а в голові:

Все Наталі, та Наталі.

Від маленького бажання

До симфонії кохання.

Й хай би як коловсь стернею,

А думки весь час із нею

Бо нема на всій землі

Кращої від Наталі.

7.7.2009 р.

НА ПЛЯЖІ

Дивлюсь на попочки жіночі,

Що над Дніпром весь день цвітуть,

І думаю, навіщо й Сочі,

Як нам їх вистачить і тут?

11.7.2011 р.

ЯК ХОЧЕТЬСЯ ЛЮБИТЬ...

Коли надворі веснами шумить

І Місяць посміхається лукаво,

О, як мені ще хочеться любить

І хоч якесь на тебе мати право!

Горять зірки, шепочуться поля,

І десь над нами Янголи літають,

Ну як, скажи, без тебе можна жить,

Коли в садку вже листя обпадають?

Ось скоро нічка в вічність відлетить

І Місяць зорі спать позаганяє,

А серце так і проситься любить,

Та як сказать тобі про це – не знає.

2.2.1989 р.

ЛЮДИ ХОДЯТЬ ПРЯМО

Там, де гне людина спину,

Не шукайте там людину.

11.11.1993 р.

ДАВНО ПОРА

Сідай, красуне, погутарим,

Або пройдемось до Дніпра,

І там зіграєм на гітаріі,

Якщо дозріла вже діра?

11.7.2011 р.

ВИБИРАЙ

– Або я зараз йду додому,

Або ідеш зі мною в гай,–

Сказав Грицько,– обнявши Тому.

Отож, із двох щось, вибирай.

27.12.1991 р.

ЯКА ВОНА ЛЮБОВ?

Яка вона любов і кольору якого?

З живих кущів троянд, чи з голубих небес?

Чи з золотих джерел з водицею святою,

Чи з каменів живих, в яких живе прогрес?

Яка вона любов? Чому, як покохаєш,

Душа, як літня ніч, росинками горить,

І, навіть, коли б'ють,– смієшся і співаєш,

І маками душа, як май – палахкотить.

О, дівчинко, скажи, де ти береш ту силу?

І звідки в тебе ніжність орхідей?

Що тільки глянеш – виростають крила

І сам стаєш, неначе Прометей.

Манюсіньке і крихітне дівчисько,

Звідки, скажи, у тебе той магніт?-

Що варт тобі лиш в очі подивиться

Як тут же ніби іншим стає світ.

Дивлюсь на тебе – радуюсь і плачу,

І не тому, що, як малюк – розкис,

Бо я в тобі свою Принцесу бачу,

Й закоханий так само, як колись.

7.7.1992 р.

ЯКЩО РОДИВСЯ КОМБАЙНЕРОМ

Якщо родивсь ти комбайнером,

То вік тобі хліба косить,

А як родився людожером,

То будеш вічно кров ти пить.

5.7.2011 р.

УКРАЇНА ВІЧНА

Ми приходимо і уходимо,

А Україна – вічна.

26.2.2011 р.

ХОЧЕТЬСЯ В ЄВРОПУ

Як погляну на ту жопу,

Бігти хочеться в Європу.

7.7.2011 р.

«ГЕРОЙ ПРАЦІ»

Я був завжди у всьому перший –

На танцях, гульках, у кіно;

В їдальню мчався, ніби вершник,

І перший був у доміно.

Був першим в світі хуліганом,

І перший ледар на селі,

Зате завжди ходив, як «гангстер»,

Бо скрізь завжди везло мені.

Хто перший зміг би випить літру,

Або три курки вм'ять за раз?

Та я б примчавсь скоріше вітру,

Навіть у Крим, чи на Кавказ.

Я перший всіх ходив у гори,

І хоч не був я моряком,

Та перший всіх купався в морі

І перший пив Ямайський ром.

Всі називали мене Срака,

І не моя у тім вина,

Що був я справжній – розбишака,

Хоч і зовсім не пив вина.

Та дуже я любив начальство,

І був при ньому томада,

І за моє оте бухвальство

Мені й дали «Герой Труда!»

6.10.1983 р.

БОРЦЮ ЗА НЕЗАЛЕЖНІСТЬ

Щоб всі були, як Мельниченко,

То в нас тремтіли б всі нікчемні,

Бо, якщо є така людина,

То буде, хлопці, Україна!

Бо в час, як рвалась та ватага,

Не підвела його відвага.

І варто хлопцю клич подать,

Як будуть поруч всі стоять –

За Україну, за тополі,

За наші знівечені долі.

1.6.2011 р.

СЛУГИ-ВОЯКИ

Оце ті слуги-вояки,

Що від брехні розпухли язики,

Які живуть в нас «для народу»,

Хоч і свого не знають роду.

29.1.1992 р.

ЛИСТ ВІД КОХАНОЇ

Коли квітка розпустилась –

Народилася краса,

Листоноша лист принесла –

Серце творить чудеса.

20.6.1982 р.

ЯКЩО ТИ ЛЮДИНА

Не бійся ти вогню кохання,

І буть коханою не бійсь,

І хоч відвертість душу ранить,

А ти добро твори і смійсь.

І посміхайсь, як можеш більше,

Посмішка душу береже,

І непотрібно вішать вуха,

Як хтось вам скаже навіть зле.

Хай не лякають прикидання,

І той хто взяв у руки ніж.

Бо правда від ножа гостріша,

Тож, правду в очі сміло ріж.

29.5.1983 р.

ПИШАЮСЬ ТОБОЮ

Як подивлюсь я злегенька

На оте дівча біленьке,

Що на губках молоко,

А тримає вже кермо,–

То пишаюсь, як вербою,

Що схилилась над водою.

7.7.2009 р.

РОЗЗЯВА

Поки дивився він на став,

То в нього хтось дівчину вкрав.

От так тобі, роззява, й треба

Щоб не дививсь куди не треба.

27.12.1991 р.

ЧОМУ?

Чому? – зрозуміти не можу

Дере з нас держава гроші,

В той час, як народ голодує

І скрізь, де не глянь – торгаші?

29.1.1992 р.

ШУХЛЯДКА ДЛЯ ШОКОЛАДКИ

За красою, як у тебе,

Я б подерся і на небо,

Й там відкрив би ту шухлядку,

Де ховаєш шоколадку.

24.7.2011 р.

КИСЛИЙ МЕД

Чому ми любимо чужих?

На те, напевно, є причина,

Бо та, як прийде на часок,

Мужик стає, немов пружина.

За що ми любимо чужих?

Бо в них любов то як робота,

Й до нас як прийде на часок –

То в неї лиш одна... турбота.

Чому ми любимо чужих?

Бо всі ми любим свіжу воду,

Бо любим вічно ми живих,

І любим вічну насолоду.

То ж чому люблять всі чужих?

Бо ті, коли до нас приходять,

Дома лишають кислий мед,

А нам приносять зрілі соти.

25.08.2011 р.

НУ Й ВЕРСТАТ…

Ну й верстат в пані Вікторії,

Є куди… зливать калорії!

14.4.2011 р.

ОТ ТАК ДЕМОКРАТІЯ!

От тобі і тири-пири,

От де судді в нас дають:

Виконавців посадили,

А замовники живуть!

10.3.2011 р.

ПИШИ, ЩО ХОЧЕШ!

Кожен день я прокидаюсь

І радію, що живий,

Після того, як до друку

Я відніс роман новий.

– Можеш ти писать, що хочеш,

Тільки шефа ти не бий,

За тобою не приїдуть,

Бо бензин вже дорогий.

24.10.10 р.

ЯК БУЛИ В НАС КОМУНІСТИ…

Як були в нас комуністи,

То хоч щось було в нас їсти,

А як стали регіонали,

То і того вже не стало.

Де приватні магазини,

Кожен день танцюють ціни,

Гречка стала, як ікра,

Януковичу – «УРА!»

20.3.2011 р.

ЕСЛИ ТЫ ЧЕЛОВЕК

Гляжу на мир – как он прекрасен!

Какая гамма белизны,

И вместе с тем он так опасен,

И люди в нём обречены.

И за тебя мне очень стыдно,

Поверь ты, мой двадцатый век,

Что ты не можешь жить без лести,

А говоришь, что человек.

Не будь столь алчным и жестоким,

И беспощадным, как шакал,

Творец создал тебя свободным,

А что природе сам ты дал?

Один разбой, одни несчастья,

Того не пей, а то не жри,

К тому не смей ты прикасаться,

А с тем, смотри, не говори.

Мы сколько жили – все дрожали,

Держа в руках свои штаны.

Вот как нас всех они держали,

Те «Богом избраны сыны».

Да сколько ж можно быть приматом

И сколько будем их кормить?

А не пора б… – огреть всех матом,

Чтоб перестали нас дурить.

Смотреть противно на лакеев,

На инкубаторных птенцов,

Где атрофирована совесть

Из-за каких то леденцов.

Где свет зелёный – попугаям

И рода всякому дерьму,

А если им служить не станешь,

Как дважды два влетишь в тюрьму.

Да сколько ж можна так стараться

И сопли тут же распускать?

Да сколько ж можна всех бояться

И всем подонкам зад лизать?

24.5.1987 г.

ЧЕРТИ МАЮТСЯ

Над его душой черти маются,

Ну, а он поёт-улыбается.

20.10.1997 г.

ЕСЛИ ДАЛ СЛОВО

– Чем непохожи мы на тех,

Что называются жидами?

Что не умеем мы хитрить

И как они, мечтать стихами.

Я, если слово дал кому,

Назад его не возвращаю

И вот за это я себя

И мне подобных уважаю.

8.6.1988 р.

ЗВЕЗДА ВОСТОКА

Вода, вода, куда ни кинешь оком,

И чайки крыльями всем машут нам привет,

А ты взошла, словно «Звезда Востока»

С легенд Эллады, с самых древних лет.

Богатый бюст и гордая осанка,

В глазах твоих – сияние Луны,

И мне так хочется проехать, как на санках,

По глади твоей снежной белизны.

Душой коснуться Лунного сияния

И чтобы ты ответила мне: «На»,

И хоть на часик стать твоим желанием,

Даже когда в другого влюблена.

А чтобы мог любить тебя, как небо,

И помнить вечно образ твой родной,

Ты разреши глядеть и наслаждаться

Хотя бы здесь, идя по мостовой...

30.12.1990 г.

О ХИТРОСТИ

Не надо быть хитрым,

Чтоб просто понять,

Что люди как звери,

Коль кушать хотят.

А тот, кто уж очень

По жизни хитрит,

Тот счастье теряет

И дома не спит.

24.5.1986 г.

ЧТОБ ЗАСЛУЖИТЬ ПРИЗНАНЬЕ

Я часто думаю о верности и долге,

О золоте, что совестью зовут.

Чтоб заслужить признанье – нужны годы,

А чтоб убить его – лишь несколько минут.

28.5.1986 г.

КИЕВ-ГРАД

Какой ты свежий и нарядный,

Мой златоглавый Киев-град,

Неуж моему возвращенью

Сегодня ты совсем не рад?

9.10.1986 г.

НАМ БЫ ЖИТЬ И ЖИТЬ...

Нас всех уже ничем не удивить,

Мы даже очень просвещённы,

Нам бы сегодня жить и жить,

Но слишком разумом мы скромны.

3.7.1997 г.

СОВЕСТЬ РОССИИ

Жить не смог бы без берёзки,

Что растёт на берегу,

И как девушку в серёжках,

Эту прелесть берегу.

Ведь кудрявая Береза –

Это радость и цветы,

Это мальчиков страданья,

Символ Русской красоты.

И неужто ты, Серёжка,

Мог бы взять срубить берёзку,

Ствол очистить на оглобли,

И уйти, душой не вздрогнув?

Тот, кто мог срубить Берёзку,

Тот душой – бандит немножко,

И поэтому, Серёжка,

Будь поласковей с Берёзкой.

31.10.1985 г.

ЧТОБЫ ДОЛГО ЖИТЬ

Иду на труд я свежий, бодрый

И сила держится во мне,

А как приходит вечер подлый –

Всё исчезает, как во сне.

– Куда же ты девалась, Сила?

– Я здесь! – кричит она со стен.

– Слезай, чего ты там расселась,

Как в логарифме многочлен!

Она молчит. – Ну что застряла?

И та, как кошечка ко мне:

– Хочешь, чтоб я с тобой дружила,

Не оставляй всю на стене!

На тот свет ты ещё успеешь!

На этом малось продержись!

Работай, чтоб не подорвался,

И как якут, не торопись!

Тут снова я ногою топнул:

– Кончай базар, идём домой,

В тайге расслабимся немножко

И порезвимся под Луной.

– Кому ты нужен? – Улыбнулась,

Глядя, что я едва живой, –

Если тебя я здесь оставлю,

Не доберёшься сам домой.

Уйди, браток, с моей дороги!

За что тебя мне уважать,

Ведь ты поднять не можешь ноги,

А хочешь к девочкам бежать?

Вот и сиди среди дороги,

Куда тебе о них мечтать?

Тебе б ещё рога пришпилить

И будешь ты людей пугать.

24.9.1985 г.

О УМНЫХ

Умным быть у нас вульгарно,

О них не стоит говорить.

Да разве сможет умный летом

Галстук под свитером носить?

14.12.1997 г.

ЛЕДОВИТЫЙ ОКЕАН

Это вы меня так тряхонули,

Восхищаюсь вами я, декан,

Что едва ль меня не шугонули

Где-то в Ледовитый океан?

Слава Богу, что ещё дышу я

И гляжу на девочек в упор,

Слава Богу, что друзей я слышу

Да и сам ещё я, как топор.

1.10.1997 г.

МЕНЬШЕ ГОВОРИ

К любимой я бежал навстречу,

Шептал ей ласковые речи.

А снег летел на ели, ивы

Так плавно, весело, игриво.

– Скажи мне, могут ли любить

Те, кто красу не могут чтить?

И может ли влюблённый лгать,

Когда глаза его горят?

И мне ответила Любовь:

– Зачем влюблённым много слов?

Когда я милого хочу,

Я на всё небо хохочу.

Когда душа парней горит,

Зачем им много говорить?

Тем более, как давит сперма,

На разговоры тратить время?

6.2.1976 г.

А ГОДЫ ЛЕТЯТ

А годы летят. Убегают безжалостно,

Каждый день поражают нас безнадёжностью,

Самое лучшее уходит с шалостью,

Самое прекрасное – со странностью.

А мы, оставляя усталось свою,

Уходим куда-то в другую страну.

Где вряд ли нас будут в раю развлекать

И новые песни о счастье слагать.

7.9.1978 г.

И ВЕСЕЛО, И ГРУСТНО

И весело, и грустно,

И что тебе сказать?

А на душе так пусто,

Что некого обнять.

Ни свадьбы, ни веселья,

Одного не пойму:

Чего, когда смешно всем,

То я всегда грущу?

На свете, хоть убейте,

Милее нет жены.

А эти баламутки

Кому они нужны?

Одной – не улыбнися,

А к той – не подойди,

Короче, им нужны мы,

Как зайцу – бигуди.

Тоска до слёз съедает,

Коль дома нет жены,

С ней ласково, уютно

И главное, – блины.

15.2.1976 г.

ЧТОБЫ ШЕПТАЛА МНЕ: ЛЮБЛЮ

Пусть будешь ты моя одна,

Но чтоб светилась, как Луна.

Чтобы глаза горели жаром,

В любви усталости не знала,

Чтобы, когда к тебе приду,

Мне говорила: – Я ЛЮБЛЮ!

И чтоб всегда шептала мне

О счастье, звёздах, о Луне.

И чтоб, когда ко мне касалась,

Мужская сила появлялась!..

19.5.2006 г.

Я ПОДАРЮ ТЕБЕ ЛЮБОВЬ

Я подарю тебе любовь,

Если ты взять её готов.

28.5.1986 г.

ЧТОБЫ СТРАДАНИЯ ИСЧЕЗЛИ

Чтобы страдания исчесли,

Приходи ко мне скорей

И под ивушкой зелёной

Душу ты мою согрей.

Я тебя, как ясный Месяц,

Буду в поле ожидать,

И, надеюсь, средь ромашек

Там смогу тебя обнять.

Где над полем звёзды светят

Миллионы тысяч лет,

Только там под сенью лета

Сможешь ты меня согреть.

5.12.1972 г.

БУДЬ СО МНОЙ!

Чтобы начать жизнь сначала

И не плакать по ночам,

Я хочу, чтобы встречала

Ты меня по вечерам.

Чтобы ночью быть с тобою,

Стать я сном твоим хочу,

А как станешь мне судьбою –

Будет всё мне по плечу.

Как хочу встречать рассветы,

Целоваться под Луной,

Где гуляет в поле лето,

Чтобы ты была со мной.

Я хочу с тобой быть вместе,

Лишь покрепче обнимай,

Пой мне ласковые песни,

Чтоб в душе всегда был май.

1.12.1972 г.

ДЕВОЧКОЙ ОСТАЛАСЯ

Сколько помню я тебя –

Ты парней пугалася,

А сегодня, в тридцать лет,

Девочкой осталася.

8.8.1986 г.

ИСКАЛ Я СЛУЧАЯ

Искал я случая с тобой понежиться,

И ночкой лунною стихи писал,

А в то, что рядом ты со мной, не верится,

Сколько б тебя я не встречал.

Любовь желанная, здесь нет сомнения,

Но от людей не спрячешь взгляд,

И коль твои прошли уже волнения,

То не поможет ни один наряд.

Вот ночка лунная летит по стрелочке,

Стихи любовные в душе храню,

И их дарю своей я девочке,

В которой я нашёл Луну.

24.11.1972 г.

ПОПУТАЛ ДОМОВОЙ

Не танцевал, не пел, не ел,

Всё время на тебя глядел,

И, наконец, вот я с тобой...

Видать, попутал домовой.

4.10.1995 г.

ДОМ НА СВАЯХ

Влево, вправо – лужи, горы,

Дождик брызжет над тайгой,

Как корабль плывёт по морю,

Дом на сваях, как живой.

28.5.1986 г.

ЦВЕТУТ САДЫ...

О, как мне нравишься, русинка,

Даже когда на море льды,

Когда мелькнёт твоя косынка,

Мне кажется, цветут сады.

11.6.1978 г.

ВЕЧНОЕ ЖЕЛАНИЕ

Ты моё очарование,

Символ вечной красоты,

В мире больших нет желаний,

Как ко мне приходишь ты.

19.5.2006 г.

ТОЧКИ ПОД СОРОЧКОЙ

Что в жизни может быть прекрасней

От феи в возрасте опасном?

Где всё внимание на точки

Что феи прячут под сорочкой.

Затем скорей свалить в кровать

И всё, что есть на ней, – содрать.

У всех душа раскрепостилась,

Словно с небес Луна свалилась.

Что все хотят в нас всех подряд,

И не смущает их наряд.

И люди стали, как горилы,

Не люди, а одни бациллы.

Только о сексе разговор,

Будь то судья иль прокурор.

5.12.2002 г.

КОГДА ДУША МОЯ ГОРИТ

Когда душа моя горит

И звёзды норовят,

Зачем же много говорить,

Когда меня хотят?

5.4.2009 г.

ПОПОЧКА

Ох, какая попочка!

Ох, какая грусть!

Разреши, красоточка,

К ней я прикоснусь.

12.6.2009 г.

СНЕЖНЫЙ ЧЕЛОВЕК

Шёл по перекрёстку

Двадцать первый век,

Вдруг навстечу вышел

Снежный человек.

Голова лохматая,

С белой бородой,

А как встретил девушку –

Стал, как молодой.

Подошёл он к девушке,

Поглядел в упор,

Ну а взгляд у снежного

Острый, как топор.

А девчонка грубо:

– Ну чего мычишь?

Думаешь, не знаю

То, чего хотишь?

Знаю, все хотите вы

Только одного:

Чтоб прийти, потрахаться

И бывай, гого.

Так чего прилип ко мне,

Словно банный лист?

Ну, а жаждешь нежности,

Так на мне женись!

Знаю таковых я вас –

Сунул… и бежать...

Извини, своих таких

Некуда девать.

Ну, а коль желаешь,

Ты иметь контакт,

То давай составим

Брачный мы контракт.

И тогда, мой родненький,

Сколько влезет – дуй,

А пока, лохматенький,

Только… поцелуй.

7.7.1986 г.

УЛЫБКА, КАК ЛУНА

Твоя улыбка, как Луна,

Всем для счастья нам дана.

15.8.2010 г.

ВОТ ЭТО КРАСОТА!

Иду в лесу с девчонкой-недотрогой

По травушке, что смотрит в небеса,

И так хочу ту девушку потрогать,

Что аж горит огнём моя душа.

Зачем бросаешь огненные стрелы

Своих очей, любимая моя,

И делаешь такие там метели,

Что аж гремит от радости душа?

Что хочется такого наслажденья,

Как будто век свободы не видал,

Нужны ль тебе другие объяснения,

Если других не ведал и не знал.

О, как хочу я нежности и счастья,

Да разве это можно передать,

Когда в душе бурлят такие страсти,

Что хочется любимую «сожрать».

Но ты молчишь. Зачем такая строгость?

Зачем в меня направила свой луч?

Ты не молчи, ты лучше дай потрогать,

Ну а затем, уж сколько хочешь, муч.

О, как хочу такого наслажденья,

Чтоб заплясали горы и леса

И чтобы я, очнувшись от волнения,

Мог закричать:

– ВОТ ЭТО КРАСОТА!

23.5.1986 г.

ЖЕНСКАЯ КРАСОТА

Сколько на свете я живу,

Люблю я женскую красу.

И не стесняюсь всем сказать:

Глаз не в силах оторвать.

Люблю и в пазуху скользнуть,

Чтоб красотою той дыхнуть.

И тут же девушке сказать:

– Ах, разреши поцеловать.

А коль согласна, не скрываю,

Работать буду... Обещаю...

7.7.2010 г.

НА СЕНОКОСЕ

Ох, и день сегодня славный:

Солнце, воздух и вода,

Закрывайте, парни, ставни,

Отключайте провода.

И поехали, помчали

На красавицу Амгу,

Там красоточки скучают,

Без которых не могу.

Целый день ни на минутку

Глаз с девчонки не спускал,

А под вечер, как ни странно,

Ту девчонку потерял.

3.8.1986 г.

ДЕВЧОНКА

Вот девчонка так девчонка,

К ней прилип, как собачонка.

12.6.2009 г.

ОТЧИЙ ДОМ

Если бы честь была в ладу с умом,

То был бы мир, как отчий дом.

8.8.1986 г.

КАК НИКТО ДРУГОЙ

– Ты умеешь притворяться,

Как никто другой.

– Вот поэтому, мой милый,

Ты и не со мной.

5.7.2010 г.

НОЖКИ

Ох, и ножки у этой крошки!

Вот бы влезть меж них немножко...

И у речки, у реки

Распечатать ей соски.

19.7.2010 г.

ВСЕ ДЕЛАЮТ СВОЁ

Что такое мораль? Я не знаю,

Коль гляжу на отдельных вельмож,

Что законы и честь попирают,

Прячась в кустиках роз и берёз.

Что такое мораль? Я не знаю,

Ведь на деле всё вовсе не так.

Разве это мораль, коль девчонка

Предложила себя за пятак?

В тоже время, но это меж нами,

Ну, к примеру, как наш депутат,

У него вся мораль меж ногами,

А на всё остальное чихать.

И никто не краснеет, не стонет,

Каждый делает дело своё.

Ведь мораль богачей – нищих грабить

Тех, что штопають вечно тряпьё.

ТУЧА НАД РЕКОЙ

А ракета за собой

Тянет тучу над рекой.

8.8.1996 г.

СИЖУ-ГЛЯЖУ...

Целый день сижу-гляжу

Я на лес в окошечко,

Почему бы здесь не сесть

Этой милой крошечке.

21.1.1992 г.

КОЛЬ ЗАБЛУЖДАЛСЯ И ГРЕШИЛ

Не важно то, что ты гулял,

А важно то, что грех признал,

А коли честь заговорила,

Знать, Божья мать грехи простила.

Коль заблуждался и грешил –

Бог тоже будет милостив.

18.1. 1992 г.

ЕСЛИ ВЫ ВЛЮБЛЕНЫ

Без тебя не нужны мне печали

И деревья, что вечно скрипят,

Если больше меня не встречают,

Если больше меня не хотят.

Ну и что же, что ты не девчонка,

Что была ты для многих женой,

Если я в тебя вечно влюблённый

И тебя вечно жду под Луной.

Что мне все те твои спирохеты

И весёлых букашек букет?...

С ними жить ещё могут поэты,

Но без женщин уверен, что нет.

Ведь кому те нужны недотроги –

Этот грустный и скучный народ –

Коль её ты не смеешь потрогать,

Коль она, как чужой огород?

Да уж лучше пускай спирохеты,

Но коль ты в мою душу вошла,

Значит, вместе с тобой будет лето,

Значит, это уж наша беда.

Эх, весёлая глупая юность!

По другому её не назвать.

Что за счастье и жаркое… лето

Всё готовы девчонкам прощать.

22.10.1988 г.

В ТРАМВАЕ

Стойте, бабушки, скучайте,

Мальчик место не уступит,

Потому, что мама сына

Очень-очень, шибко любит.

2.11.2001 г.

НАСЛАЖДАЮСЬ ТОБОЙ

Я кричу, рычу, страдаю,

Как медведь в лесу весной,

Ничего я не желаю,

Только б ты была со мной.

10.10.1992 г.

Я ЗА ЛАСКОЙ БЕГУ...

Я за лаской бегу по полям, по лугу,

И любимой «ауууу»! в синеву я кричу.

В синеву я кричу: – Стой, тебя я хочу!!

Подари глаз сияние лунное!!

Подари мне любовь

Так, чтоб вздыбилась кровь!

Ты – гитара моя семиструнная!

От любви не уйдёшь,

Только сердце сорвёшь,

Кто бежит, тот напрасно старается...

Потому что кто больше бежит от любви,

Как ни странно, больш к ней приближается.

Так что ты не спеши, всё ещё впереди,

Так что зря своё время теряешь,

И кончай, дорогая, крутить бигуди,

Коль любов потерять не желаешь.

6.6.1978 г.

ИЗУМРУДНАЯ СКАЗКА

На меня глядят глаза,

А вокруг берёзки,

И в глазах тех – бирюза,

И в глазах тех – слёзки.

Я бегу по берегу

И кричу: угу-угу,

Где ж ты, милая моя,

Почему ты не моя?

Дай напиться с глаз твоих

Изумрудной ласки.

Как хочу, ох, как хочу

Добежать до сказки!

21.6.1978 г.

СИЛЬНЕЕ ЗЛА

Если б добро не побеждало,

То зло б всегда торжествовало,

Вот в этом сила в нас добра,

Что доброта сильнее зла.

2.2.1992 г.

ЗАХОДИТЕ

Заходите, посидите

Возле нашего костра,

О любви поговорите,

Что шататься днями зря.

А когда Луна над лесом

Улыбнётся свысока,

Может, выйдешь ты, родная,

И помашешь мне: «пока»!

10.6.1992 г.

МАРТЫШКА И СЛОН

Мартышка – малая глупышка –

Как то примчалася к слону.

Уселася возле стола

И тут же трусики сняла.

Слон поглядел слегка на тело

И сразу принялся за дело.

И страстно тут же со всех сил

Глупышке сильно засадил.

Но та по-прежнему хохочет,

Ну, что ей делать, если хочет?

И вдруг неслыханный скандал,

Чего никто не ожидал:

Слон так с красоткой разыгрался,

Что больше он не мог держаться,

Излил до дна свою всю страсть,

И кроха лопнула в тот час.

Мораль сей басни такова:

Здесь не нужны уже слова.

20.11.1988 г.

ГОВОРЯТ, ЧТО НЕТ ЛЮБВИ

Говорят, что нет любви, это – неправда,

Просто разучились мы любить,

Но, взгляните, как девчонки парня

Так и норовятся обхватить.

22.10.1983 г.

ЧТОБЫ БЫТЬ ЖЕЛАННОЙ

Женщины, гордитесь своей слабостью,

Ибо она всегда со сладостью,

Будь чуть умнее, но послушной,

Тогда не будешь вечно скучной.

Будь ты покладистой и странной,

И будешь ты всегда желанной.

12.7.1980 г.

НЕЛЬЗЯ ВИНИТЬ ЗА МАТЕРИНСТВО

Нельзя винить свинью за свинство,

Осла за то, что он Осёл,

А женщину за материнство…

Каждый, видать, своё нашёл.

2.10.1983 г.

ОДИН ГЛОТОК

Я счастлив тем, что я люблю

И что люблю я многих.

Одна любовь – один глоток,

А мне так пить охота!

Я счастлив тем, что я люблю,

В любви – моё призвание,

В любви – все радости мои,

И все мои страдания.

Люблю я звёзды, дали гор

И много-много света,

С любви моей растёт весь мир

И вся моя Планета.

29.7.1979 г.

ЛАНЬ И ДРЯНЬ

Она кричала: «Крокодил!»

Но он однако к ней ходил.

И хотя знал, что девка – дрянь,

Но парню нравилась, как лань.

6.7.1986 г.

НЕ ТЕ ИСТОПНИКИ

Идут последние денёчки

Моей измученной любви,

Видать не те уже красотки

Иль мы не те истопники.

И хоть горит костёр желаний

И рвусь, как рысь, к твоей груди,

Но вот дрова не те, что ране,

И мы не те истопники.

21.9.1983 г.

БУДЬ ОСТОРОЖЕН!

Будь с женщиной всегда ты осторожен,

Так как она до непонятных пор

На поле минное похожа,

А ты пред женщиной – сапер.

Иди и взвешивай свой каждый

И шаг, и жест. Не оплошай,

Не оступись, а то однажды

Взорвётся мина и – прощай.

30.7.1979 г.

ПОМНИ

Помни, что женщину любя

Не только в ней ищи любви секрет,

Не думай, что в тебе пороков нет,

Сперва избавь от них себя.

Сбрось гонор свой, свою ты каламуть,

Стремись в себя попристальнее взглянуть,

Как же её ты сможешь покорить,

Если себя не сможешь победить?

26.7.1979 г.

МОЯ СТИХИЯ

Риск и боль – моя стихия.

Приготовсь! Иду. Мария.

21.11.1988 г.

НА ПРИВАЛЕ

Говорили мне парнишки:

– Ну-ка парень, потерпи,

Что-то много говоришь ты

О стихах да о степи.

Ты бы что-то нам о Баме,

О девчонках рассказал,

Как на Севере деньжата

Втихомолочку сшибал.

– Да уж что там говорить вам? –

Пацанам заткнул я рот, –

Деньги тоже, как ни странно,

Часть моих земных забот.

Потому что за туманом

Едут только дураки,

Ну а мы ведь, ребятишки,

Как ни как, а – мужики.

Ну а если откровенно,

Нечего цедить компот...

Ведь без денег, как ни странно

Даже умный – идиот.

6.7.1986 г.

КТО ИЗВЕДАЛ ОДИНОЧЕСТВО

Кто хоть раз изведал одиночество,

За свободой тот не побежит,

Тот отдаст и юность, и отрочество,

Только бы с любимым человеком жить.

25.7.1979 г.

ЖЕНА ДЛЯ СЧАСТЬЯ СОЗДАНА

Представь, не всякая жена

Мужу для счастья создана.

7.9.2007 г.

ПРЕДАТЕЛЬСТВА НЕ ПРОЩАЮ

То, что простить смогу соседу,

То другу – в жизни никогда.

19.8.1988 г.

МОРАЛЬ И БОГАТСТВО

Ни я, ни вы в том не виновны,

Что рождены мы созидать,

И все из нас за это время

Хотят как больше мир познать.

Ни я, ни вы в том не виновны,

Что людям хочется любить,

Что в месяц раз дают зарплату,

А каждый день охота пить.

Не нами это начиналось,

Такой наверно жизни ход:

Хочешь познать своё начало,

Пойми сначала свой народ!

Одну мораль – любовь – я знаю,

Цветы растут из доброты,

Богатство там, где труд в почёте,

А нежность ткут из красоты.

А всё, что лучшее – от сердца,

От мозолей в размер грибов,

Что каждый с нас – с огня и перца,

Всё остальное – от Богов.

29.7.1982 г.

МЕСЯЦ И РОЖЬ.

Над тайгой играет Месяц,

А когда взошла зоря,

Месяц зорьке улыбнулся:

– Ах, привет душа моя!

Под звездой играют росы,

И бежит по полю рожь.

От меня ты не уедешь,

От меня ты не уйдёшь.

Я с тобой до полуночи,

Буду ха да хи-хи-хи,

Аж покуда из деревни

Пропоют нам петухи!

Над полями, там где речка,

Где играет в поле рожь.

От меня ты не уедешь,

От меня ты не уйдёшь!

5.7.1986 г.

ТОС – 79

Принимай, Родина,

Новый рабочий Тос.

Мы – юная

трудовая

смена,

Начинаем свой первый

марафонский крос.

Мы – ещё учащиеся,

Но уже – мастера,

Будем дарить тебе,

Родина,

радости

Первого

в жизни

труда.

Пусть мускулы в нас

ещё слабые,

Но убежденьем сильны.

Мы принимаем от вас

эстафету,

родители,

Ваши

дочери и сыны.

15.9.1979 г.

ВСЕГДА ЖЕЛАННЫЕ ЦВЕТЫ

Обнимаю мысленно пространство

То, в котором я с тобой живу,

Может это очень даже странно,

Но тебя по-прежнему люблю.

В жизни моей нет мечты желанней

От горящих глаз и красоты,

Руки твои нежны и прекрасны,

Словно запоздалые цветы.

30.8.1988 г.

СРЕДИ БЕРЁЗ

Среди берёз и тополей,

Мой друг, прошу тебя, не пей!

18.9.2008 г.

БЫЛО ЛЕТО

Я здесь прошёл, как в стаде – лидер,

Хоть я и не был Вовочкой,

Здесь пела песню мне жена,

Когда была дюймовочкой.

Я здесь ходил и здесь качался,

Любимой в руки не давался,

Только поэтому она

Любовь мне отдала сполна.

Берёзки в лес меня манили,

Смеялся я, смеялась Мила,

Смеялось все вокруг на свете,

А под Луной гуляло лето.

6.2.1976 г.

ЛЕНА

В светлой кофточке шелковой

Там, под толщей трёхметровой,

Под лебяжьим белым пухом

Лена спит в своём кожухе.

Чтоб красотку ту раздеть,

Ох, придётся попотеть.

Вдруг пришла в тот край весна

И промолвила слова:

– О, могучая река,

Глубока и широка!

Чтоб была ты, как картинка,

Одевайся в паутинку.

Долго я к тебе шагала

И ночей не досыпала,

Я хочу, чтоб ты была,

Как невеста молода.

И схватив её за плечи,

Панцырь вмиг содрала с речки.

И плывёт теперь река

В неизвестные века.

И на всём своём пути

Шлёт улыбочки свои,

Светлым зайчиком волны,

Убегая от зимы.

20.5.1987 г.

О ПРОФЕССИЯХ

Все профессии отличны

В нашем городе столичном:

Кулинары, слесаря,

Продавцы и токаря.

Но коль сын твой, мать, поверь

Строить дом стал новый,

Он на правильном пути,

За него спокоен.

Строить! Знать, за прочный мир,

За любов и счастье.

Строить! Знать, за Новый мир

И за наши страсти.

22.9.1979 г.

СТОЛЯР

А я – столяр и горжусь,

Что я столяром тружусь.

Потому что убеждён:

Дом без окон, то не дом.

И ещё, коль знать хотите:

Вот вы в зале все сидите,

А на чём сидите вы?

А кто делал всё то? – Мы!

19.9.1979 г.

ШВЕЯ

Я – швея! И будь не я,

Представляю всех вас я,

Как бы все вы в этом зале

Без штанишек заседали?

А поэтому, друзья,

Не хвалите так себя!

Потому, что без швеи

Ни на пляж и ни в такси.

Потому, что без штанов

Вряд ли кто б в театр пришёл.

18.9.1979 г.

Я – ПРОДАВЕЦ

Я – продавец. Купи-продай...

Ну чем не жизнь тебе, не рай.

Кто нашу мудрость постигает,

Голодным в жизни не бывает.

Я – продавец труда людей.

Скажите, кто ещё, как мы,

Может с копейки сделать три?

Хочь мы далёки от идей,

Но жить не можем без людей,

Но не пойму я их идей,

Зачем рабочему цитаты,

Коль нет в столовых и салатов?

Вот взять, к примеру, иваси,

Откуда прибыли они?

Зато исчезла колбаса,

А все вокруг кричат: «ура»!

22.12.1979 р.

Я – СТРОИТЕЛЬ

Я – строитель. И я строю

И дома, и города.

И мой труд, моё старанье,

Людям только для добра.

Кто, скажите, в зной и стужу,

На посту передовом

Дарит нам улыбки в душу,

Ключ вручая в новый дом?

Мы шагаем по Планете,

Строим сёла, города,

Чтоб всегда счастливы были

Папы, мамы, детвора.

Нет профессии почетней

И нужнее, и теплей,

Только маминым сыночкам

Вряд ли справиться им с ней.

К нам приходят не от скуки,

Любим смелых мы ребят,

Только с чистыми руками

Мы берём в свой стройотряд.

14.9.1979 г.

АВТОСЛЕСАРЬ

У нас професия не видна,

Но вполне она солидна.

«Лечим» мы автомобили,

Чтоб здоровыми ходили.

И коль честно вам сказать:

Есть за что нас уважать.

Случай был. Кто-то в утиль

Выбросил автомобиль.

Все его похоронили,

А мы с Васей оживили.

Все узлы пересмотрели,

Словом, сильно попопотели.

А теперь наш старый друг

Нам дороже новых двух.

Он теперь у нас строитель,

Хлебопашец и спаситель.

Кто же с Васей мы? Друзья!

Автослесарь он и я.

16.9.1979 г.

ПРОДАВЦЫ

Кто, скажите, в добрый час

Может обойтись без нас?

Чтобы самую простую

Вещь купить смогли любую?

Любит кто из вас людей,

Как Маринка и Корней?

Кто так сможет услужить,

Улыбнуться, пошутить?

Покупателю мы рады...

– Что вам? Яблоки, гранаты?

Кому нужен лимузин,

Приходите в магазин.

Всё мы сможем вам продать,

Было б деньги вам где брать.

Все кричат нам: «Молодцы»,

А мы просто продавцы.

23.12.1979 г

КУЛИНАРЫ

Вкусный запах из столовой

К нам донесся. В чём секрет?

Это повару из дома

Принесла жена обед.

Ну а наши поварята

Так готовят в УПК,

Даже гости с заграницы

За добавкою спешат.

И, возможно, кто-то скажет:

– Ну, профессия у вас!

Но когда не дать покушать,

Прибежите все до нас.

20.9.1979 р.

ХОЧУ Я ЖИТЬ И НАСЛАЖДАТЬСЯ

Я знаю, многих ты любила,

Так отчего такая грусть,

Словно ты встретила дебила,

Когда к тебе я прикоснусь.

Я знаю, многих ты любила

И многих страстью обожгла,

Ну а кому какое дело,

Где ты, когда и с кем была?

Ты погляди на город Ровно,

На мир без края и конца,

Но разве ты у том виновна,

Что не нашла свого пловца?

Хочу я жить и наслаждаться

Твоей застенчивой красой,

Но только, как к тебе добраться?

Как стать твоей, скажи, мечтой?

Как грусть твою с лица-цветочка

Стряхнуть, как холод, что в груди,

Чтоб на тебе поставить точку

Своей измученной любви?

22.6.1992 г.

ОБРАЩЕНИЕ К ЖЕНЩИНЕ

О, женщина, прости меня за смелость,

За то, что я открою свой секрет,

За то, что даришь ты свою мне верность

И вместе с ней мечту далёких лет.

Не будь тебя – не было бы веселья,

Ну разве в мире есть еще краса?

Что дарит столько наслажденья,

Как вместе все не дарят небеса.

12.7.1986 г.

ТРИДЦАТЬ ТРИ БАНДИТА

Твои глаза, как луч от яркой вспышки

Слепят мой взор и будоражат кровь.

Был бы не стар и не моя одышка,

Я бы другим не уступил любовь.

Даже сейчас с огромным аппетитом

По всем статьям с тобой я подружил,

И так бы вас любил, как тридцать три бандита,

Как даже Бог красавиц не любил.

22.5.1986 г.

О ПОЭТАХ И ТИРАНАХ

Когда мне твердили: пиши о труде,

Писал о любви я, писал о тебе;

Когда говорили: пиши о вождях,

Писал я о звёздах, писал о… мечтах.

Ведь б…дь – да простит меня Бог – это жизнь,

Тиран – это кровь и угасшая мысль.

Так стоило ли – объясните вы мне –

Писать о красивой на вид сатане.

Но были такие. Писали о ней.

И вот результат: я – поэт, он – плебей.

23.6.1992 г.

АРФЫ

На душе играют арфы

В день, когда иду я к Марфе.

Как посмотрит на меня,

Вся душа звенит моя.

Не могу себя понять,

Отчего глаза горят?

Что за сила в ней такая,

Что душа огнём пылает?

Так хочу обнять за плечи

И сказать ей: – Добрый вечер.

Одевайсь, пошли со мной,

Погуляем под Луной.

Я хочу с тобой дружить,

Я хочу тебя любить,

Целовать животик, грудь

И ещё что-то... чуть-чуть.

Не сжимай так сильно ножки,

Дай пролезть меж их немножко.

Нет мне жизни без тебя,

Черноглазая моя.

19.8.1986 г.

МОЯ ПРИНЦЕССА

В твоих глазах восход зори,

И запах роз, и свежесть леса,

Ну как здесь можна без любви,

Когда со мной моя Принцесса?

О, как хочу схватить тебя

И унести в свои покои,

Где будем только ты и я,

Где будет нас всего лишь – двое.

6.7.1979 г.

СВОЕЙ ЛЮБИМОЙ

Когда любовь идёт навстречу

И мне несёт мои мечты,

Как ей не скажешь: добрый вечер,

Мой нежный Ангел красоты!

6.7.1979 г.

СПАСИБО ТЕБЕ

Спасиба за те дни,

Что ты мне подарила,

Что приходила ты ко мне,

Хоть знаю, и других любила.

22.12.1982 г.

ЕСЛИ ВЫ ВЛЮБЛЕНЫ

Хочу уйти, а сердце – нет!

Ну как могу оставить цвет?

Нельзя уйти ведь от Луны,

Даже – когда не влюблены.

7.7.1983 г.

У ВЫСШЕМ ОБЩЕСТВЕ

У высшем обществе любов –

Это игра красивых слов,

Там только с виду будто страсть,

Ну а на первом месте – власть!

Ну а как вмажут парни всласть,

То подойдёт – любая масть.

Когда гляжу я в их глазёнки,

В них вижу только распашёнки,

И понял, что любовь – игра,

И счастье ищете в ней – зря.

21.10.1983 г.

ДЕВЧЁНКАМ

О, как люблю я вас, девчонки,

Это сильнее от меня!-

Когда у вас горят глазёнки

Сильнее Солнца и огня.

Люблю глядеть я на колени,

И на Божественную грудь,

В которых столько там волнений,

Что невозможно ускользнуть.

Люблю я их, как день весенний,

Как Новогодние цветы,

И как здесь можна без волнений,

Когда со мной, девчонки, вы?

12.7.2011 г.

СЕРДЦЕ ЖЕНЩИНЫ

Так утверждалось издавна в веках,

Что всё подвластно сильному мужчине:

И тигр в лесу, и птица в облаках,

И стаи рыб в бушующей пучине.

Не тешь себя гордынею спесивой,

Ещё есть сердце женщины. Оно,

Не оробеет пред твоею силой,

Оно и страху не подчинено.

Оно лиш только может затаиться,

И никакой угрозы не боится,

А сила лишь зовёт его закрыться,

Как в бурю закрывается окно.

К нему нужны особые ключи -

Из ласки, уважения, доверья,

Похожие на летние лучи,

Тепло которых открывают двери.

И ключ ищи не в силе огрубелой,

Ищи его в себе, чтоб на тебя глядели,

Чтобы, тебя встречая, я хотела,

Чтоб, как скорей ты приступил до... дела.

7.5.1978 г.

ЗАПОЗДАЛЫЕ ИГРУШКИ

Стали девушки у нас все плечистые,

А глаза, как звёзды в небе, ох, лучистые.

Не поймешь, мужик то, баба, иль корова,

Не умеет скласть до кучи и два слова.

Ну и что, что в ней грудашки, словно пушки,

Если больше не нужны нам те игрушки.

10.9.1993 г.

КОГДА ДУША ГОРИТ

Вы все воспитаны настолько,

Что не с кем и поговорить,

Что умереть с тоски готовый,

Когда душа огнём горит.

30.10.1982 г

ЛЮБИМОЙ

Дыхни, родная, нежным жаром,

И в душу мне ты загляни,

Чтоб сердце вспыхнуло пожаром

Моей измученной любви.

Чтоб пламя, как закат вечерний,

Все озорило небеса,

И чтобы я у то поверил,

Что есть на свете чудеса.

Чтоб колокольчиком звенели

На всю округу соловьи,

И чтобы ты всегда хотела,

К моей притронуться любви.

1.8.1982 г.

НОВОГОДНИЕ БЛИНЫ

Обещала мне соседка

Новогодние блины.

Что таить, тот грех скрываю

От родной своей жены.

Ну а коли обещала,

Как же те блины не взять

Вот и жарю их ночами,

Чтоб никто не смог отнять.

31.12.1991 г.

ХОЧУ ТЕБЯ Я ЦЕЛОВАТЬ!

Так, как и все в нас на земле,

С тобой хочу я поиграться,

И пить тепло с твоей души,

И к попочке твоей прижаться.

Хочу тебя я целовать,

И как конфеткой наслаждаться,

И где то в поле у стогу

Всю ночь с тобой прокувыркаться.

О, если б знала ты, как я

В тебе хотел бы окунуться,

И выпить всю тебя до дна,

И, как Иванушка, проснуться.

7.7.2011 г.

СПАСИБО ЗА ЛЮБОВЬ

Спасибо тебе, дорогая,

За глазки, что строила мне,

За страсти, что мне ты дарила,

Когда приходила ко мне.

Спасибо за те наслаждения -

Что ними меня ты звала,

Ну и за те все волнения -

Которыми душу мне жгла.

Спасибо тебе за ту силу,

Что дарит лишь людям весна,

Которую мне приносила,

Чтоб вечно штормила душа.

Спасибо тебе, дорогая,

Спасибо за то, что живёшь,

За то, что с другими играя,

И мне ты надежды даёшь.

14.1.1983 г

О ПРИТВОРСТВЕ

В нас притворяться все умеют,

Все люди льстят вам или врут,

Но только тот любить умеет -

Кто любит и кто ценит труд.

8.8.1988 г.

ЖЕНСКАЯ ГРУДЬ

Женская грудь среди ночи и дня

Ярче от звёзд и любого огня.

4.10.1995 г.

ТЕБЕ, ЖЕНЩИНА!

Я женщиной всегда горжусь,

Когда с ней вместе нахожусь,

И благодарен всем Богам,

За то, что дарят нам сангам.

И тем, что летом и весной

Я пользуюсь той красотой.

И за тот миг, что нам дарит,

Готов весь мир благодарить.

5.9.2011 г.

ВАЛЕНТИНУ КУДРИЦЬКОМУ

Ти народився в день такого свята,

Коли навколо все цвіте,

Коли в календарі – червона дата –

День Перемоги по землі іде!

Тобі батьки життя подарували,

Щоб на землі добро творив,

Зозуля щедро накувала,

Щоб ти багато літ прожив.

Зростив садок ти біля хати,

Тут бджоли мед тобі беруть,

Умієш друзів ти приймати

Й вони до тебе радо йдуть.

Поезія тобі сестрою стала,

Красуня-Света – опорою життя,

Добро й любов у хату завітали,

На довге і щасливе Майбуття.

МИКОЛА МАЛІЧЕНКО

9.5.2010 р.

Content

Кудрицкий Валентин Олександрович Квітка кохання