Л. Дж. Смит

Дъщерите на мрака

НОЩЕН СВЯТ /Книга втора/

Глава първа

Нощният Свят: Нощния Свят не е място. То е навсякъде около нас. То е общество от вампири, върколаци, вещици и други същества на тъмнината, които живеят сред нас. Те са красиви и смъртоносни и хората не могат да им устоят. Учителят ти може да е един от тях и също така могат и приятелите ти.

Законите на Нощния Свят казват, че няма проблем да ловуваш хора. Можеш да си играеш със сърцата им, можеш даже да ги убиваш. Има само две неща, които не можеш да правиш с тях.

1) Никога не ги оставяй да разберат за съществуването на Нощния Свят.

2) Никога не се влюбвай в един от тях.

Това е история, в която се разказва какво става, когато правилата се нарушават.

- Роуан, Кастрел и Джейд. - Мери-Линет каза, докато тя и Марк минаваха покрай старата Викторианската ферма.

- А?

- Роуан. И Кастрел. И Джейд. Имената на момичетата, които се местят тук. - Мери-Линет наклони главата си към фермата - ръцете й бяха заети да държи стол. - Те са племенниците на г-жа Бърдок. Не помниш ли, че ти казах, че те се местят да живеят с нея?

- Смътно. - Марк каза, намествайки теглото на телескопа, който носеше, докато изкачваха хълма. Той говореше с къси думи, което Мери-Линет знаеше, че значи, че той се чувства срамежлив.

- Това са хубави имена. - каза тя. - И те трябва да са прекрасни момичета, защото г-жа Бърдок казва така.

- Г-жа Бърдок е луда.

- Тя е просто ексцентрична. И вчера тя ми каза, че плетениците й са красиви. Имам предвид, сигурна съм, че преувеличава и всичко, но тя беше много убедителна. Всяка една от тях е прекрасна и всяка една е напълно различна.

- Значи трябва да отидат в Калифорния. - Марк каза като едва доловимо мърморене. - Звучи сякаш ще позират за Уо§ие. Къде искаш това нещо? - добави той, когато достигнаха върха на хълма.

- Точно тук. - Мери-Линет постави стола на земята. Тя заравни земята с крака си, за да може телескопа да стои изправен. След това тя каза небрежно - Знаеш ли, мислих, че можем да наминем утре и да се представим и да ги поздравим, нали знаеш...

- Ще престанеш ли? - Марк каза отсечено. - Сам мога да организирам живота си. Ако искам да срещна момиче, ще срещна момиче. Не ми е нужна помощ.

- Добре, добре. Не се нуждаеш от помощ. Внимавай с фокусната цев..

- И освен това, какво ще кажем? - Марк каза разтревожено. - Добре дошли в Брер Крийк, където нищо не се случва. Където има повече койоти от хора. Където ако искаш малко вълнение, можеш да отидеш в града в Съботна вечер и можеш да гледаш как мишките се надбягват до бара "Златния Поток”

- Добре, добре. - Мери-Линет въздъхна. Тя погледна към малкия си брат, който точно в момента беше осветен от последните лъчи на залеза. Да го видиш сега, можеш да си помислиш, че не е боледувал дори един ден в живота си. Косата му беше толкова тъмна, колкото на Мери-Линет, очите му бяха толкова сини и чисти. Имаше същия здравословен тен, както тя имаше, същия цвят по бузите си.

Но когато е бил бебе, е бил слаб и мършав и всеки дъх е бил предизвикателство. Астмата му е била толкова лоша, че е прекарвал повечето време от втората си година в кислородна камера, борейки се за живота си. Мери-Линет, година и половина по-голяма, се беше чудила дали малкият й брат ще се върне вкъщи.

Беше го променило, да бъде сам в камера, където майка му не е можела да го докосне. Когато излезе, той беше срамежлив и постоянно се държеше да ръката на майка си. И за години не можеше да спортува като останалите деца. Беше преди много време - Марк щеше да е в начален клас в гимназията тази година, но той беше все още срамежлив. И когато искаше да се защити, направо отхапваше главите на хората. Мери-Линет се надяваше едно от новите момичета да е точно за него, да го успокои малко, да му придаде самоувереност. Може би тя можеше да го уреди някак.

- За какво си мислиш? - Марк попита подозрително.

Мери-Линет осъзна, че той я зяпаше.

- За това, че видимостта ще бъде много хубава тази вечер. - каза тя сляпо. - Август е най-добрият месец за наблюдаване на звездите, въздухът е толкова топъл и неподвижен. Хей, ето я първата звезда, пожелай си нещо.

Тя посочи ярката точка светлина над южния хоризонт. Проработи, Марк се разсея и погледна също.

Мери-Линет зяпна задницата на тъмната му глава. Ако ще помогне, ще пожелая романтична връзка за теб, помисли си тя. Бих си го пожелала за себе си също, но какъв ще е смисълът? Никъде наоколо няма човек, с когото искам да съм романтична.

Никой от момчетата в училище... освен може би Джерами Ловет, разбира защо тя беше толкова заинтересувана от астрономията, или какво чувстваше към звездите. През повечето време Мери-Линет не се интересуваше, но понякога тя чувстваше смътен сърбеж в гърдите си. Нужда за. споделяне. Ако имаше желание, то би било за това да има някого,с когото да споделя нощта.

Е, както и да е. Не помагаше да дълбаеш в раните. И освен това, макар че не искаше да каже на Марк на какво си пожелава - беше планетата Юпитер, а не беше звезда.

Марк разтърси главата си, докато погледът му се насочваше към един отровен храст. Той би трябвало да се извини на Мери-Линет преди да тръгне, не му харесваше да е лош с нея. Всъщност, тя беше единственият човек, към когото той се опитваше да се държи прилично.

Но защо тя винаги се опитваше да го оправи? Да си пожелава неща по звезда. И Марк не беше си пожелал нищо. Той си помисли, ако си пожелавах нещо, което не правя, защото не съм суеверен и глупав, щеше да бъде за нещо вълнуващо наоколо.

Нещо диво, Марк си помисли и почувства леко треперене, докато слизаше надолу по хълма в тъмнината. Джейд гледаше спокойно брилянтната точка над южния хоризонт. Беше планета, тя знаеше. За последните две нощи тя я беше гледала как се движи по небето, съпроводена от мънички светлини, които трябва да са били луните й. Откъдето идваше, никой нямаше навика да пожелава на звезди, но тази планета изглеждаше като приятел - пътешественик, точно като нея. Докато Джейд я наблюдаваше тази вечер, тя почувства надежда да се надига в нея. Почти желание.

Джейд трябваше да си признае, че те не бяха близо до много обещаващо начало. Нощният въздух беше прекалено тих, нямаше най-малкия звук от идваща кола. Тя беше уморена и притеснена и започваща да бъде много, много гладна.

Джейд се обърна, за да погледне сестрите си.

- Е, къде е тя?

- Не знам. - Роуан каза с най-нежния си глас. - Бъди търпелива.

- Ами, може би трябва да я потърсим.

- Не. - Роуан каза. - Категорично не. Спомнете си какво решихме.

- Сигурно е забравила, че идваме. - Кастрел каза. - Казах ви, че се е побъркала.

- Не казвай неща като това. Не е учтиво. - Роуан каза, все още нежно, но през зъбите си.

Роуан винаги беше нежна, когато можеше да се сдържи. Тя беше деветнадесетгодишна, висока, стройна и величествена. Тя имаше канелено-кафяви очи и светло кафява коса, която падаше върху гърба й на вълни. Кастрел беше на седемнадесет и имаше коса с цвят на старо злато, която се носеше като крилата на птица. Очите й бяха кехлибарени и приличащи на тези на сова. И тя никога не беше нежна.

Джейд беше най-млада, тъкмо навършила шестнадесет, и тя не приличаше на нито една от сестрите й. Тя имаше бяло-руса коса, която използваше като воал, зад който да се крие, и зелени очи. Когато казваха, че прилича на спокойна, но тя почти никога не се чувстваше спокойна. Обикновено или се чувстваше лудешки развълнувана, или лудешки загрижена, или объркана.

Точно сега беше загрижена. Тя се тревожеше за износения си куфар Мороко, който беше почти на половин век възраст. Тя не можеше да чуе звук отвътре.

- Хей, защо вие двете не отидете малко по-надолу по пътя и не видите дали тя идва?

Сестрите й я погледнаха. Имаше някой неща, на които Роуан и Кастрел се съгласяваха, но Джейд беше едно от тях. Тя виждаше, че те щяха да се обърнат срещу нея.

- Сега какво? - Кастрел каза, зъбите й показвайки се леко.

И Роуан каза.

- Намислила си нещо Какво си намислила, Джейд?

Джейд оформи мислите си и лицето си и просто ги погледна нормално. Надяваше се. Те я зяпаха няколко минути, след това се погледнаха една друга, отказвайки се.

- Ще трябва да вървим, нали знаеш. - Кастрел каза на Роуан.

- Има по-лоши неща от вървенето. - Роуан каза. Тя бутна кичур от кестенява коса от челото си и огледа автобусната спирка, съдържаща се от тристенна постройка със стъклени стени и дървена пейка. - Иска ми се да имаше телефон.

- Е, няма. И има 30 мили до Брер Крийк. - Кастрел каза, златните й очи блестяха с някакъв вид наслада. -По-добре да оставим багажа си тук.

В мислите на Джейд се появи аларма.

- Не, не. Всичките ми. дрехи са вътре. Хайде, 30 мили не е далеч. - с една ръка тя вдигна клетката за котки - беше направена ръчно, само дъски и жици, и с другата тя вдигна куфара си. Тя измина доста път, преди да чуе стъпки по земята след нея. Те я следваха: Роуан, пеейки търпеливо, Кастрел, подсмихвайки се нежно, косата й блестейки като старо злато на светлината от звездите.

Шосето беше тъмно и изоставено. Но не напълно тихо, имаше десетки малки нощни звуци, всички добавяйки се към един фон, хармонизирайки нощната тишина. Щеше да е приятно, освен ако куфарът на Джейд не натежаваше с всяка стъпка, която поемаше, и тя беше по-гладна, откогато и да е било преди. Тя знаеше по-добре от всичко, че не трябва да споменава на Роуан нищо, но това я караше да се чувства объркана и слаба.

Точно когато започваше да мисли, че ще трябва да остави куфара долу,и да почине, тя чу друг звук.

Беше кола, идваща иззад тях. Двигателят беше толкова шумен, че изглеждаше сякаш мина цяла вечност преди да ги достигне, но когато ги подмина, Джейд видя, че в действителност тя се движи доста бързо.

След това се чу забавяне по пътя и колата спря. Тя даде заден и Джейд видя момче, което гледаше през прозорецът към нея.

Имаше и друго момче на седалката до него. Джейд ги огледа любопитно. Изглежда бяха близо до възрастта на Роуан, и двамата имаха тъмен тен. Този зад шофьорското място имаше руса коса и изглеждаше, че не си я беше мил от доста време. Другият имаше кафява коса. Той носеше жилетка, без риза под нея. Имаше клечка зъби в устата си.

И двамата погледнаха към Джейд, изглеждаха толкова любопитни, колкото и беше тя. Тогава шофьорският прозорец се спусна надолу. Джейд беше очарована от това колко бързо го направи.

- Нуждаете ли се от превоз? - шофьорът каза със странно широка усмивка. Зъбите му блестяха в контраст с тъмното му лице.

Джейд погледна към Роуан и Кастрел, които тъкмо я настигаха. Кастрел не каза нищо, но погледна към колата с присвити, подозрителни очи. Кафявите очи на Роуан бяха много топли.

- Със сигурност бихме искали. - каза тя, усмихвайки се. След това, съмнително, - Но ние отиваме към Фермата Бърдок. Може да не ви е на път...

- О, хей, знам това място. Не е далеч. - този с жилетката каза с клечката си в уста. - Както и да е, всичко за една дама. - каза той, с което изглеждаше, че е опит за галантност. Той отвори вратата си и излезе от колата. - Една от вас може да седне отпред, а аз ще седна отзад при другите две. Голям съм късметлия, нали? - каза той на шофьора.

- Късметлия. - шофьорът каза, усмихвайки се с огромната си усмивка отново. Той отвори вратата си също.

- Ти давай, сложи тази носилка за котка отпред, а куфарите могат да отидат в багажника. - каза той.

Роуан се усмихна на Джейд и Джейд знаеше какво си мисли тя. Чудя се дали всички наоколо са толкова приятелски настроени? Те разтовариха багажа си и след това влязоха в колата, Джейд отпред при шофьора, Роуан и Кастрел бяха на задната седалка от двете страни на момчето с жилетката. Минута по-късно те летяха надолу по пътя с това, което според Джейд беше превъзходна скорост, с чакъла потропващ под гумите.

- Аз съм Вик. - шофьорът каза.

- Аз съм Тод. - момчето с жилетката съобщи.

Роуан каза:

- Аз съм Роуан, и това е Кастрел. Това отпред е Джейд.

- Вие момичета приятелки ли сте?

- Ние сме сестри. - Джейд каза.

- Не приличате на сестри.

- Всички казват това. - Джейд имаше предвид всички, които бяха срещнали след като избягаха. Обратно вкъщи, всички знаеха, че са сестри, затова никой не го казваше.

- Какво правите тук толкова късно? - Вик попита. - Това не е подходящо място за такива добри момичета.

- Ние не сме добри момичета. - Кастрел обясни моментално.

- Но се опитваме да бъдем. - Роуан каза през зъбите с в бърз отговор. На Вик тя каза, - Ние чакахме нашата пра-леля Опал да ни вземе от автобусната спирка, но не пристигна. Ще живеем във Фермата Бърдок.

- Онази стара лелка Бърдок ви е леля? - Тод каза, махайки клечката за зъби от устата си. - Този луд стар прилеп? - Вик се обърна, за да го погледне, и двамата се засмяха и разтресоха главите си.

Джейд погледна настрани от Вик. Тя зяпна носилката за котката, вслушвайки се в малките пискливи звуци, които Тайги издаваше, когато беше буден.

Тя се чувстваше само малко... неспокойно. Тя усети нещо. Дори тези типове да изглеждаха приятелски настроени, имаше нещо под повърхността. Но на нея й се спеше прекалено много и главата й беше прекалено лека - от глада, за да може да усети какво точно беше. Роуан все още изглеждаше учтива и объркана, но Кастрел погледна към дръжката на колата от към нейната страна замислено. Джейд знаеше, че тя търси дръжката. Нямаше такава.

- Прекадено лошо. - каза Вик. - Тази кола беше истински буклучарник, дори не може да се отвори задната врата отвътре.

Той грабна лакътя на Джейд толкова силно, че тя можеше да усети напрежението върху костта си.

- Сега, момичета, бъдете добри и никой няма да пострада.

Изглежда караха доста време преди Вик да проговори отново.

- Момичета, някога преди да сте били в Орегон?

Джейд премигна и промърмори отрицателен отговор.

- Има доста самотни местенца. - каза Вик. - Тук, например. Бриар Крийк беше град, в който златотърсачите се събираха, но когато златото свърши и когато железопътната линия го подмина, просто умря. Сега дивата природа си го прибира обратно.

Тонът му трябваше да впечатли, но Джейд не разбираше какво се опитваше да обясни.

- Наистина изглежда спокойно. - Роуан каза от задната седалка.

Вик направи кратък подсмъркващ звук.

- Да, ами, спокойно не беше точно това, което имах предвид. Имам предвид - вижте този път. Тези ферми са разделени от километри разстояние, нали? Ако крещите, няма да има кой да ви чуе.

Джейд премигна. Това беше странно нещо за казване. Роуан, все още учтиво завързвайки разговор, каза:

- Е, ти и Тод бихте.

- Имам предвид никой друг. - Вик каза и Джейд можеше да почувства нетърпението му. Той беше започнал да кара все по-бавно и по-бавно. Сега той отби колата настрани от пътя и спря. Паркира.

- Никой там няма да чуе. - уточни той, обръщайки се на обратно, за да погледне към задната седалка.

Джейд погледна също и видя Тод да се хили, широка ярка усмивка със зъби, впити в клечката му за зъби.

- Точно така. - каза Тод. - Вие сте тук съвсем сами с нас, затова може би ще е по-добре да ни послушате, ясно?

Джейд видя, че той стиска лакътя на едната от ръцете на Роуан, а с другата си той стискаше китката на Кастрел.

Глава втора

- Виждате ли, и двамата сме самотни мъже. - Тод каза от задната седалка. - Няма никакви момичета на нашата възраст наоколо, затова сме самотни. И когато се натъкнем на три добри момичета като вас - е, ние просто естествено искаме да ви опознаем по-добре. Ясно?

- Затова, ако вие момичета се включите, може да се позабавляваме. - Вик добави.

- Забавление - о, не. - Роуан каза ужасено. Джейд знаеше, че тя е хванала част от мислите на Вик и се опитваше много силно да не вижда повече. - Кастрел и Джейд са прекалено млади за такива неща. Съжалявам, но ще трябва да откажем.

- Аз не бих го направила дори да съм достатъчно голяма. - Джейд каза. - Но това не е това, което искат да кажат тези момчета, нали. - Тя изпрати някой от изображенията, които беше видяла от мислите на Вик към тези на Роуан.

- О, Божичко. - Роуан каза плоско. - Джейд, знаеш, че се съгласихме да не шпионираме хората така.

Да, но виж какво си мислят, Джейд каза беззвучно, разчитайки на това, че след като е нарушила едно правило, може да ги наруши всичките.

- Вижте сега. - Вик каза с тон, който показваше, че губи контрол над ситуацията. Той се протегна и отново грабна ръката на Джейд, карайки я да го погледне. - Не сме тук, за да си говорим. Виждате ли? - Той я разтърси леко. Джейд огледа чертите му за момент, след това обърна главата си и погледна запитващо към задната седалка.

Лицето на Роуан беше кремаво-бяла срещу кафявата й коса. Джейд можеше да усети, че тя е тъжна и разочарована. Косата на Кастрел беше бледо златна и тя се прозяваше.

- Е?- Кастрел каза беззвучно на Роуан.

- Е? - Джейд повтори със същия тон. Тя се изви, когато Вик се опита да я издърпа по-наблизо. Хайде де, Роуан, той ме щипе.

- Предполагам, че нямаме избор- Роуан каза.

Моментално Джейд обърна гърба си към Вик. Той все още се опитваше да я издърпа, изглеждайки изненадан, че тя очевидно не се приближаваше. Джейд спря да се съпротивлява и го остави да я повлече по-наблизо и след това деликатно хвана едната си ръка към хватката му и той удари нагоре. Китката на ръката й едва се докосна до под брадичката му. Зъбите му изтракаха и главата му отиде назад, оголвайки гърлото му.

Джейд се спусна и захапа.

Тя се чувстваше виновна и развълнувана. Тя не беше свикнала да се храни така, да напада жертвата си, докато тя е будна и се бори, вместо да е под хипноза и в безсъзнание. Но тя знаеше, че инстинктите й бяха толкова добри, колкото и на всеки друг ловец, който е отраснал, дебнейки хора в тъмни алеи. Беше част от нейното генетично програмиране да се възползва от всичко, което тя виждаше в термините “Храна ли е? Може ли да я получа? Какви са слабостите й?”

Единственият проблем беше, че тя не трябваше да се наслаждава на това хранене, защото беше точно обратното на това, за което тя и Роуан и Кастрел бяха дошли в Бриър Крийк. За нея беше едва известно за дейностите, които се случваха на задната седалка. Роуан беше вдигнала ръката на Тод, с която той по-рано се опитваше да я удържи. От другата страна Кастрел вършеше същото.

Тод се бореше, гласът му беше гръмогласен.

- Хей, хей, какво правите...

Роуан ухапа.

- Какво правите?

Кастрел ухапа.

- Откачалки, какво правите, по дяволите? Кои сте вие? Какво, по дяволите сте вие?

Той се дърпаше диво за няколко минути и малко, и тогава заедно с Роуан и Кастрел мисловно ги накараха да изпаднат в транс.

Беше само минута или по-малко, преди Роуан да каже:

- Това е достатъчно.

Джейд каза, Ау, Роуан...

- Това е достатъчно. Кажи му да не помни нищо за това и разбери, дали знае къде се намира Фермата Бърдок.

Все още хранейки се, Джейд се протегна със съзнанието си, докосвайки леко с краищата на мислите си. След това се отдръпна, устата й се затвори, сякаш завършвайки целувка с кожата на Вик. Вик беше само една голяма гумена кукла в този момент и той падна безтегловно срещу волана и след това към вратата, когато тя го пусна.

- Фермата е назад, трябва да се върнем обратно на спирката на пътя. - каза тя. - Странно е.- добави тя, объркано. - Той мислеше, че няма да си навлече неприятности, като ни нападне, защото... заради нещо свързано с Леля Опал. Не можах да разбера какво точно.

- Може би, защото тя е луда. - Кастрел каза необвързано емоционално. - Тод мислеше, че няма да си навлече неприятности, защото баща му е Старейшина.

- Те нямат Старейшини. - Джейд каза, усмихвайки се лекичко. - Имаш предвид кмет или полицай или нещо подобно...

Роуан се прозяваше, негледайки към тях.

- Хубаво. - каза тя. - Това беше спешна ситуация, трябваше да го направим. Но сега се връщаме към това, към което се съгласихме.

- До следващата спешна ситуация. - Кастрел каза, усмихвайки се през прозореца към нощта.

За да подкани Роуан, Джейд каза:

- Мислиш ли, че просто можем да ги оставим тук?

- Защо не? - Кастрел погледна безгрижно. - Ще се събудят след няколко часа.

Джейд погледна към шията на Вик. Двете малки ранички, където зъбите й, го бяха промушили се бяха почти напълно затворили. До утре щеше да има бледи червени белези, приличащи на стари ужилвания от пчели.

Пет минути по-късно те бяха отново на пътя, заедно с куфарите си. Макар че този път Джейд беше весела. Разликата беше от храната - тя се чувстваше пълна с кръв до горе, заредена с енергия и готова да пропътува през планини. Тя залюля носилката с котката и куфара си синхронно и Тайги изръмжа.

Беше страхотно да си тук навън така, вървейки сам в топлината на нощния въздух, с никой, който да ти се мръщи неодобряващо. Чудесно да слушаш елените и зайците и плъховете, които се хранеха по поляните около нея. Щастие бълбукаше от Джейд. Никога не се бе чувствала по-свободна.

- Хубаво е, нали? - Роуан каза нежно, оглеждайки се, когато достигнаха табела на пътя. - Това е истинският свят. И имаме толкова право над него, колкото имат всички останали.

- Аз мисля, че е от кръвта. - Кастрел каза. - Обикновените хора са толкова по-хубави от подбраните. Защо скъпият ни брат никога не е споменавал това?

Аш, Джейд си помисли, и почувства студения вятър. Тя погледна зад рамото си, нетърсейки кола, а нещо много по-тихо и смъртоносно. Тя осъзна внезапно колко крехко беше балончето й от щастие.

- Ще ни хванат ли? - тя попита Роуан. Превръщайки се за секунда в шестгодишно момиче, което се обръща към по-голямата си сестра за помощ.

И Роуан най-добрата сестра в Света, каза моментално и напълно убедено:

- Не.

- Но ако Аш разбере - той е единственият, който може да се досети...

- Няма да ни хванат. - Роуан каза. - Никой няма да разбере къде сме.

Джейд се почувства по-добре. Тя остави куфара си и протегна ръката си към Роуан, която я пое.

- Заедно завинаги. - каза тя.

Кастрел, която досега беше на няколко крачки по-напред, погледна зад рамото си. След това се върна и сложи ръката си върху техните.

- Заедно завинаги.

Роуан го каза развълнувано, Кастрел го каза с бързо завъртане на жълтите й очи. Джейд го каза с непоколебима възторженост. Когато отново потеглиха, Джейд се чувстваше отново отвъд щастлива, наслаждавайки се на лилаво-тъмната нощ. Пътят тук беше само кал, не асфалтиран. Те преминаха поляни и полета с различни растения. Ферма отляво, разположена върху дългото шосе. И най-сетне точно пред тях на края на пътя, друга къща.

- Това е. - Роуан каза. Джейд я разпозна също от снимките, които леля Опал беше им изпращала. Беше двуетажна, имаше веранда и леко натрошен покрив, с много керемиди.

Бойлер, изкаран на тавана и умивалник в плевнята.

Истински умивалник, Джейд си помисли, спирайки за да го огледа. Щастието й се завърна с пълна сила.

- Обожавам го. - каза тя възторжено.

Роуан и Кастрел бяха спрели също, но техните изражения бяха далеч от преклонни. Роуан изглеждаше на косъм от ужасена.

- Това е съборетина. - възкликна тя. - Погледни боята на плевнята, напълно я няма. Снимките не показваха това.

- И верандата. - Кастрел допълни безпомощно. - Разпада се на парчета. Може да се срути всеки момента.

- Работата. - Роуан прошепна. - Работата, която ще трябва да свършим, за да поправим това място....

- И парите. - Кастрел каза.

Джейд ги възнагради със студен поглед.

- Защо да го поправяме. Харесва ми. Различно е. - каза тя твърдо, след което повдигна багажа си и стигна до края на пътя. Имаше разнебитена, почти паднала ограда около собствеността, и опасно-изглеждаща порта. Далеч, на покрит с пшеница път, имаше купчина с бели пръчки, сякаш някой е планирал да оправи оградата, но така и не му беше останало време.

Джейд остави куфара си и носилката за котката и дръпна портата. За нейна изненада, тя се придвижи лесно.

- Виждате ли, може да не изглежда добре, но все още работи... - тя нямаше възможност да довърши изречението си както трябва. Портата падна върху нея.

- Е, може и да не работи, но все пак е наша. - каза тя, докато Роуан и Кастрел я махаха от нея.

- Не, тя е на леля Опал. - Кастрел каза.

Роуан само заглади косата си назад и каза:

- Хайде.

Една дъска липсваше от стъпалата на верандата, и няколко дъски липсваха и от самата веранда. Джейд ги огледа и ги оцени с внимание. Портата я беше ударила здраво в пищяла, и след като беше дървена, все още болеше. Всъщност, всичко наоколо изглежда беше направено от дърво, което даде на Джейд приятно тревожно чувство. У дома дървото беше забранено и беше държано настрана.

Трябваше да бъдеш наистина внимателен, за да живееш в подобен свят, Джейд си помисли. Или ще се нараниш.

Роуан и Кастрел чукаха по вратата, Роуан учтиво, със ставите на пръстите си, а Кастрел шумно, използвайки едната страна на ръката си. Нямаше никакъв отговор.

- Явно не е тук. - каза Роуан.

- Решила е, че не ни иска. - Кастрел каза, златните й очи блещукаха.

- Може би е отишла на грешната автобусна спирка. - каза Джейд.

- О, това е. Обзалагам се, че това е. - каза Роуан. - Горкото старо същество, тя ни чака някъде и сигурно си мисли, че няма да се появим.

- Понякога не си напълно глупава. - Кастрел информира Джейд. Висока цена за Кастрел.

- Е, нека влезем. - каза Джейд, за да прикрие щастието си. - Тя ще се върне все някога.

- Човешките къщи имат ключалки. - Роуан започна, но тази къща не беше заключена.

Бравата се завъртя в ръката на Джейд. Трите влязоха вътре. Беше тъмно, дори по-тъмно от безлунната нощ, но очите на Джейд се приспособиха за няколко секунди.

- Хей, не е лошо. - каза тя. Те стояха в износен, но хубав хол, изпълнен с големи, тежки мебели. Дървени мебели, естествено тъмни и много добре полирани. Масите бяха покрити с мрамор.

Роуан откри ключа за лампата и внезапно стаята стана прекалено ярка. Мигайки, Джейд видя, че стените бяха боядисани в бледо ябълково зелено, с изискани дърворезби и линии в по-тъмна сянка на същото зелено. Това накара Джейд да се почувства странно спокойно. И закотвена, някак си, сякаш принадлежеше тук. Може би беше заради дървените мебели. Тя погледна към Роуан, която се оглеждаше и грациозното й тяло бавно се отпускаше. Роуан се усмихна и срещна погледа й. Тя кимна веднъж.

- Да.

Джейд се наслади на момента си на слава, от това, че е била права два пъти през последните пет минути... и след това си спомни за куфара.

- Нека видим останалата част от къщата. - каза тя, бързайки. - Аз ще поема горния етаж, вие огледайте тук.

- Просто искаш най-хубавата стая. - Кастрел каза.

Джейд я игнорира, бързайки нагоре по широкия, постлан килим по стълбите. Имаше много спални, и всяка една от тях беше пълна с много стаи. Но въпреки това, тя не искаше най-хубавата, просто най-отдалечената.

В самия край на коридора имаше стая, боядисана в морско-синьо. Джейд блъсна вратата след себе си и сложи куфара на леглото. Задържайки дъха си, тя отвори куфара.

Ох. О, не. О, не...

Три минути по-късно, тя чу звука от отварянето на вратата зад нея, но това не я интересуваше достатъчно, за да се обърне.

- Какво правиш? - гласа на Кастрел се чу.

Джейд погледна нагоре от нейните обезумели усилия да възкреси двете котенца, които държеше.

- Те са мъртви! - прорида тя.

- Е, какво очакваше? Те трябва да дишат, идиотке. Как очакваше да издържат два дни пътуване?

Джейд подсмръкна.

- Роуан ти каза, че можеш да вземеш само едно.

Джейд подсмъркна по-силно и я погледна.

- Знам. Затова сложих тези двете в куфара. - тя хлъцна. - Поне Тайги е добре. - Тя падна на колене и бръкна в носилката за котката, за да се убеди, че е добре. Ушите му бяха пригладени назад, златните му очи блестяха зад маската от черна козина. Той изсъска и Джейд се изправи. Той беше добре.

- За пет долара ще се погрижа за мъртвите. - Кастрел каза.

- Не! - Джейд подскочи и се премести защитнически пред тях, дращейки с нокти.

- Не по този начин. - Кастрел каза, обидено. - Не ям отпадъци. Виж, ако не се отървеш от тях по някакъв начин, Роуан ще разбере. За Бога, момиче ти си вампир. - добави тя когато Джейд притисна обездвижените тела към гърдите си. - Дръж се като такъв.

- Искам да ги погребем. - каза Джейд. - Трябва да имат погребение.

Кастрел размърда очите си и тръгна. Джейд уви малките трупове в якето си и тръгна на пръсти след нея. Лопата, помисли си тя. Сега къде може да има такава?

Държейки очите си отворени за Роуан, тя се замота из първия етаж. Всички стаи изглеждаха като хола: внушителни и елегантни. Кухнята беше огромна. Имаше отворена камина и навес зад задната врата за пране на бельо. Също така имаше врата, водеща към мазето.

Джейд започна да слиза непринудено надолу по стълбите. Не можеше да включи лампата, защото й трябваха двете ръце, за да може да държи котенцата. И, заради котенцата, тя не можеше да вижда краката си. Тя трябваше да усеща следващото стъпало с пръста на крака си. В дъното на стълбите пръстът й откри нещо меко, леко жилаво. Блокираше пътя.

Бавно Джейд изви врата си над якето и погледна надолу.

Тук беше леко осветено. Но това, което виждаше, приличаше на купчина от стари дрехи. Струпана купчина.

Джейд започваше да чувства, че нещо е никак наред. Тя побутна купчината с дрехи с единия си пръст. Леко се помръдна. Джейд си пое дълбок дъх и побутна по-силно. Беше едно парче. Претърколи се. Джейд погледна надолу, вдиша бързо за момент и изкрещя.

Добър, пронизителен, привличащ вниманието писък. Тя добави мисловно съобщение, телепатичния еквивалент на сирена.

- Роуан! Кастрел! Веднага елате тук!

Двадесет секунди по-късно осветлението в мазето се включи и Роуан и Кастрел нахълтаха шумно надолу по стълбите.

- Казах ви вече хиляда пъти. - Роуан казваше през зъбите си. - Не използваме нашите... - тя спря, гледайки надолу.

- Мисля, че е леля Опал. - каза Джейд.

Глава трета

- Не изглежда много добре. - каза Кастрел, надничайки над рамото на Роуан.

- О, Божичко. - каза Роуан и седна.

Пра-леля Опал беше мумия. Кожата й беше изсушена: жълто-кафява, твърда и гладка. Почти блестяща. И кожата беше единственото нещо, което беше останало по нея, само кожеста обвивка върху костите й. Нямаше никаква коса. Отворите за очите й бяха тъмни дупки, в които имаше изсъхнала тъкан. Носът й го нямаше.

- Горката леля. - Роуан каза. Кафявите й очи бяха мокри.

- И ние ще изглеждаме така, когато умрем. - Кастрел каза замислено.

Джейд тропна с крак.

- Не, вижте момичета! И двете пропускате всичко. Погледнете това! - тя посочи яростно към средата на мумията. Там, издавайки се над роклята със сините цветя и кафявата кожа, имаше гигантско парче дърво. Беше почти дълго, колкото стрела, удебелена в задния край и заострена, където изчезваше в гърдите на Леля Опал. Все още имаше следи от бяла боя от едната страна на дъската. Няколко други колове лежаха на пода.

- Горкото старо същество. - Роуан каза. - Сигурно ги е носела, когато е паднала.

Джейд погледна към Кастрел. Кастрел погледна обратно с разширени очи. Имаше няколко неща, с които се съгласяваха, но Роуан беше едно от тях.

- Роуан. - Кастрел каза ясно. - Тя е била намушкана.

- О, не.

- О, да. - Джейд каза. - Някой я е убил. И този някой трябва да е знаел, че тя е вампир.

Роуан клатеше главата си.

- Но кой би знаел това?

- Ами... - Джейд се замисли. - Друг вампир.

- Или ловец на вампири. - Кастрел каза.

Роуан погледна нагоре шокирана.

- Те не са истински. Измислени истории, които да плашат децата, нали?

Кастрел се сви, но златните й очи бяха тъмни. Джейд се завъртя неудобно. Свободата, която беше чувствала на пътя, спокойствието в хола - и сега това. Изведнъж се чувстваше празна и изолирана.

Роуан седна на едно от стъпалата, тя беше прекалено изморена и замислена, за да махне кичура коса, който беше паднал върху челото й.

- Може би не трябваше да ви водя тук. - каза тя тихо. - Може би тук е по-лошо. - тя не го каза, но Джейд можеше да усети следващата й мисъл. Може би трябва да се върнем.

- Нищо не би могло да е по-лошо. - Джейд каза пламенно. - И аз бих умряла преди да се върна.

Наистина го мислеше. Обратно при чакането на хора? Обратно при уредените бракове и безкрайните ограничения? Обратно при всички онези неодобрителни лица, бързащи да порицават всичко различно, всичко, което не е било вършено преди 400 години?

- Не можем да се върнем. - каза тя.

- Не, не можем. - Кастрел каза сухо. - Буквално. Освен ако не искаме да свършим като Пра-леля Опал. Или... - тя направи съобщаваща пауза. - ...като Пра-вуйчо Хъдж.

Роуан погледна нагоре.

- Не казвай това!

Джейд чувстваше сякаш стомахът й се бе свил на топка.

- Те не биха го направили. - каза тя, опитвайки се да пропъди спомена, който се опитваше да изплува. - Не й на собствените си внуци. Не и на нас.

- Смисълът е - Кастрел каза. - че не можем да се върнем, затова трябва да продължим напред. Трябва да измислим какво да правим без помощта на леля Опал... особено ако наоколо се навърта ловец на вампири. Но първо, какво ще правим с това? - тя кимна към тялото.

Роуан само поклати главата си безпомощно. Тя огледа мазето, така сякаш можеше да открие отговор в нещо наоколо. Погледът й се насочи към Джейд. Спря там и Джейд можеше да усети, че сестринският радар се включва.

- Джейд. Какво е това е якето ти?

Джейд беше прекалено разтроена, за да лъже. Тя разтвори якето и показа на Роуан котенцата.

- Не знаех, че куфарът ми ще ги убие.

Роуан изглеждаше прекалено разтроена, за да се ядосва. Тя погледна тягостно, въздъхвайки. След това погледът й се върна към Джейд рязко.

- Но защо си ги носила тук долу?

- Не съм. Просто търсих лопата. Щях да ги погреба в задния двор.

Имаше пауза. Джейд погледна към сестрите си и те се спогледаха. След това и трите погледнаха към

котенцата. След това погледнаха към Пра-леля Опал.

****

Мери-Линет плачеше.

Беше прекрасна нощ, перфектна нощ. Въздухът беше все още топъл и всичко се виждаше невероятно ясно. Имаше много малко замърсяване на светлината и никаква директна светлина. Фермата във Викториански стил точно под хълма на Мари-Линет беше почти потънала в тъмнина. Г-жа Бърдок винаги е била много внимателна относно това.

Над нея Млечният Път прорязваше небето диагонално като река. На юг, накъдето Мари-Линет тъкмо беше насочила телескопа си, беше съзвездието Стрелец, което винаги й беше приличало на чайник, отколкото на стрелец. И точката точно над чайника беше леко розовият пасаж от пара, както се виждаше.

Не беше пара. Беше облак от звезди. Звездно събиране, наречено Лагуун Небула. Прахът и газът от мъртвите звезди се превръщаше в горещи нови звезди, тъкмо създадени.

Беше на четири хиляди и петстотин светлинни-години разстояние. И тя гледаше към него, точно в тази минута. Седемнадесет годишно хлапе с телескоп втора ръка наблюдаваше светлината, произвеждана от новосъздадените звезди.

Понякога тя се изпълваше с толкова много страхопочитание и и-и-и копнеж, че това я водеше до мисълта, че може да се строши на парченца.

След като нямаше никой наоколо, тя можеше да остави сълзите да се търкулнат по бузите й, без да се преструва, че нещо й е влязло в окото. След известно време тя трябваше да седне и да обърше носа и очите си в рамото на тениската си.

О, хайде де, престани, каза си тя. Ти си луда, нали знаеш.

Мечтаеше си да не си беше мислила за Джерами по-рано. Защото сега, поради някакви причини, тя продължаваше да си представя как изглеждаше онази нощ, в която дойде да наблюдава затъмнението с нея. В неговите внимателни кафяви очи беше имало искра на вълнение, сякаш наистина го интересуваше какво вижда. Сякаш, точно в този момент поне, той разбираше.

Била съм едно с нощта, сълзлив малък глас вътре в нея проехтя романтично, опитвайки се да я накара да плаче отново.

Да, правилно, Мари-Линет каза на гласа цинично. Тя се протегна за пакетчето с Чийтос, което тя държеше под стола си. Беше невъзможно да си в романтично настроение и преизпълнен с благоволение, докато ядеш Чийтос.

Сатурн е следващ, помисли си тя, и обърса лепкавите оранжеви останки от снакса от пръстите си. Беше хубава нощ за Сатурн, защото пръстените му тъкмо минава през страничната си позиция.

Тя трябваше да побърза, защото Луната щеше да изгрее в 11:16. Но преди да обърне телескопа си, тя хвърли един последен поглед към Лагуната. Всъщност само към източната й част, опитвайки се да разпознае малките звезди, които знаеше, че са там.

Не можеше да ги види. Очите й просто не бяха достатъчно добри. Ако имаше по-голям телескоп - ако живееше в Чили, където въздухът беше сух - ако можеше да се издигне над земната атмосфера... тогава тя би могла да има шанс. Но засега... тя бе ограничена от човешкото си зрение. Човешките зеници просто не се разширяваха повече от няколко милиметра.

Нищо не можеше да се направи по въпроса.

Тя тъкмо центрираше Сатурн, когато светлината се включи зад фермерската къща отдолу.

Не малката лампа на верандата. Мощната лампа за двора. Тя осветяваше задната част на къщата. Мари-Линет седна раздразнена. Всъщност нямаше значение - тя можеше да види Сатурн, да види пръстените, които тази нощ бяха само деликатна сребърна линия, преминаваща през центъра на планетата. Но беше странно. Г-жа Бърдок никога не включваше задната лампа през нощта.

Момичетата, Мари-Линет си помисли. Племениците. Трябва да са пристигнали и тя сигурно ги развежда наоколо. Тя се протегна разсеяно към бинокъла си. Беше любопитна.

Това беше хубав бинокъл, Се1ез!гоп Шйтаз, лъскав и лек. Тя ги използваше, за да гледа всичко от обектите в небето до кратерите на Луната.

Точно сега те увеличиха задната част от къщата на г-жа Бърдок десет пъти.

Тя не можеше да види г-жа Бърдок обаче. Тя можеше да види градината. Можеше да види бараката и оградата, където г-жа Бърдок държеше козите си. И тя можеше да види трите момичета, всичките много добре осветени от лампата. Едното беше с кафява коса, второто имаше златна коса, а другото имаше коса с цвета на пръстените на Юпитер. Толкова сребърна.

Като звездна светлина. Те носеха нещо увито в найлон помежду си. Черен найлон. Тежка торба за боклук, ако Мари-Линет не грешеше.

Сега както, по дяволите, правеха с нея?

Заравяха я.

Ниската със сребърната коса носеше лопата. Също така много добре копаеше. За няколко минути беше изкоренила повечето от цветята на г-жа Бърдок. След това средното момиче със златната коса замести мястото й с лопатата, и последна беше високата с кафявата коса.

След това те вдигнаха увития обект, макар че беше почти 1 метър и половина дълъг, изглеждаше много лек

- и го вкараха в дупката, като тъкмо бяха изкопали. Те започнаха да връщат пръста обратно в дупката.

Не, Мари-Линет си каза. Не, не бъди нелепа. Не бъди луда. Има някакво нормално и напълно обикновено обяснение за това.

Проблемът беше, че тя не можеше да се сети за такова.

Не, не, не. Това не е “Кеаг ^тйото”, не сме в Зоната На Здрача. Те просто заравят... нещо. Нещо... обикновено...

Какво друго освен мъртво тяло би било метър и половина и малко повече дълго, твърдо, и нуждаещо да бъде увито в торби за боклук преди да бъде погребано?

И, Мари-Линет си помисли, чувствайки прилив на адреналин, който накара сърцето й да бие ускорено. И.

И...

Къде беше г-жа Бърдок?

Адреналинът гъделичкаше болезнено в дланите и краката й. Караше я да се чувства извън контрол, което тя мразеше. Ръцете й се тресяха толкова силно, че тя трябваше да снижи бинокъла.

Г-жа Би е наред. Тя е добре. Такива неща не се случват в истинския живот. Какво би направила Нанси Дрю?

Внезапно, по средата на паниката й, Мари-Линет усети как малък смях избягва от устните й. Нанси Дрю естествено би отишла долу и би разследвала. Би подслушвала момичетата от храстите и след като те се върнат в къщата, би изровила това от градината.

Но неща като това не се случват. Мари-Линет дори не можеше да си представи как се опитва да рови в градината на съседите в непрогледната нощ. Щяха да я хванат и щеше да е много унизително. Г-жа Бърдок щеше да излезе от къщата жива и изплашена и Мари-Линет щеше да умре от срам, опитвайки се да обясни какво прави.

В книга това би било забавно. В истинския живот - тя дори не искаше да мисли за това.

Имаше едно хубаво нещо, което я накара да осъзнае колко абсурдно се държи.

Дълбоко в себе си, тя очевидно знаеше, че г-жа Би е добре. Иначе тя не би стояла тук, а би звъняла на полицията, като всеки разумен човек.

Някакси изведнъж тя се почувства изморена. Не искаше вече да гледа звездите.

Тя провери часовника си на рубинения блясък от червения фенер. Почти единадесет - Е, и без това след шестнадесет минути всичко щеше да свърши.

Когато Луната изгрее, тя щеше да освети цялото небе.

Но преди да разглоби телескопа си за пътуването обратно, тя вдигна бинокъла отново. Само един последен поглед.

Градината беше празна. Разровена, тъмна, правоъгълна почва се забелязваше.

Дори докато Мари-Линет наблюдаваше, задната лампа изгасна.

Нямаше да навреди на никого, ако утре отиде там, помисли си Мари-Линет.

Всъщност, щях да ходя, и без това. Трябва да приветствам тези момичета.

Трябва да върна онази градинска ножица, която татко взе назаем и ножа, който г-жа Би ми даде, за да

отворя клапана на газта. И естествено, ще видя г-жа Би там, и тогава ще се знае че всичко е наред.

****

Аш достигна върха на ветровития път и спря, за да се възхити на искрящите точки светлина на юг. Наистина се вижда по-добре в тези изолирани градчета. Оттук Юпитер, царят на планетите, приличаше на НЛО.

- Къде беше? - каза глас наблизо. - Чакам те от часове.

Аш отговори, без да се обръща.

- Къде съм бил? Къде беше ти? Трябваше да се срещнем на онзи хълм, Куин. - ръцете му бяха в джобовете, затова той посочи с лакътя си.

- Грешно. Беше този хълм и аз седях точно тук и те чаках през цялото време. Но забрави. Тук ли са или не? Аш се обърна и тръгна бавно към отворения кабриолет, който беше паркиран точно до пътя, фаровете му бяха изгасени. Той подпря лакътя си на вратата, гледайки надолу.

- Тук са. Казах ти, че ще са. Това е единственото място, където можеха да отидат.

- И трите?

- Естествено, че трите. Сестрите ми винаги са заедно.

Устните на Куин се повдигнаха нагоре.

- Рода Ламиа са толкова чудесно, семейно ориентирани.

- А направените вампири са толкова чудесно... ниски. - Аш каза спокойно, гледайки към небето отново.

Куин го погледна с поглед, наподобяващ черен лед. Неговото компактно тяло беше все още в колата.

- Е, сега, аз никога нямах шанса да израсна, нали? - той каза много меко. - Един от твоите предшественици се погрижи за това.

Аш се надигна, за да седне върху капака на колата, дългите му крака се подаваха от едната страна.

- Мисля и аз тази година да спра да раста. - каза той спокойно, все още гледайки към склона. - Осемнадесет не е толкова лоша възраст.

- Може би не е, ако имаш избор. - Куин каза, гласът му беше все още мек като падащи мъртви листа. -Опитай се да бъдеш на осемнадесет четири века - без да му се вижда края.

Аш се обърна, за да му се усмихне отново.

- Съжалявам. От името на семейството ми.

- И аз съжалявам за семейството ти. Редферн имат малко проблеми в скоро време, нали? Нека видим дали съм разбрал правилно. Първо чичо ти Хъдж наруши законите на Нощния Свят и беше подходящо наказан...

- Моят пра-чичо по брак. - Аш го прекъсна с любезен тон, повдигайки единия си пръст. - Той беше Бърдок, не Редферн. И това беше преди повече от десет години.

- И след това леля ти Опал...

- Моята пра-леля Опал...

- ... изчезва напълно. Прекъсва всички връзки с Нощния Свят. Очевидно, защото тя предпочита да живее по средата на нищото с хората.

Аш го игнорира, очите му бяха насочени към южния хоризонт.

- Сигурно е хубаво да ловуваш по средата на нищото с хора. Без конкуренция. И без законите на Нощния Свят - без Старши, които да слагат лимит на жертвите ти.

- И без надзор. - Куин каза кисело. - Няма голямо значение, че е живяла тук, но тя очевидно е насърчавала сестрите ти да се присъединят към нея. Трябваше да съобщиш, когато откри, че си пишат тайно.

Аш сви рамене неудобно.

- Не беше против закона. Не знаех какво са наумили.

- Проблемът не е само в тях. - Куин каза с неговия смущаващо мек глас. - Знаеш, че има слухове за онзи твой братовчед - Джеймс Размусън. Чува се че се е влюбил в човешко момиче. Че тя е умирала и той решил да я превърне, без да поиска разрешение...

Аш стана от капака и се изправи.

- Никога не слушам слуховете. - каза той остро и нечестно. - Освен това, проблемът сега не е този, нали?

- Не. Проблемът е сестрите ти и бъркотията, в която са. И дали ти би направил необходимото, за да се справиш със ситуацията.

- Не се безпокой, Куин. Ще се справя.

- Но аз наистина се безпокоя, Аш. Не знам как успя да ме въвлечеш в това.

- Ти не се съгласи. Загуби игра на покер.

- А ти мамеше. - Куин гледаше в пространството, тъмните му очи гледаха надолу, устните му бяха като тънка линия. - Все още смятам, че трябва да кажем на Старшите. - каза той рязко. - Това е единственият начин да си осигурим наистина пълно разследване.

- Не виждам защо трябва да е толкова пълно. Те са били тук само няколко часа.

- Сестрите ти са били тук само няколко часа. Леля ти е била тук - колко време?

- Десет години?

- Какво имаш против леля ми, Куин?

- Съпругът й беше предател. Тя е предател сега, за това, че е окуражавала момичетата да избягат. И кой знае какво друго е правела през последните десет години? Кой знае на колко много хора е разказала за Нощния Свят?

Аш въздъхна, оглеждайки ноктите си.

- Може да не е казала на никого.

- А може да е казала на целия град.

- Куин. - Аш каза търпеливо, сякаш говорейки на малко дете. - Ако леля ми е нарушила законите на Нощния Свят, тя трябва да умре. Заради семейната чест.

Всяко петно върху нея оказва влияние върху мен.

- Това е едно нещо, на което мога да разчитам. - Куин каза наполовина под дъха си. - Загрижеността ти за себе си. Винаги се грижиш за Номер Едно, нали?

- Не го ли правят всички?

- Не всички са толкова безсрамни в действията си. - имаше пауза, след това Куин каза. - Ами сестрите ти?

- Какво за тях?

- Можеш ли да ги убиеш, ако е нужно?

Аш не мигна.

- Естествено. Ако е нужно. За семейната чест.

- Ако те кажат на някой за Нощния Свят...

- Те не са глупави.

- Те са невинни. Може да се подлъжат. Това става, когато живееш на остров, напълно изолиран от нормалните хора. Никога не научаваш колко коварни могат да бъдат паразитите.

- Е, ние знам колко коварни могат да бъдат. - Аш каза, усмихвайки се. - И какво да правим с тях.

За първи път и самият Куин се усмихна, чаровна, почти замечтана усмивка.

- Да, знам какви са вижданията ти за това. Добре. Ще те оставя тук да се погрижиш. Няма нужда да ти казвам да провериш всеки човек, с когото тези момичета са се срещнали. Свърши добре работата и може би ще успееш да спасиш семейната чест.

- Да не споменаваме и срама от публично дело.

- Ще се върна след седмица. И ако не си взел нещата под контрол, отивам при Старшите. Нямам предвид Старшите от твоето семейство. Ще кажа направо на главния Съвет.

- О, хубаво. - каза Аш. Знаеш ли, наистина трябва да си намериш хоби, Куин. Отиди сам на лов. Прекадено си потиснат.

Куин игнорира това и каза кратко:

- Знаеш ли откъде да започнеш?

- Разбира се. Момичетата са точно... там... долу. - Аш се обърна на изток. С едно затворено око, той показа с пръста си точката светлина в долината под тях. - Във фермата на Бърдок. Ще проверя как са нещата в града, след това ще проверя най-близките вредители.

Глава четвърта

Каква разлика правеше денят.

Някакси в горещата, мъглива августска светлина - на следващата сутрин, Мари-Линет не можеше да се накара да отиде да провери дали г-жа Бърдок е мъртва. Беше просто прекалено нелепо. Освен това, имаше много за вършене - училището започваше след две седмици. В началото на юни тя беше сигурна, че лятото ще трае вечно, сигурна, че никога няма да каже “Леле, това лято си замина толкова бързо.”. А сега, ето я тук - стоеше посредата на август и казваше “Леле, мина толкова бързо.”

Трябват ми дрехи, Мари-Линет си помисли. И нова раница, и тетрадки, и няколко от онези малки лилави химикали. И трябва да накарам и Марк да вземе всички тези неща също, защото той няма да ги вземе сам, а Клаудия никога няма да го накара.

Клаудия беше мащехата им. Тя беше белгийка и беше много красива, с къдрава тъмна коса и блестящи тъмни очи. Тя беше само десет години по-възрастна от Мари-Линет, а изглеждаше по-млада. Тя беше семейната помощница, когато майката на Мари-Линет за първи път се разболя преди пет години. Мари-Линет я харесваше, но тя беше безнадеждна в заместването на майката в семейството и обикновено Мари-Линет се оказваше тази, която да се грижи за Марк.

Значи нямам време да отида до г-жа Би.

Тя прекара деня в пазаруване. Преди вечеря се сети отново за г-жа Бърдок. Тя помагаше с изкарването на чиниите от семейната стая, където вечерята обикновено се ядеше пред телевизора, когато баща й каза:

- Днес чух нещо за Тод Акърс и Вик Кембъл.

- Тези загубеняци. - Марк промърмори.

- Какво? - Мари-Линет каза.

- Претърпели са някаква злополука покрай СЬ^ю^ит Коай - между Наге1 Огееп Сгеек и Веауегсгеек.

- Катастрофа? - каза Мари-Линет.

- Е, това е проблемът. - баща й каза. - Очевидно е нямало никакви повреди по колата им, но и двамата смятат, че са претърпели злополука. Появили се вкъщи след полунощ и казали, че нещо им се е случило там, но не знаели какво. Не си спомняли няколко часа. - той погледна към Марк и Мари-Линет. - Какво ще кажете?

- Това са извънземните! - Марк изкрещя моментално и падна на земята, докато въртеше чинията аис.

- Няма извънземни. - Мари-Линет каза. - Знаеш ли колко далече трябва да пътуват малките зелени човечета - и няма такова нещо като светлина скорост. Защо хората трябва да си измислят неща, когато вселената е просто, просто пълна с невероятни неща, които са истински... - тя спря. Семейството й я наблюдаваше сякаш нещо й има. - Всъщност Тод и Вик вероятно просто са били ограбени. - каза тя и сложи чинията си и чашата в мивката.

Баща й се намръщи леко. Клаудия нацупи устните си. Марк се ухили.

- В много реален и буквален смисъл. - каза той. - Надяваме се.

Когато Мари-Линет се връщаше в семейната стая, мисълта й се върна в главата.

СЬ^1о^ит Коай беше точно до КаЬпе1а, пътят, на който нейната собствена къща беше. Пътят, на който беше и къщата на г-жа Би. Разстоянието между Фермата на Бърдок и СЬ^1о^ит беше само две мили.

Не можеше да има някаква връзка. Освен ако момичетата са заравяли малкото зелено човече, което е отвлякло Вик и Тод.

Но я безпокоеше. Две много странни неща да се случат през една и съща нощ, в един и същ район. В малък, тих район, в който никога нищо вълнуващо не се случва.

Знам, ще се обадя на г-жа Би. И тя ще бъде наред и това ще докаже, че всичко е наред и аз ще мога да се смея на всичко това.

Но никой не отговори на телефона в къщата на Бърдок. Той звъня ли звъня.

Никой не го вдигна, а гласовата поща не се включи. Мари-Линет затвори, чувствайки се непоколебима, но странно спокойна. Тя знаеше какво трябва да направи сега.

Тя хвана Марк, когато той се качваше по стълбите.

- Трябва да говоря с теб.

- Виж, ако е заради уолкмена ти...

- А? Свързано е с нещо, което трябва да направим тази нощ. - Мари-Линет го погледна. - Какво за уолкмена ми?

- Ъм, нищо. Абсолютно нищо.

Мари-Линет изръмжа, но не каза нищо.

- Слушай, трябва да ми помогнеш. Миналата нощ видях нещо странно, когато бях на хълма... - обесни тя, колкото се може по-кратко. - И сега още странни неща с Тод и Вик. - каза тя.

Марк клатеше глава, гледайки я с нещо като съжаление в погледа.

- Мер, Мер. - каза той мило. - Наистина си луда, нали знаеш.

- Да. - каза Мари-Линет. - Няма значение. Все пак ще отида там тази вечер.

- За да правиш какво?

- Да проверя нещата. Просто искам да видя г-жа Би. Ако поговоря с нея, ще се чувствам по-добре. И ако мога да разбера какво е заровено в градината, ще се чувствам още по-добре.

- Може би са заравяли Саскуоч. Онова правителствено проучване в Кламатс никога не го откри, нали знаеш.

- Марк, длъжник си ми заради уолкмена. За каквото и да се е случило с уолкмена ми.

- Ъх... - Марк въздъхна, след това промърмори с нежелание. - Добре, длъжник съм ти. Но отсега ти казвам, няма да говоря с тези момичета.

- Ти не трябва да говориш с тях. Дори не трябва да ги виждаш. Има нещо друго, което искам да направиш. Слънцето тъкмо залязваше. Бяха вървели по този път хиляди пъти, за да стигнат до хълма на Мари-Линет -единствената разликата тази вечер беше, че Марк носеше чифт градинарски ножици и Мари-Линет махна червеното затъмнение от фенера си.

- Не мислиш, че наистина са убили старицата.

- Не. - Мари-Линет каза прямо. - Просто искам да върна света на мястото му.

- Искаш какво?

- Знаеш как се чувстваш, когато можеш да виждаш как света изглежда около теб, но доста често се питаш, 'О Господи, ами ако е различно?', като 'Ами ако съм осиновена и хората, които мисля, че са ми родители, не са ми родители?' И ако беше вярно, щеше да промени всичко, и за минута не знаеш какво е реално. Е, точно така се чувствам сега, и искам да се отърва от това чувство. Искам стария си свят.

- Знаеш ли кое е най-лудото нещо? - Марк каза. - Мисля, че те разбирам.

Когато стигнаха до Фермата Бърдок, беше напълно тъмно. Пред тях, на запад, звездата АгсШгиз изглежда висеше над къщата, блестяща в леко червено.

Мари-Линет не си направи труда да се занимава с разнебитената порта. Тя отиде до мястото зад боровинковите храсти, където оградата беше паднала.

Фермата беше точно като тяхната, но беше в много Викториански стил.

Мари-Линет смяташе, че извивките и формите на миди правиха къщата по ексцентрична, като г-жа Бърдок. Точно сега, докато гледаше към един от прозорците на втория етаж, сянка от движеща се фигура падна върху прозореца.

Добре, Мари-Линет си помисли. Поне знам, че някой си е вкъщи.

Марк започна да изостава, докато вървяха надолу по пътеката към къщата.

- Каза, че мога да се скрия.

- Добре. Правилно. Виж, защо не вземеш тези ножици и да заобиколиш отзад...

- И да погледна гроба на Саскуоч, докато съм там? Може би да го поразровя? Няма да стане.

- Хубаво. - Мари-Линет каза спокойно. - Тогава се скрий някъде тук и се надявай да не те видят, когато се появят на вратата. Поне с ножиците имаш извинение да си отзад.

Марк я погледна горчиво и тя знаеше, че е спечелила. Когато започна да се отдалечава, Мари-Линет каза:

- Марк, внимавай.

Марк само помаха с ръка към нея, без да се обръща.

Когато вече не се забелязваше, Мари-Линет почука на входната врата. След това звънна на звънеца, който не беше с бутон а с връвчица. Тя можеше да чуе шумолене от вътре, но никой не отвори.

Тя чукаше и звънеше по-ожесточено. Всяка минута тя очакваше вратата да се отвори и да разкрие г-жа Би, дребничка, със силен глас, синя коса, облечена в стара памучна рокля. Но това не се случи. Никой не излезе.

Мари-Линет спря да бъде учтива и започна да тропа по вратата с една ръка и да звъни на звъна с другата. Беше някъде към вредата на това безумие от чукане и звънене, когато тя осъзна, че беше изплашена. Наистина изплашена. Светът й се въртеше. Г-жа Бърдок рядко напускаше къщата.

Тя винаги отговаряше на вратата. А Мари-Линет беше видяла със собствените си очи, че имаше някой вътре. Тогава защо не отговаряха?

Сърцето на Мари-Линет биеше учестено. Чувстваше сякаш пада в голяма пропаст.

Трябва да се махна оттук и да звънна на шериф Акърс. Негова е работата да знае какво да прави в ситуация като тази. Но беше трудно да се довери на бащата на Тод. Тя изля паниката и раздразнението си върху вратата.

Която се отвори. Внезапно. Юмрукът на Мари-Линет удари въздуха и за момент тя усети паника, страх от непознатото.

- Какво мога да направя за вас?

Гласът беше мек и красиво модулиран. Момичето беше просто красиво. Това, което Мари-Линет не бе успяла да види от върха на хълма беше, че кафявата коса беше с богат отблясък с цвят на кестен, чертите й бяха класически потъмнели, високата фигура беше изящна и стройна.

- Ти си Роуан. - каза тя.

- Откъде знаеш?

Не може да си някой друг, никога не съм виждала някой, който прилича толкова много на дървесен дух.

- Леля ти ми е разказвала за теб. Аз съм Мари-Линет Картър, живея малко по нагоре по пътя КаЬпе!а. Вероятно си видяла къщата по пътя до тук.

Роуан изглеждаше уклончиво. Имаше такова мило, сериозно лице, и кожа, която приличаше на белите листенца на орхидея, Мари-Линет си помисли абстрактно. Тя каза:

- Е, просто исках да ви поздравя за добре дошли в квартала, да кажа здравей, да видя дали се нуждаете от нещо.

Роуан изглеждаше по-малко сериозна, тя почти се усмихна, а кафявите й очи станаха по-приветливи.

- Колко мило от твоя страна. Наистина. Почти ми се иска да се нуждаехме от нещо... но всъщност сме добре.

Мари-Линет осъзна, че с максимални учтивост и добри маниери, Роуан затваряше разговора. Бързо тя се хвърли на друга тема.

- Вие сте три момичета, нали? Ще ходите ли на училище тук?

- Сестрите ми ще ходят.

- Това е чудесно. Мога да ги разведа. Тази година ще съм една от старшите ученици.

- Друга тема, бързо, Мари-Линет си помисли. - Е, харесва ли ви Бриар Крийк? Може би е по-тихо отколкото сте свикнали.

- О, оттам, където идваме, също беше тихо. - каза Роуан. - Но направо обикнахме мястото, прекрасно е. Дърветата, малките животинки... - тя се спря.

- Да, тези сладки малки животинки. - каза Мари-Линет. Минавай на въпроса, вътрешният й глас и казваше. Езикът и небцето й бяха изсъхнали. Най-сетне тя каза, - Е-е, ъм, как е леля ви сега?

- Тя е... добре.

Моментното колебание беше всичко, откоето Мари-Линет се нуждаеше. Старите й подозрения, старата й паника, се появиха веднага. Карайки я да се чувства умна и студена, като нож направен от лед.

Тя се чу да казва с уверен, почти весел глас:

- Е, може ли да поговоря с нея за минута? Ще имаш ли нещо против? Просто имам нещо важно, което да й кажа... - тя направи крачка напред, сякаш да престъпи прага.

Роуан продължаваше да блокира вратата.

- О, съжалявам. Но... е, това не е възможно точно сега.

- О, да не би да има главоболие? И преди съм я виждала в легло. - Мари-Линет се засмя леко.

- Не, не е главоболие. - Роуан проговори нежно, предпазливо. - Истината е, че тя ще отсъства няколко дни.

- Отсъства?

- Знам. - Роуан направи малка гримаса, показваща, че смята това за странно. - Тя просто реши да замине за няколко дни. Малка ваканция.

- Но... Божичко, а вие момичета тъкмо пристигнахте... - гласът на Мари-Линет беше чувствителен.

- Е, виждаш ли, тя знаеше, че ще се грижим за къщата вместо нея. Затова изчака докато дойдем.

- Но... Божичко. - Мари-Линет каза отново. Тя почувства буца в гърлото си. - Къде... тя къде отиде?

- На север, някъде по крайбрежието. Не съм сигурна за името на града.

- Но... - гласът на Мари-Линет отслабна. Назад, вътрешният й глас я предупреди.

Сега беше времето да е учтива, да бъде предпазлива. Да пита още щеше да покаже на това момиче, че Мари-Линет знае, че нещо не беше наред с историята. И след като нещо не беше наред, това момиче можеше да е опасно...

Беше трудно да се повярва, гледайки милото, сериозно лице на Роуан. Тя не изглеждаше опасна. Но тогава Мари-Линет забеляза още нещо. Роуан беше боса.

Краката й бяха същия кремаво-блед цвят, като останалата част от нея, но мускулести.

Нещо в тях, начина, по който бяха застанали или празните места между пръстите, накара Мари-Линет да види тези крака бягащи. В дива, примитивна скорост.

Когато погледна нагоре, имаше друго момиче, което вървеше към Роуан. Онова със тъмната златна коса. Кожата й беше млечна вместо с цвят на орхидея, а очите й бяха жълти.

- Това е Кастрел. - Роуан каза.

- Да. - Мари-Линет каза. Тя осъзна, че зяпа. И осъзна, в момента след това, че тя беше изплашена. Всичко в Кастрел я караше да мисли за диви, примитивни моменти. Момичето вървеше така сякаш летеше.

- Какво става? - Кастрел каза.

- Това е Мари-Линет. - каза Роуан, с приятен глас. - Тя живее надолу по пътя. Дошла е да види леля Опал.

- Всъщност само да видя дали имате нужда от нещо. - Мари-Линет се намеси бързо.

- Ние сме нещо като единствените ви съседи. - шанс на стратегията, мислеше си тя. За - лице. Гледайки Кастрел, тя вярваше в опасността. Сега всичко, което искаше, беше тези момичета да не разберат какво знае тя.

- Ти си приятелка на леля Опал? - Кастрел каза елегантно. Жълтите й очи огледаха Мари-Линет, първо нагоре, после надолу.

- Да, идвам понякога, да помогна с... - О, Господи, не казвай градината. - ...козите. Ъм, предполагам, че ви е казала, че трябва да се доят на всеки дванадесет часа.

Изражението на Роуан се промени едва забележимо. Сърцето на Мари-Линет изтуптя силно. Г-жа Би никога, никога не би тръгнала, без да даде точни инструкции за козите си.

- Разбира се, че ни каза. - Роуан каза гладко, само секунда по-късно.

Дланите на Мари-Линет се потяха. Кастрел не беше свалила този пронизителен, спокоен, втренчен поглед от нея, дори и за момент. Като всеизвестната хищна птица, която гледа към всеизвестния заек.

- Е, става късно и се обзалагам, че имате неща за вършене. Трябва да ви оставя.

Роуан и Кастрел се спогледаха. След това и двете погледнаха към Мари-Линет, канелено-кафяви очи и златни очи се насочиха моментално към лицето й. Мари-Линет почувства отново, че пада в пропаст.

- О, не си тръгвай. - Кастрел като любезно. - Защо не влезеш вътре?

Глава пета

Марк все още мърмореше, докато минаваше покрай ъгъла на къщата. Какво правеше тук?

Не беше лесно да се влезе в градината от отвън. Той трябваше да мине през рододендрон храстите и тръстиките с боровинки, които оформяха жив плет около нея.

И когато той излезе от тунела от жилави зелени листа, сцената, която се разиграваше пред него не достигна до мозъка му. Той се движеше на инерция за няколко секунди преди мозъка му отново да се включи.

Хей, чакай. Тук има момиче.

Красиво момиче. Много красиво момиче. Той можеше да я види ясно на светлината, идваща от верандата. Тя имаше дълга бяло-руса коса, цветът, който нормално само учениците в предучилищна имаше, и беше толкова хубава, колкото детска коса също, вееща се около нея като бледа коприна докато се движеше. Тя беше дребничка. С малки китки. Ръцете и краката й бяха деликатни.

Тя носеше старомодна нощница и танцуваше на това, което звучеше като реклама за наемане на неща. Върху стълбите на верандата стоеше очукано радио. Също така имаше черен котарак, който погледна веднъж към Марк и се притаи в сенките.

- Лооош кре-дит, няяяяма кре-дит, беееез притес-нения, щеее ви приемем... - радиото кънтеше. Момичето танцуваше с ръце над главата си - леко като пух, Марк си помисли, гледайки с удивление. Наистина, действително толкова лека, и какво ако това беше изтъркана фраза.

Когато рекламата приключи, започна кънтри-западняшка песен, тя се извъртя и го видя. Тя спря, замръзна, с ръце все още над главата й и кръстосани китки. Очите й се разшириха, а устата й се отвори.

Тя е изплашена, помисли си Марк. От мен. Момичето не изглеждаше грациозно сега, тя се наведе към радиото, опипвайки го, бутайки го. Опитвайки се да открие бутона за изключване, Марк осъзна.

Отчаянието й беше заразително. Преди да се замисли, Марк остави градинската ножица и се спусна, за да вземе радиото от нея. Той завъртя горното копче, спирайки песента преди края й. След това той погледна към момичето, което погледна към него с разширени сребристо-зелени очи. И двамата дишаха тежко, сякаш тъкмо бяха обезвредили бомба.

- Хей, и аз мразя кънтри-западняшка музика. - Марк каза след минута.

Никога не съм говорил на момиче така преди. Но той никога не е виждал момиче толкова изплашено от него преди. И толкова изплашена - той можеше да види сърцебиенето в бледите сини вени под прозрачната кожа на шията й.

Тогава, внезапно, тя спря да изглежда ужасена. Тя прехапа устната си и се изкикоти. Тогава, все още усмихвайки се, тя премигна и подсмъркна.

- Забравих. - каза тя, докосвайки леко ъгълчето на окото си. - Вие нямате същите правила, като нашите.

- Правила за кънтри-западняшка музика? - Марк се опита да познае. Той харесваше гласа й. Беше обикновен, не божествен. Предаваше й по-човешки вид.

- Правила за външната музика. - каза тя. - И телевизията, също.

- „Извън какво?” - помисли си Марк.

- Ъм, здрасти. Аз съм Марк Картър.

- Аз съм Джейд Редферн.

- Ти си една от племенниците на г-жа Бърдок.

- Да. Тъкмо пристигнахме миналата нощ. Ще живеем тук.

Марк изсумтя и промърмори “Моите съболезнования.”.

- Съболезнования? Защо? - Джейд огледа предпазливо градината.

- Защото да живееш в Бриар Крийк е съвсем малко по-вълнуващо, отколкото да живееш в гробище.

Тя го погледна продължително и удивено.

- Ти си... живял в гробище?

Той я погледна продължително.

- Ъм, всъщност, имах предвид, че тук е скучно.

- О.

Тя се замисли, след което се усмихна.

- Е, за нас е интересно. - каза тя. - Различно е от там, откъдето идваме.

- И от къде по-точно идвате?

- Остров. Той е някъде близо до... - тя се замисли. - Щата Мейн.

- “Щата Мейн”?

- Да.

- Този остров има ли си име?

Тя го зяпна с разширени зелени очи.

- Е, не мога да ти кажа това.

- Ъм... добре.

Тя подиграваше ли му се? Но в изражението й не беше подигравателно и тя не се опитваше да го подразни. Тя изглеждаше мистериозна... и невинна. Може би тя имаше някакви умствени проблеми. На децата в гимназията нямаше да им се понрави това. Те не бяха много толерантни към различията.

- Виж. - каза той рязко. - Ако някога има нещо, което да направя за теб... нали знаеш, ако някога си навлечеш неприятности или нещо подобно... само ми кажи. Нали?

Тя наклони главата си настрани. Миглите й хвърляха сенки под светлината на лампата, но изражението й не беше сдържано. Беше открито и преценяващо, и тя го оглеждаше внимателно, сякаш имаше нужда да го разбере. Отне й доста време. След това тя се усмихна, карайки на бузите й да се появят малки трапчинки, и сърцето на Марк подскочи неочаквано.

- Добре. - каза тя мило. - Марк. Не си глупав, макар да си момче. Ти си добрият герой, нали?

- Ами... - никой никога не беше викал на Марк добрия герой, не й в телевизионния смисъл. Не беше сигурен какво би казал, ако някой беше. - Аз, ъм, надявам се да съм.

Джейд го наблюдаваше внимателно.

- Знаеш ли, тъкмо реших. Тук ще ми хареса. - тя се усмихна отново, и дишането на Марк се затрудни - и тогава изражението й се промени.

И Марк го чу. Шумен тупур в големите храсти в задната част на градината. Беше странен, див звук, но реакцията на Джейд беше напълно неочаквана. Тя беше замръзнала, тялото й беше напрегнато и трепереше, очите й насочени към храстите. Тя изглеждаше ужасена.

- Хей. - Марк проговори нежно, след това докосна рамото й. - Хей. Всичко е наред. Вероятно е някой от козите, която е избягала, козите могат да прескачат всякакви огради. - тя клатеше главата си. - Или елен. Когато са спокойни могат да звучат точно като ходещи хора.

- Не е елен. - изсъска тя.

- Те слизат до тук и ядат неща от градините на хората през нощта. Вероятно от там, откъдето идваш, нямате елени, разхождащи се наоколо...

- Не мога да подуша нищо. - тя каза шепнейки. - Заради глупавата кошара е. Всичко мирише на кози.

Тя не може да подуши...? Марк направи единственото нещо, за което можеше да се сети при такова изказване. Той уви ръцете си около момичето.

- Всичко е наред. - каза той нежно. Той не можеше да не забележи, че тя беше и студена, и топла в същото време, гъвкава, прекрасно жива под нощницата си. - Защо да не те заведа вътре? Ще си в безопасност там.

- Пусни. - Джейд каза неблагодарно, въртейки се. - Може да трябва да се бия. - тя се измъкна изпод ръцете му и се обърна към храстите отново. - Стой зад мен.

Добре, значи тя е луда. Не ми пука. Мисля, че я обичам.

Той застана до нея.

- Виж, и аз ще се бия. Какво мислиш, че е? Мечка, койот...?

- Брат ми.

- Твоя... - тревога обля Марк. Тя току - що премина границата на приемлива лудост. - Оу.

Още един звук се чу от храстите. Определено беше нещо голямо, не коза. Марк тъкмо се чудеше колко голям подкуп трябва да даде, ако трябва да я вади от лудница, когато вик пречупи тишината.

Човешки вик... или, по-лошо, почти животински. Когато изчезна, се чу вой, който беше определено нечовешки и започна тихо, и тогава внезапно звучеше като писък. Марк беше изумен. Когато воят най-сетне спря, се чу ридаещ, стенещ звук, след това мълчание.

Марк си пое въздух и изпсува.

- Какво, по дяволите, беше това?

- Шшт. Стой мирно. - Джейд беше наполовина наведена, очите й бяха върху храстите.

- Джейд... Джейд, слушай. Трябва да влезем вътре. - отчаяно, той уви ръката си около кръста й, опитвайки се да я повдигне. Тя беше лека, но се измъкваше като вода измежду ръцете му. Като котка, която не искаше да бъде хваната. - Джейд, каквото и да е това нещо, имаме нужда от пистолет.

- Аз нямам. - тя изглежда, че говореше през зъбите си... както и да е, имаше нещо странно в начина, по който звучеше гласът й. Тя му беше обърнала гръб и той не можеше да види лицето й, но ръцете й бяха готови да драскат с нокти.

- Джейд. - Марк каза бързайки. Той беше достатъчно изплашен, за да избяга, но не можеше да я остави. Не можеше. Нито един добър герой не би направил това.

Прекадено късно. Боровинковите храсти се размърдаха откъм юг. Нещо излизаше от там.

Сърцето на Марк сякаш замръзна, но след това той видя, че се мърда. Той буташе Джейд грубо настрани.

Застана пред нея, за да посрещне каквото и да идваше от тъмното.

****

Мари-Линет едва се провря през боровинковите храсти. Ръцете и краката й бяха одрани, и тя можеше да можеше да усети как зрелите, ярко-черни боровинки се смачкват в нея. Вероятно беше избрало лошо място, през което да премине, но тя не беше мислила за това. Тя беше мислила за Марк, за това да го открие, колкото беше възможно по-скоро и да го измъкне от тук.

Моля ти се, нека бъде тук, помисли си тя. Нека бъде тук и да бъде наред и никога няма да искам нищо друго.

Тя премина през последния храст и се появи в задния двор... и след това нещата станаха много бързо. Първото нещо, което тя видя, беше Марк, и тя усети прилив на облекчение. След това изненада. Марк стоеше пред момиче, ръцете му бяха вдигнати като на баскетболен пазач. Сякаш да я предпази от Мари-Линет.

И тогава, толкова бързо, че Мари-Линет едва можа да проследи движението, момичето тръгна към нея.

И Мари-Линет вдигна ръцете си нагоре и Марк крещеше:

- Не, това е сестра ми!

Момичето се спря на крачка разстояние от Мари-Линет. Беше малкото със сребърната коса, разбира се. На тази светлина, Мари-Линет можеше да види, че тя имаше зелени очи и кожата й беше толкова прозрачна, че почти изглеждаше като направена от кварц.

- Джейд, това е сестра ми. - Марк каза отново, сякаш бързайки да установи това. - Името й е Мари-Линет. Тя няма да те нарани. Мер, кажи й че няма да я нараниш.

Да я нараня? Мари-Линет нямаше идея за какво говореше той и не искаше да знае.

И това момиче беше странно красиво като другите, и нещо в очите й - те не бяха обикновено зелени, бяха почти сребърни - накара кожата на Мари-Линет да настръхне.

- Здравей. - каза Джейд.

- Здравей. Добре, Марк, хайде. Трябва да тръгваме. Веднага.

Тя очакваше той да се съгласи моментално. Той беше този, който не искаше да идва, а сега, ето го тук с най-ужасния му кошмар - момиче. Но вместо това, той каза:

- Чу ли този вик? Можеш ли да ми кажеш от къде дойде?

- Какъв вик? Аз бях вътре. Хайде. - Мари-Линет хвана ръката на Марк, но след като той беше толкова силен, колкото беше и тя, не можа да го помръдне. - Може би чух нещо. Не обърнах внимание. - тя беше оглеждала отчаяно Викторианския хол, бърборейки лъжи как семейството й знаело къде е отишла тази нощ и я очаквали скоро. Как баща й и мащехата й били толкова добри приятели с г-жа Бърдок и как я чакали да се върне вкъщи, за да чуят за плетениците на г-жа Би.

Тя все още не беше сигурна защо я пуснаха. Но по някаква причина, Роуан най-сетне се изправи, давайки на Мари-Линет тържествена, сладка усмивка, и отвори предната врата.

- Знаеш ли, обзалагам се, че е било върколак. - Марк каза на Джейд развълнувано. - Върколак, който е слязъл от Гората Уилмейт.

Джейд се мръщеше.

- Върколак? - тя помисли. - Да, предполагам, че може да е било. Никога преди не съм чувала как звучат. -Тя погледна към Мари-Линет. - Ти това ли мислиш, че е?

- О, разбира се. - Мари-Линет каза, бързайки. - Определено върколак.

Тя трябваше да попита къде беше леля й, помисли си тя внезапно. Беше перфектната възможност да я хване в лъжа.

Ще я питам и тогава тя ще каже нещо - каквото и да е, но не че леля й е отишла на север за малка ваканция по крайбрежието. И тогава ще знам.

Тя не го направи. Просто нямаше куража. Тя не искаше да хваща никого в лъжа, вече - тя само искаше да избяга от тук.

- Марк, моля те...

Той погледна към нея и за първи път изглежда видя, колко разстроена беше тя.

- Ъм... добре. - каза то. А на Джейд: - Виж, защо не влезеш вътре сега? Там ще си в безопасност. И може би... може да дойда отново някога?

Мари-Линет все още го дърпаше, но сега, за нейно облекчение, той най-сетне започна да се движи. Мари-Линет се запъти към боровинковите храсти, през които дойде.

- Защо не минете от там? Нещо като пътека е. - Джейд каза, сочейки. Марк моментално тръгна натам, взимайки Мари-Линет със себе си, и тя видя удобна пътечка между храстите в края на градината. Тя никога нямаше да я види, ако не беше знаела какво да търси.

Когато стигнаха оградата, Марк се обърна и погледна назад. Мари-Линет се обърна също.

Оттук Джейд беше само тъмен силует на светлината от лампата, но косата й, блестяща от отзад, приличаше на сребърно сияние. То блестеше около нея.

Мари-Линет чу как Марк спотаява дъха си.

- И двамата да се върнете скоро. - Джейд каза сърдечно. - да ни помогнете да издоим козите, както ни каза леля Опал. Тя ни даде много стриктни заповеди, преди да замине на ваканция.

Мари-Линет беше слисана.

Тя се обърна и погледна назад, главата й се въртеше. Когато стигнаха до пътя, тя каза:

- Марк, какво стана, когато отиде в градината?

Марк изглеждаше замислен.

- Какво имаш предвид под “какво стана”? Нищо не стана.

- Огледа ли разровеното място?

- Не. - Марк каза късо. - Джейд беше в градината, когато отидох там. Нямаше как да огледам каквото и да е било.

- Марк... тя беше ли там през цялото време? Джейд? Тя влезе ли в къщата? Или някой от другите момичета излезе ли?

Марк изсумтя.

- Дори не знам как изглеждат другите момичета. Единствената която видях, беше Джейд и тя беше там през цялото време. - той я погледна мрачно.

- Не си все още настроена на криминална вълна, нали?

Мари-Линет не отговори. Тя се опитваше да събере разпилените си мисли.

Не мога да повярвам. Но тя го каза. Нареждания за козите. Преди леля й да отиде на ваканция. Но Роуан не знаеше за козите преди да й кажа. Мога да се закълна, че не знаеше. И аз бях толкова сигурна, че тя ме мотаеше с всичко това за ваканцията... Добре, може и да съм грешала. Но това не значи, че Роуан казваше истината. Може би са измислили историята преди тази нощ и Роуан е просто некадърна актриса. Или може би...

- Марк, това ще ти прозвучи лудо... но Джейд нямаше мобилен телефон или нещо подобно, нали?

Марк замръзна и погледна към Мари-Линет бавно и този поглед казваше много повече от думите му.

- Мари-Линет, какво не е наред с теб?

- Роуан и Кастрел ми казаха, че г-жа Би е на ваканция. Че тя внезапно решила да отиде на ваканция, когато те пристигнали в града.

- И? Джейд каза същото нещо.

- Марк, г-жа Би живее тук от десет години и тя никога не е заминавала на ваканция. Никога. Как ще отиде сега, когато племениците й тъкмо се преместиха да живеят при нея?

- Може би защото те ще могат да пазят къщата, докато я няма. - Марк каза с поразяваща логика.

Точно каквото беше казала Роуан. Внезапно чувство на параноя обля Мари-Линет, като някой, който осъзнава, че всички около него са заговорници, всички в една конспирация. Тя щеше да му каже за козите, но сега не искаше.

О, осъзнай се момиче. Дори Марк мислеше логично. Най-малкото, което можеше да направиш, е поне да мислиш рационално преди да отидеш при шериф Акърс.

Фактът е че, Мари-Линет си каза, напълно честно, че се паникьоса. Имаше предчувствие за тези момичета по някаква причина, и след това напълно забрави логиката. Дори не намери някакви доказателства. Избяга. Едва ли можеше да отиде при шерифа и да каже, че смяташе момичетата за подозрителни, защото Роуан е имала зловещи крака. Нямаше никакви доказателства.

Нищо освен... Тя изръмжа вътрешно.

- Всичко опира до това, което е в градината. - каза тя на глас.

Марк, който беше вървял до нея мълчейки, сега спря.

- Какво?

- Всичко опира до това, отново. - Мари-Линет каза със затворени очи. - Трябваше само да погледна онова разровено място, когато имах възможност, дори и Джейд да ме беше видяла. Това е единственото истинско доказателство... затова трябва да видя какво има там.

Марк клатеше главата си.

- Виж сега...

- Трябва да се върна. Не тази нощ. Много съм уморена. Но утре. Марк, трябва да го проверя преди да отида при шериф Акърс.

Марк експлодира.

- Преди да направиш какво? - изкрещя той, достатъчно шумно, за да се чуе ехо. - За какво говориш, да ходиш при шерифа?

Мари-Линет го зяпна. Тя не беше осъзнала колко различна беше гледната точка на Марк от нейната. Защо, помисли си тя, защо той...

- Искаше да провериш къде е г-жа Би, затова проверихме къде е г-жа Би. - каза Марк. - Те ни казаха къде е. И ти видя Джейд. Знам, че е малко различна, тя както ти каза за г-жа Би - тя е ексцентрична. Но приличаше ли на такъв човек, който би наранил някого? Е, изглеждаше ли?

Защо той е влюбен в нея, Мари-Линет си помисли. Или поне много я харесва. Марк харесва момиче.

Сега тя беше наистина объркана.

Това можеше да е толкова добре за него, само ако момичето не беше побъркано. Е, може би даже ако момичето беше лудо, но да не беше толкова лудо. И в двата случая, Мари-Линет не можеше да настрои полицията срещу новата приятелка на Марк, освен ако нямаше доказателства.

Чудя се дали тя го харесва също?, помисли си. Те определено изглежда, че се предпазваха, когато се появих.

- Не, прав си. - каза тя на глас, радваше се, че тази нощ беше лъгала. - Тя не прилича на такъв човек, който би наранил някой. Нека просто оставим темата намира.

С теб. А утре вечерта, когато мислиш, че гледам звездите, ще се промъкна там. Този път ще си донеса моя собствена лопата. И може би голяма пръчка, с която да гоня върколаците.

- Наистина ли мислиш, че чу върколак там? - попита тя, за да смени темата.

- Ъм... може би. - Марк бавно започна да губи намръщеното си изражение. - Беше нещо странно. Нещо, което никога преди не съм чувал. Значи ще забравиш всички тези луди неща, свързани с г-жа Би, нали?

- Аз, ще ги забравя. - Ще съм наред, Мари-Линет си мислеше. Този път няма да се панирам, ще се уверя, че не са ме видели. Освен това, ако щяха да ме убиват, щяха да го направят тази нощ, нали?

- Може би сме чули вика на Саскуоч. - каза Марк.

Глава шеста

- Защо просто не я убихме!? - Кастрел попита.

Роуан и Джейд се спогледаха. Имаше малко неща върху, които те се съгласяваха, но едно от тях определено беше Кастрел.

- Първо, съгласихме се ,да не правим това тук. Не използваме силите си...

- И не се храним с хора. Или ги убиваме. - Кастрел довърши изречението монотонно. - Но ти вече използва силите си тази нощ, повика Джейд.

- Трябваше да й кажа каква история съм разказала за леля Опал. Всъщност, трябваше да планираме това по-рано. Трябваше да осъзная, че хора ще идват да питат къде е леля Опал!

- Тя е единствената, която пита. Ако я убием...

- Не можем просто да почнем да убиваме хора в новия си дом. - Роуан каза сериозно. - Освен това, тя каза че има семейство, което я чака. И тях ли ще убием?

Кастрел вдигна рамене.

- Няма да започваме кръвна вражда.- Роуан каза по-сериозно.

- Ами ако й повлияем? - каза Джейд. Тя седеше с Тайги в ръцете си, целувайки кадифената черна глава на котенцето. - Да я накараме да забрави, че е подозирала нещо... или да я накараме да мисли, че е видяла леля Опал.

- Това щеше да е добра идея, ако беше само тя. - Роуан каза търпеливо. - Но не е! Ще повлияваме на всеки, който дойде в къщата ли? Ами хората, които се обаждат по телефона? Ами учителите? Вие двете трябва да започнете училище след няколко седмици!

- Може би просто ще трябва да изпуснем това. - Кастрел каза без съжаления.

Роуан клатеше главата си.

- Трябва ни дълготрайно решение. Трябва да измислим логично обяснение, защо леля Опал я няма.

- Трябва да преместим леля Опал. - Кастрел каза равно. - Трябва да се отървем от нея!

- Не, не! Може би трябва да покажем тялото. - Роуан каза.

- Изглеждащо така?

Те започнаха да спорят. Джейд постави брадичката си върху главата на Тайги и започна да гледа през кухненския прозорец. Тя мислеше за Марк Картър, който имаше такова галантно сърце. Даваше й приятно забранена тръпка, само докато си го представя. Обратно вкъщи, нямаше хора разхождащи се свободно. Тя никога нямаше да бъде изкушена да наруши законите на „Нощния Свят” и да се влюби в един от тях. Но тук... да, Джейд почти можеше да си представи как се влюбва в Марк Картър,сякаш беше човешко момиче. Тя потрепери бълнувайки. Но точно, когато се опитваше да си представи, каквото човешките момичета си представяха, когато бяха влюбени, Тайги се мръдна внезапно. Той се изви в ръцете й и скочи на кухненския под и побягна. Козината на гърба му беше наежена.

Джейд погледна отново към прозореца. Тя не можеше да види нищо. Но... тя чувстваше...

Тя се обърна към сестрите си.

- Имаше нещо в градината тази нощ.... - каза тя. - ...и не можех да го подуша.

Роуан и Кастрел продължаваха да спорят. Те не я чуха.

****

Мари-Линет отвори очите си и кихна. Беше се успала. Слънцето светеше около ъглите на тъмно-сините й пердета.

Ставай и се захващай на работа, каза си тя. Но вместо това, тя лежеше разтърквайки очи, опитвайки да се събуди. Тя беше нощен човек, не сутрешен. Стаята беше голяма и боядисана в тъмно синьо. Мари-Линет сама беше залепила фосфорисцентни звезди и планети на тавана. Залепен за огледалото беше стикер, казващ - „ПАДАМ СИ ПО АСТЕРОИДИ”. На стените имаше грамадна карта на луната, постер от Алманаха §ку-Оагег, и снимки на Р1етйе§, НогзеЬеай №Ьи1а и пълното затъмнение през 1995. Това беше убежището на Мари-Линет, мястото където отиваше, когато хората не я разбираха.

Тя винаги се чувстваше в безопасност през нощта.

Тя се прозя и тръгна към банята, взимайки чифт дънки и тениска по пътя си. Тя вчесваше косата си, докато слизаше по стълбите, когато чу гласове идващи от хола. Гласа на Клаудия... и мъжки глас. Не е Марк, през делниците той обикновено отиваше в къщата на приятеля си Бен.

Беше непознат!

Мари-Линет надзърна от кухнята. Имаше момче седящо на дивана. Тя можеше само да види задната част на главата му, която беше пепеляво-руса. Мари-Линет сви рамене и започна да отваря хладилника, когато чу собственото си име.

- Мари-Линет й е много добра приятелка. - Клаудия казваше с бързия си глас с лек акцент. - Спомням си преди няколко години, че тя й помогна да оправи кошарата за козите.

Те говорят за г-жа Би!

- Защо държи кози ли? Мисля, че тя каза на Мари-Линет, че ще са й от полза, след като тя не излиза много.

- Колко странно!? - каза момчето. Той имаше ленив, небрежно-звучащ глас. - Чудя се какво ли е имала предвид???

Мари-Линет, която надничаше през кухненската врата, напълно неподвижна, видя Клаудия да повдига раменете си.

- Предполагам, че е имала предвид млякото!Всеки ден сега, тя има прясно мляко. Не трябва да ходи до магазина,но не знам...ще трябва да я питаш сам! - тя се засмя.

Няма да е лесно, Мари-Линет си помисли. Сега, защо някакъв странник ще задава въпроси свързани с г-жа Би?

Естествено. Трябва да е от полицията или нещо подобно. ФБР. Но гласа му я накара да се замисли. Той звучеше прекадено млад, да бъде който и да е от двете, освен ако не смяташе да се внедрява в училището, за да залови някой. Мари-Линет влезе по-навътре в кухнята, за да може да вижда по-добре. Ето, тя можеше да го види в огледалото. Разочарование я обля!

Определено не е достатъчно голям, за да е от ФБР. И колкото й Мари-Линет да искаше да бъде опитен, духовит детектив той не беше. Той беше само най-красивото момче, което тя беше виждала в целия си живот.

Той беше висок, слаб и елегантен, с дълги крака изпънати пред него и глезени кръстосани под масичката за кафе. Той приличаше на голяма симпатична котка. Имаше меки черти, леко присвити дяволити очи и обезоръжаваща ленива усмивка.

Не само ленива, Мари-Линет реши. Слабоумна. Спокойна. Може би дори глупава. Тя не се впечатляваше от външния вид, освен ако нямаше тънките, кафяви и интересни черти, като... Е, като Джеръми Ловет, например. Прелестни типове, такива които приличаха на големи пепеляво-руси котки, нямаха никакви причини да развиват ума си. Те бяха само влюбени и суетни. И с много ниско Щ.

А този изглеждаше сякаш няма да може да се събуди или да се вземе в ръце, за да спаси собствения си живот.

Не ме интересува защо е тук. Мисля да се кача горе.

Тогава момчето от дивана вдигна едната си ръка и размърда пръстите си във въздуха. Той се обърна наполовина. Не достатъчно, за да погледне Мари-Линет, но достатъчно, за да стане ясно, че говори на някой зад себе си. Сега тя можеше да види профила му в огледалото.

- Здрасти!

- Мари-Линет, това ти ли си? - попита Клаудия.

- Да. - Мари-Линет отвори вратата на хладилника и издаде удрящи звуци. - Само си взимам малко сок, след това излизам!

Сърцето й биеше силно - със срам и раздразнение. Добре, значи сигурно я е видял в огледалото. Сигурно си е помислил, че тя го зяпа, заради начина ,по който изглеждаше. Сигурно, където и да отидеше хората го зяпаха.

Какво от това, голяма работа, разкарай се.

- Не си тръгвай, все още! - извика Клаудия. - Ела тук и поговори още няколко минути.

Не. Мари-Линет знаеше че това е детинска и глупава реакция, но не можеше да се спре. Тя бутна бутилката с кайсиев сок в бутилката с минерална вода.

- Ела да се срещнеш с племенника на г-жа Бърдок. - каза Клаудия.

Мари-Линет замръзна.

Тя стоя в студения въздух излизащ от хладилника, гледайки втренчено към датчика на температурата без да го вижда. След това тя остави бутилката със сок на мястото й. Хвана една Кола без да я вижда.

Какъв племенник? Не си спомням да съм чула нещо за племенник.

Макар че, тя никога не беше чувала много за плетениците на г-жа Бърдок, не й преди да решат, да дойдат тук. Г-жа Би просто не говореше много за семейството си.

Значи той й е племенник... затова пита за нея. Но знае ли? С момичетата ли работи? Или е тръгнал след тях? Или...

Напълно объркана, тя влезе в хола.

- Мари-Линет, това е Аш. Той е тук, за да посети леля си и сестрите си. - Клаудия каза. - Аш, това е Мари-Линет. Тази, която е толкова добра приятелка с леля ти.

Аш се изправи, с едно прекрасно, лениво движение. Точно като котка, включително и протягането по средата.

- Здравей!

Той предложи ръка. Мари-Линет я докосна с изстудените си пръсти от Колата, погледна нагоре към лицето му и каза: - Здрасти!

Само че не стана така.

Стана така: Мари-Линет гледаше към килима, когато влезе в стаята, което и даде възможност да огледа добре тенис обувките му №ке и разкъсаните на коленете му дънки. Когато той се изправи, тя погледна към тениската му, която имаше стандартен дизайн - черно цвете на бял фон. Вероятно емблема на някаква рок група. И когато тя видя ръката му да се доближава до нея, тя се протегна автоматично, промърмори поздрав и погледна към лицето му, точно когато го докосна. И това беше частта, която беше трудна за обяснение.

Контакт. Нещо се случи.

Хей, познавам ли те?

Не. Това беше проблема. Тя не го познаваше, но чувстваше сякаш трябва. Също така чувстваше ,сякаш някой е докоснал гръбнака й с наелектризирана жица. Беше много неприятно. Стаята стана светло розова. Гърлото й се поду и тя можеше да усети сърцебиенето си там. Също неприятно. Но някак си, когато събереш всичко заедно, правеше едно леко виене на свят, каквото...

Каквото чувстваше когато гледаше към ^а§ооп №Ьи1а. Или си представяше галактики събрани в полезрението й, големи и по-големи, докато размерът не загубеше значение и се чувстваш така сякаш пропадаш.

Тя падаше, сега. Не можеше да види нищо друго освен очите му. И тези очи бяха странни, подобни на призми, променящи цвета си като звезда гледана през тежка атмосфера. Сега сини, сега златни, сега виолетови.

О, не искам да съм тук. Моля те, не искам.

- Толкова е хубаво да видим ново лице наоколо, нали? Много ни е скучно сами. - каза Клаудия, с напълно нормален и малко развълнуван глас. Мари-Линет излезе от транса си, и тя реагира така сякаш Аш й беше подал мангуста, а не ръката си. Тя отскочи назад, гледайки където и да е освен към него. Имаше чувството, че е спасена от падане в минна шахта.

- Добре. - Клаудия каза със сладкия си акцент. - Хмм... - тя въртеше един тъмен къдрав кичур от косата си, нещо което правеше, когато беше много нервна. - Може би, Вие вече се познавате!?

Мълчание.

Трябва да кажа нещо, Мари-Линет си помисли замаяно, гледайки към камината.

Държа се налудничаво и излагам Клаудия.

Но какво беше станало току що?

Няма значение. После ще се безпокоя. Тя преглътна, сложи усмивка на лицето си и каза: - Е, колко време ще останеш в града?

Грешката й беше, че тогава го погледна. И всички стана отново. Не толкова силно колкото преди, може би, защото тя не го докосваше. Но електрическия шок беше същия. И той приличаше на котка, която е била ударена от ток. Нервен. Недоволен. Удивен.

Е, поне беше буден, Мари-Линет си помисли. Той и Мари-Линет се гледаха за известно време, докато стаята се въртеше и стана розова.

- Кой си ти? - Мари-Линет каза, забравила всякакви норми на учтивост.

- Коя си ти? - каза той, с точно същия тон.

Двамата се изгледаха взаимно.

Клаудия правеше тихи звуци с езика си, за да изчисти гърлото си от доматения сок. Мари-Линет чувстваше някакво далечно съжаление за нея, но не можеше да й обърне внимание. Цялото съзнание на Мари-Линет беше фокусирано върху момчето пред нея, върху това да му се противопостави, да го блокира. Върху това да се отърве от това странно чувство, сякаш тя беше едно от две парчета пъзел, които бяха събрани заедно.

- Виж сега... - тя започна напрегнато, и точно в същия момент той започна рязко:

- Виж...

И двамата спряха и се погледнаха отново. Тогава Мари-Линет успя да отмести погледа си. Нещо я теглеше в съзнанието й...

- Аш. - каза тя, взимайки се в ръце. - Аш, г-жа Бърдок, каза нещо за теб... нещо за момче на име Аш. Не знаех, че говори за племенника си.

- Пра-племенник. - Аш каза, гласът му не беше много стабилен. - Какво каза тя?

- Тя каза, че си бил малко лошо момче, и че вероятно като пораснеш ще станеш още по-зле.

- Е, била е права за това. - каза Аш, и изражението му се смекчи малко, сякаш вече беше на по-позната територия.

Сърцето на Мари-Линет забавяше ритъм. Тя откри, че ако се концентрираше, може да накара странните чувства да изчезнат. Помагаше, ако не гледа към Аш.

Дълбок дъх, каза си тя. И още един. Добре, нека изясним нещата. Не мисли за това, което тъкмо се случи, забрави го, ще мислиш после за това.

Какво е важно сега?

Нещата които бяха важни сега бяха:

1) Това момче беше брат на тези момичета,

2) Може да знае какво е станало с г-жа Би, и 3) Ако не знаеше, може би щеше да й помогне с някаква информация. Така като дали леля му беше оставила завещание, и ако беше, кой взимаше семейните бижута.

Тя погледна към Аш с ъгълчето на окото си. Той определено изглеждаше по-спокоен.

- Значи Роуан и Кастрел и Джейд, са твои сестри. - каза тя, с всичкото учтиво безгрижие, което успя да овладее. - Изглеждат мили.

- Не знаех, че ги познаваш. - Клаудия каза, и Мари-Линет осъзна, че мащехата й стоеше на прага, облегната на вратата, с кръстосани ръце. - Казах му, че не си ги срещнала ,все още.

- Марк и аз отидохме там вчера. - каза Мари-Линет. И когато го каза, нещо проблесна в лицето на Аш... Нещо,което изчезна толкова бързо, колкото и се появи, преди тя да може да го анализира. Но я накара да се чувства сякаш стоеше на ръба на скала, пронизвана от леден вятър.

Защо? Какво не би било правилно, в това че е срещнала момичетата?

- Ти и Марк... ,а Марк би бил твоя брат?

- Точно така. - Клаудия каза от прага.

- Някой други братя или сестри?

Мари-Линет премигна.

- Какво, да не би да преброяваш населението на града?-Аш направи лоша имитация на предишната му ленива усмивка.

- Просто харесвам да следя приятелите на сестрите си.

- Защо?За да ги одобриш ли?

- Всъщност да. - той направи усмивката отново, но този път по-успешно. - Ние сме старомодно семейство. Много старомодно.

Челюстта на Мари-Линет падна. След това, изведнъж, тя се почувства щастлива. Сега нямаше нужда да мисли за убийства или розови стаи или какво знаеше момчето. Всичко за което трябваше да мисли беше, какво щеше да му стори тя.

- Значи сте старомодно семейство. - каза тя, пристъпвайки крачка напред.

Аш кимна.

- И ти командваш. - Мари-Линет каза.

- Е, само тук. Вкъщи, баща ни.

- И ти просто ще кажеш на сестрите ти, с кой може да са приятели. Може би избираш и приятелите на леля си?

- Всъщност, тъкмо обсъждах това... - той махна ръка към Клаудия.

Да, това правеше, Мари-Линет осъзна. Тя пристъпи още веднъж към Аш, който все още се усмихваше.

- О, не. - каза Клаудия. Тя замахна един път с кърпата. - Не се усмихвай.

- Харесвам момичета с дух. - Аш каза, сякаш се опитваше толкова силно да открие най-противното нещо, което можеше да каже. След това, с един вид решително перчене, той намигна, протегна се, и докосна Мари-Линет под брадичката.

Фъззз! Искри! Мари-Линет отскочи назад. Същото направи и Аш, гледайки към собствената си ръка, сякаш го беше предала.

Мари-Линет почувства необясним импулс да събори Аш на земята и да скочи върху него. Никога преди не се беше чувствала така към някое момче. Тя игнорира този импулс и го ритна в пищяла. Той извика и подскочи назад. Още веднъж ленивата самодоволност изчезна от лицето му. Той изглеждаше разтревожен.

- Мисля, че сега ще е по-добре да си вървиш. - Мари-Линет каза приятно. Тя беше удивена от себе си. Никога не е била от буйния тип момичета. Може би някъде дълбоко в нея имаше скрити черти, които тя никога не бе подозирана, че притежава.

Клаудия ахна и клатеше главата си. Аш, все още подскачаше, но не отиваше никъде. Мари-Линет пристъпи към него отново. Макар да беше наполовина по-висок, той отстъпи назад. Той я погледна, с нещо като учудване.

- Хей. Хей, виж, знаеш ли, наистина не знаеш какво правиш. - каза той. - Ако знаеше...

И Мари-Линет го видя отново - нещо в лицето му, което внезапно го накара да не изглежда глупав или мил. Като блясъка на острие на нож в светлината. Нещо, което казваше опасност...

- О, отивай да тревожиш някой друг. - Мари-Линет каза. Тя се приготви за още един ритник.

Той отвори устата си, след това я затвори. Все още държейки пищяла си, той погледна към Клаудия и успя да изкара наранена и мизерна усмивка.

- Благодаря ви толкова много за...

- Тръгвай!

Усмивката му изчезна.

- Това и правя! - той стигна куцайки до предната врата. Тя го последва. - Как те наричат и без това? -попита той от предния двор, сякаш най сетне беше отрил, с какво да й отвърне. - Мари? Мерлин? Ем’Лин? Ем Ел?

- Наричат ме Мари-Линет. - каза тя плоско и добави под дъха си. - Това наистина говори за мен. - тя беше чела “Укротяване на опърничавата” в час по Английски миналата година.

- О, да? Защо не Ем’Лин проклетата? - той все още пристъпваше назад.

Мари-Линет беше изненадана. Може би и неговия клас я беше чел, също. Но той не изглеждаше достатъчно умен, за да цитира Шекспир.

- Забавлявай се със сестрите си. - каза тя и затвори вратата. След това тя се облегна на нея, опитвайки се да си поеме въздух. Тя не усещаше лицето и пръстите си, сякаш щеше да припадне.

Ако тези момичета го бяха убили, щях да разбера, помисли си тя. Но те са толкова странни , има нещо много странно в цялото семейство.

Странно, по начин който я плашеше. Ако вярваше в предчувствия, щеше да е още по-изплашена. Имаше лошо чувство ,чувство, че щяха да се случат неща...

Клаудия я зяпаше от хола.

- Прекрасно. - каза тя. - Изхвърли гост. Защо го направи?

- Той не искаше да си тръгва.

- Знаеш какво имам предвид. Двамата познавахте ли се?

Мари-Линет само повдигна рамене. Замаяността изчезваше, но съзнанието й беше пълно с въпроси.

Клаудия я погледна внимателно, след което поклати глава.

- Спомням си малкия си брат ,когато беше на четири, той бутна момиче в пясъчника. Направи го, за да покаже че я харесва.

Мари-Линет игнорира това.

- Клаудия , за какво беше тук Аш? За какво си говорихте?

- За нищо. - каза Клаудия, вбесено. - Просто обикновен разговор. След като го мразиш толкова много, какво значение има? - след като Мари-Линет продължи да я гледа, тя въздъхна. - Той беше много заинтересован към странните факти за живота в провинцията. Към всички месни истории.

Мари-Линет изсумтя.

- Каза ли му за Саскуоч.

- Казах му за Вик и Тод.

Мари-Линет замръзна.

- Шегуваш се. Защо?

- Защото той питаше за подобни неща! Хора загубени във времето...

- Изгубили спомени.

- Както и да е. Просто водихме хубав разговор. Той беше добро момче. Край.

Сърцето на Мари-Линет биеше бързо.

Тя беше права. Сега беше сигурна. Тод и Вик бяха свързани някак със случилото се със сестрите и г-жа Би. Но каква беше връзката? Ще отида и ще разбера, помисли си тя.

Глава седма

Оказа се трудно да отриеш Тод и Вик.

Беше късния следобед, когато Мари-Линет влезе в смесения магазин на Бриар Крийк, който продаваше всичко от пирони до консервиран грах.

- Здрасти, Бъни. Предполагам, че не си виждала Тод и Вик, нали?

Бъни Мартин гледаше иззад щанда. Тя беше хубава, с мека руса коса, и кръгло, пухкаво лице и срамежливо изражение. Тя беше в класа на Мари-Линет.

- Провери ли в бар Голд Крийк?

Мари-Линет кимна.

- И в къщите им, и в другия магазин и в шерифството. - Шерифството беше също така и общината и обществената библиотека.

- Ами, ако не играят билярд, те обикновено тренират. - Тренировката им представляваше стреляне по консерви.

- Да, но къде? - Мари-Линет каза.

Бъни поклати глава, обиците й блестяха.

- Твоето предположение е толкова добро, колкото моето. - тя се поколеба, гледайки надолу към кожичките на ноктите си, които тя избутваше навътре с малка затъпена в края дървена пръчица. - Но, знаеш ли, чух че понякога ходят до Мад Дог Крийк - широките й сини очи се повдигнаха към тези на Мари-Линет целенасочено.

Мад Дог Крийк... О, чудесно. Мари-Линет се намръщи.

- Знам. - Бъни подигна раменете си треперейки. - Аз не бих отишла там. Бих мислила за онова тяло през цялото време.

- Да, и аз също. Е, благодаря, Бън. Ще се видим по-късно.

Бъни огледа кожичките си критично.

- Приятен лов. - каза тя разсеяно.

Мари-Линет излезе от магазина, гледайки през горещата, смътна светлина на Август месец. Главната улица не беше голяма. Беше шепа пълна със сгради изградени от тухли и камъни от дните, в които Бриар Крийк е бил град на златотърсачи, и няколко средно високи сгради бяха боядисани в белеща се боя. Тод и Вид не бяха в никоя от тях.

Е, какво сега? Мари-Линет въздъхна. Нямаше път водещ до Мад Дог Крийк, само пътека която беше временно блокирана от треви и свлачища. И всеки знаеше, че там ставаше повече от стрелби по консерви. Ако бяха там, те вероятно ловуваха, помисли си тя. Да не споменаване пиейки, може би и дрогирайки се. Оръжия и бира. И да не забравяме и онова тяло.

Тялото беше открито мината година по това време. Мъж; турист, както можеше да се познае по раницата му. Никой не знаеше кой беше той или как е умрял - трупът беше прекалено разкъсан и надъвкан от животните, за да се разбере. Но хората говореха за дух, витаещ около Мад Дог Крийк миналата зима. Мари-Линет въздъхна отново и влезе в кабината на колата си.

Колата беше много стара, беше ръждясала, изкарваше някой обезпокоителни звуци, когато ускоряваше, но беше нейна, и Мари-Линет правеше всичко по силите си, за да я опази в движение.

Тя я обичаше, защото имаше много място отзад, където да държи телескопа си.

В единствената бензиностанция в Бриар Крийк, тя изкара нож за плодове изпод седалката си и се залови за работа, молейки се на ръждясалата капачка на газта.

Малко по-нагоре... почти, почти... сега извий...

Капачката се отвори.

- Някога да си обмисляла да навлезеш в бизнеса за безопасност? - чу се глас зад нея. - Със сигурност би пробила.

Мари-Линет се обърна.

- Здрасти, Джерами.

Той се усмихна - усмивка която личеше предимно в очите му, които бяха кафяви с невероятни тъмни сенки.

Ако щях да си падам по някой - а аз не си - щеше да е по някой като него. Не по голяма руса котка, която си мисли че може да избира приятелите на сестрите си.

Беше теоретично казано - Джерами не излизаше с момичета. Той беше самотник.

- Искаш ли да погледна под капака? - той обърса ръцете си в парцал.

- Не, благодаря. Тъкмо проверих всичко миналата седмица. - Мари-Линет започна да помпи бензин.

Той взе гумена миячка за прозорци и една спрей бутилка и започна да мие предното стъкло.

Движеният му бяха пъргави и внимателни, а лицето му беше напълно делово.

Мари-Линет трябваше да преглътне смеха си, но тя оценяваше че той не се смееше на жалкото стъкло и ръждясалите чистачки. Тя винаги имаше странно приятелско чувство към Джерами. Той беше единствения човек в Бриар Крийк, който изглеждаше малко заинтересован от астрономията - беше й помогнал да построи Слънчевата Система в осми клас, и естествено той беше гледал миналогодишното лунно затъмнение с нея.

Родителите му бяха починали в Медфорд, когато е бил все още бебе, и чичо му го довел в Бриар Крийк и живеели в каравана. Чичото беше странен - винаги обикаляше, търсейки злато в Кламат. Един ден той не се прибрал. След това, Джерами живееше сам в караваната насред гората. Вършеше странни работи и работеше в бензиностанцията, за да изкарва пари. И ако дрехите му не бяха толкова хубави, колкото на останалите, той не се интересуваше - или поне не го показваше.

Дръжката на маркуча за бензина кликна в ръката на Мари-Линет. Тя осъзна, че се беше замечтала.

- Нещо друго? - Джерами каза. Предното стъкло беше изчистено.

- Не... е, всъщност, да. Не си, ъм, виждал Тод Акърс или Вик Кембъл днес, нали?

Джеръми замръзна за момент, докато взимаше двайсетте й долара.

- Защо?

- Просто исках да поговоря с тях. - Мари-Линет можеше да почувства как бузите й се зачервяват. О, Господи, той си мисли че искам да се срещна Тод и Вик - и мисли, че съм луда задето го питам. Тя побърза да обясни. - Просто, защото Бъни каза че може да са долу в Мад Дог Крийк, затова си помислих, че може да си ги видял, може би сутринта, след като живееш някъде там...

Джерами поклати глава.

- Тръгнах по обяд, но не чух изстрели от долината тази сутрин. Всъщност, не мисля че са били там, цялото лято им повтарям да не се появяват там.

Той го каза тихо, без да подчертава нищо, но Мари-Линет внезапно почувства, че може би Тод и Вик са го послушали. Никога не беше виждала Джерами да влиза в бой. Но понякога в очите му се появяваше поглед, който беше... почти плашещ. Сякаш имаше нещо под маската на тихия-тип - нещо примитивно и истинско и смъртоносно, което можеше да нанесе много щети ако се надигнеше.

- Мари-Линет - знам че вероятно си мислиш, че това не е моя работа, но... е, мисля че трябва да стоиш далеч от тези типове. Ако наистина искаш да ги откриеш, позволи ми да те придружа.

О. Мари-Линет почувства топла вълна от признателност. Нямаше да приеме офертата му... но беше мило от негова страна да предложи.

- Мерси. - каза тя. - Ще се оправя, но... благодаря.

Тя го наблюдаваше как отива вътре в станцията, за да вземе рестото й. Какво ли щеше да е да си сам от дванадесет годишна възраст? Може би той се нуждаеше от помощ? Може би тя можеше да каже на баща си да му предложи някоя работа около къщата. Вършеше ги за всички останали. Просто трябваше да бъде внимателна - тя знаеше, че Джерами мрази да го съжаляват.

Той донесе рестото.

- Ето. И, Мари-Линет...

Тя го погледна.

- Ако откриеш Тод и Вик, внимавай.

- Знам.

- Сериозен съм.

- Знам. - Мари-Линет каза. Тя се пресегна за рестото, но той не го пусна. Вместо това, той направи нещо странно: той разтвори свитите й пръсти с едната си ръка, докато й поставяше банкнотите и монетите в другата й. След това той сви пръстите й обратно върху тях. Така се получи, че той държеше ръката й. Моментът на физически контакт я изненада и разчувства. Тя видя че гледаше към тънките му кафяви пръсти, и тяхната силна, но деликатна хватка върху ръката й, и златния пръстен с черния дизайн, който той носеше.

Тя беше дори още по-изненадана, когато погледна отново към лицето му. Имаше истинско притеснение в очите му - и нещо като респект. За момент тя почувства див и напълно необясним импулс да му каже всичко. Но тя просто можеше да си представи, какво би си помислил той. Джерами беше много практичен.

- Мерси, Джерами. - каза тя, успявайки да се усмихне леко. - Пази се.

- Ти се пази. Има хора, на които ще липсваш ако ти се случи нещо. - той се усмихна, но тя можеше да почувства разтревожения му поглед върху нея, докато си тръгваше.

Добре, сега какво?

Ами, тя беше изхабила по-голямата част от деня си в търсене на Тод и Вик. И сега, с изображението на тревожните очи на Джерами в мислите й, тя се зачуди дали не е била глупава идея още от началото.

Кафяви очи... а какъв цвят бяха очите на голямата руса котка? Странно, беше трудно да си спомни. Тя си помисли, че изглеждаха кафяви, когато той говореше за старомодното си семейство. Но когато каза, че харесва момичета с дух, тя си спомни че бяха светло сини. И когато онова странно остро чувства беше преминало през тях, не бяха ли станали сиви?

О, кой го интересува? Може да са били оранжеви. Нека просто се прибирам вкъщи, сега. Да се приготвя за

довечера. Как може Нанси Дрю винаги откриваше хората които търсеше за разпити? Защо? Защо? Защо

мен?

****

Аш наблюдаваше жълт кедър, който растеше в край устието на реката.

Катеричка прекалено глупава да се махне от слънцето го гледаше в отговор. На скала до него, гущер вдигна първо единия си крак, след това другия.

Не беше честно. Не беше правилно.

Той дори не вярваше в това.

Винаги е бил късметлия. Или поне е успявал да избяга катастрофални бедствия. Но този път бедствието го беше сполетяло и беше напълно унищожително. Всичко което беше, всичко което вярваше за себе си... можеше ли да загуби това за пет минути? Заради момиче, което вероятно беше побъркано и определено беше по-опасно от всичките му три сестри взети заедно?

Не, заключи той. Абсолютно не. Не за пет минути. Бяха нужни само пет секунди.

Ой познаваше толкова много момичета - добри момичета. Вещици с мистериозни усмивки, вампири с възхитителни форми, шейпшифтъри със сладки пухкави опашки. Дори човешки момичета с хубави спортни коли, които никога не възразяваха, когато той захапваше вратовете им. Защо не можеше да е една от тях?

Е, не беше. И нямаше смисъл във чуденето колко несправедливо беше. Въпросът беше, какво щеше да прави относно това? Щеше да седи и да остави съдбата да го контролира?

Съжалявам за семейството ти, Куин беше му казал.

И може би това беше проблемът. Аш беше се превърнал във жертва на Редферн гените си. Редферн никога не можеха да стоят далеч от неприятностите, сякаш се спречкваха с хора на всеки завой.

Щеше ли да чака Куин да се върне и тогава да предложи това като извинение?

Съжалявам, все пак не мога да се справя със ситуацията. Дори не мога да довърша разследването.

Ако направеше това, Куин щеше да се обади на Старейшините и те щяха да разследват сами.

Аш усети как изражението му се намръщи. Той погледна към катеричката, която внезапно се стрелна към дървото. До него, гущерът спря да се движи.

Не, нямаше просто да чака съдбата да го довърши. Щеше да направи каквото може, за да спаси ситуацията

- и семейната чест.

Щеше да го направи довечера.

****

- Ще го направим довечера. - Роуан каза. - След като се стъмни напълно, преди луната да е изгряла. Ще я преместим в гората.

Кастрел се усмихна победоносно. Беше спечелила спора.

- Трябва да бъдем внимателни. - Джейд каза. - Това което чух отвън миналата нощ - не беше животно. Мисля че беше някой като нас.

- Няма Нощни Хора наоколо. - Роуан каза нежно. - Това беше смисълът да дойдем тук.

- Може да е било ловец на вампири. - Кастрел каза. - Може да е бил този, който е убил леля Опал.

- Ако ловец на вампири и е убил леля Опал. - Роуан каза. - Не знам това. Утре ще огледаме града, за да видим дали поне ще имаме някой заподозрян като извършителя.

- И когато го открием, ще се погрижим за него. - Джейд каза въодушевено.

- И ако нещото което си чула в градината се появи отново, ще се погрижим и за него. - Кастрел каза. Тя се

усмихна, гладна усмивка.

****

Здрач, и Мари-Линет наблюдаваше скамейката. Останалата част от семейството й беше удобно се наместило за нощта, баща й четеше книга свързана с Втората Световна Война, Клаудия работеше усилено върху бродерията си, Марк се опитваше да нагласи старата си китара, която седеше в мазето от години. Той безнадеждно се опитваше да измисли думи, които се римуват с Джейд.

Бащата на Мари-Линет погледна към нея.

- Отиваш да наблюдаваш звездите?

- Дам. Би трябвало да е добра нощ - няма луна до полунощ. Това е последния ми шанс да видя Персеиди.

Тя не лъжеше напълно. Щеше да е добра нощ, и тя можеше да поглежда към небето докато вършеше към фермата на Бърдок.

- Добре, само внимавай. - баща й каза.

Мари-Линет беше изненадана. Той не беше казвал нещо подобно от години. Тя погледна към Клаудия, която боцкаше с иглата си, устните й бяха присвити.

- Може би Марк трябва да отиде с теб. - Клаудия каза, без да поглежда към нея.

О, Господи, тя мисли че съм нестабилна, Мари-Линет си помисли. Не я виня.

- Не, не. Ще се оправя. Ще внимавам. - каза го прекалено бързо.

Марк погледна към нея.

- Имаш ли нужда от помощ с нещата си?

- Не, ще взема колата. Ще се оправя. Наистина. - Мари-Линет се стрелна към гаража, преди семейството й да измисли още нещо.

Тя не взе телескопа си. Вместо това, тя сложи лопата на задната седалка. Тя сложи въженцето към камерата си и я сложи около врата си и пъхна фенер в джоба си. Тя паркира до нейния хълм. Преди да изкара лопатата, тя се спря за момент, за да погледне към съзвездието Персей.

Нямаше метеорити точно сега. Добре. С ключовете в ръка, тя се обърна и отвори задницата на колата - и подскочи силно.

- О, Господи!

Тя почти не се блъсна в Аш.

Пулса на Мари-Линет препускаше, а коленете й бяха омалели. От страх, каза си тя. И това е всичко.

- За малко да ми докараш сърдечен удар! - каза тя. - Винаги ли се промъкваш зад хората така?

Тя очакваше някакъв наперен отговор в шеговит стил или в стил „хей-бейби”. Но Аш само й се намръщи.

- Не. Какво правиш тук?

Сърцето на Мари-Линет пропусна няколко удара. Но чу собствения си глас как отговаря спокойно.

- Наблюдавам звездите. Правя го всяка нощ. Може да искаш да си отбележиш това за полицията.

Той погледна към нея, след това към колата й.

- Наблюдаваш звездите?

- Разбира се. От онзи хълм. - тя посочи.

Сега той гледаше към камерата около врата й.

- Без телескоп. - коментира той скептично. - Или той е в колата?

Мари-Линет осъзна че все още държи ключовете, готова да отвори задницата на колата.

- Тази вечер не взех телескоп. - тя заобиколи до страната за пасажерите, отключи вратата, и се протегна за да изкара бинокъла си. - Не ти е нужен телескоп, за да наблюдаваш звездите. Можеш да виждаш достатъчно добре и с тези.

- О, наистина?

- Да, наистина. - сега, това беше грешка, Мари-Линет си помисли, внезапно развеселена. Държиш се така сякаш не ми вярваш... само почакай.

- Искаш ли да видиш светлина от четири милиона години? - каза тя. След това, без да го изчака да отговори: - Добре. Погледни на изток. - тя завъртя пръста си към него.

- Ето, вземи бинокъла. Погледни към онази линия от дървета на хоризонта. Сега нагоре... - тя го насочваше, като сержант. - Сега виждаш ли яркия диск с нещо подобно на мъгла около него?

- Ъм. Да.

- Това е Андромеда. Друга галактика. Но ако се опиташ да я видиш през телескоп, не можеш да я видиш цялата. Гледайки през телескоп към небето е сякаш да гледаш през сламка. Това е цялата траектория която имаш.

- ... Хубаво. Добре. Права си. - той започна да сваля бинокъла. - Виж, можем ли да отложим гледането на звездите за минута? Исках да говоря с теб...

- Искаш ли да видиш центъра на галактиката? - Мари-Линет го прекъсна. - Обърни се на юг.

Тя направи всичко по силите си, освен физически, да го накара да се обърне. Не смееше да го докосне.

Вече прекалено много адреналин течеше по вените й - ако се докоснеха, можеше да стане супер критично количество и да експлодира.

- Обърни се. - каза тя. Той затвори очите си за малко, след това се обърна, вдигайки бинокъла отново.

- Трябва да гледаш към съзвездието Сагитариус. - тя продължи с инструкциите. - Виждаш ли това? Там е центъра на Млечния Път. Където са всички звездни облаци.

- Колко хубаво.

- Да, хубаво е. Добре, погледни нагоре и на изток и би трябвало да видиш малко мъгливо сияние...

- Розовото?

Тя го погледна бързо.

- Да, розовото. Повечето хора не виждат това. Това е Трифид Небула.

- Какви са тези тъмни линии в него? - Мари-Линет замръзна на мястото си.

Забрави маниерите си на сержант. Тя пристъпи назад. Зяпна го. Можеше да усети как дъхът и излиза по-забързано. Той свали бинокъла и погледна към нея.

- Нещо не е наред?

- Това са тъмни мъглявини. Линии от прах пред горещия газ. Но... не можеш да ги видиш.

- Току що ги видях.

- Не. Не. Не можеш да ги видиш. Не е възможно, не и с бинокъл. Дори и да имаше девет милиметрови зеници... - тя изкара фенера от джоба си и го обърна с пълна светлина към лицето му.

- Хей! - той отскочи назад, със стиснати очи, покривайки ги с ръка. - Това боли!

Но Мари-Линет вече беше видяла. Тя не можеше да каже какъв цвят бяха очите му сега, защото оцветената част, ирисите, бяха станали почти невидими обръчи. Цялото му око беше зеница. Като супер котешко увеличение.

О, Господи... нещата които може да види. Осем-увеличени звезди, може би девет. Представи си това, да виждаш Маг 9 звезди само с очите си. Да виждаш цветове в звездните облаци - горещ водород блестящ в розово, кислород блестящ в зелено-синьо. Да виждаш стотици други звезди на небето...

- Бързо. - каза тя забързано. - Колко звезди виждаш на небето, точно сега?

- Не мога да видя нищо. - каза той със заглушен глас, и ръка все още върху очите му. - Ослепях.

- Не, сериозна съм. - Мари-Линет каза. И тя хвана ръката му.

Беше глупава постъпка. Тя не мислеше. Но когато докосна кожата му, беше сякаш завършвайки нещо. Шок премина през нея. Аш свали ръката си и погледна към нея. Само секунда те бяха лице в лице, гледайки се. Нещо като светкавица трепереше между тях. Тогава Мари-Линет се отдръпна.

Не мога да понеса повече. О, Господи, защо дори стоя тук и си говоря с него? Имам пре-достатъчно за правене тази нощ. Имам да търся тяло.

- Това е всичко от урока по астрономия. - каза тя, вдигайки ръката си, за да вземе бинокъла. Гласът й беше само леко нестабилен. - Сега отивам нагоре по хълма.

Тя не попита къде отива той. Не се интересуваше, стига да беше далеч от нея. Той се поколеба и момент преди да върне бинокъла й, и когато го направи се убеди, че няма да я докосне.

Хубаво, Мари-Линет си помисли. И двамата се чувстваме по един и същи начин.

- Довиждане.

- Чао. - каза той лениво. Той започна да се отдалечава. Спря, главата му се отпусна надолу. - Това което исках да кажа...

- Е?

Без да се обръща, той каза с равен и напълно спокоен глас: „Стой далеч от сестрите ми, ясно?”

Мари-Линет беше шокирана. Беше толкова бясна и невярваща, че не можеше да намери думи. Тогава си помисли: Чакай, може би той знае, че те са убийци и се опитва да ме защити. Като Джерами.

Забравяйки внезапното присвиване на гърлото си тя успя да каже: - „Защо?”

Той поклати наклонената си глава.

- Просто мисля, че няма да им влияеш много добре. Те много лесно се впечатляват, и не искам да получават някакви идеи.

Мари-Линет се сви. Трябваше да се досетя, помисли си тя. Тя каза, мило и равно:

- Аш? Легни и умри.

Глава осма

Тя изчака още половин час след като той замина, насочвайки се на изток, и правейки, бог знае какво. Там нямаше нищо друго освен две реки и много дървета. И къщата й. Тя се надяваше той да се опита да върви до града, и да не разбере колко далече всъщност беше той.

Добре, нямаше го, сега забрави за него. Имаш работа за вършене, спомняш ли си? Малко опасна работа. И той не участва в нея. Не мисля, че той знае нещо за случилото се с г-жа Би.

Тя взе лопатата и тръгна надолу по пътя. Докато вървеше тя откри, че може напълно да изкара Аш от мислите си. Защото всичко, за което си мислеше, беше какво я очаква напред.

Не ме е страх да направя това. Не съм уплашена. Не съм уплашена... разбира се че ме е страх.

Но да си уплашен беше добре, щеше да я направи внимателна. Щеше да свърши тази работа бързо и тихо. Първо през дупката в оградата, малко бърза работа с лопатата, и щеше да си тръгне преди някой да я е забелязал.

Тя се опита да не си представя, какво ще намери, ако беше права. Тя приближи предпазливо Фермата Бърдок, отивайки на север и след това завивайки на югоизток, за да излезе в задния двор. Земята тук беше необработена, завзета от плевели, около боровинковите храсти. Имаше дървета. В скоро време тези пасища щяха да се превърнат в гора.

Не съм сигурна, че вярвам че правя това, Мари-Линет си помисли, когато доближи оградата около градината. Но странното беше, че тя вярваше. Тя щеше да вандализира съседска собственост и вероятно щеше да види мъртво тяло и наистина беше спокойна. Може би имаше много скрити нейни качества, които тя не беше осъзнавала, че притежава.

Може да не съм тази, която винаги съм смятала, че съм.

Градината беше тъмна и миризлива. Не беше заради ирисите и нарцисите, които г-жа Би беше посяла, не беше и заради плевелите които растяха необезпокоявани. Беше заради козите.

Мари-Линет огледа периметъра около оградата, очите й бяха върху високата, къща във фермата. Имаше само два светещи прозорци.

Моля те, не ги оставяй да ме видят и моля те, не ме оставяй да издам някой звук.

Тя погледна към къщата, вървеше бавно, крачейки с малки бебешки стъпки, към мястото където земята беше разровена. Първите няколко загребвания с лопатата едва разбутаха почвата.

Добре. Вложи малко повече сила. И не гледай къщата, няма смисъл. Ако погледнат навън, ще те видят, и няма нищо което можеш да направиш по въпроса.

Тъкмо когато сложи крака си на лопата, нещо се размърда в храстите зад нея. Наведена над лопата й, Мари-Линет замръзна.

Спри да се притесняваш. Това не са сестрите. Нито Аш се е върнал. Това е животно.

Тя се ослуша. Високо „беее” дойде от подслона за козите.

Не беше нищо. Беше заек. Копай!

Тя загреба пълна лопата с пръст... и тогава го чу отново. Звука.

Звук сякаш от подушване. След това борба. Определено беше животно. Но ако беше заек, то той беше ужасно шумен.

Кой го интересува какво е? Мари-Линет си каза. Няма никакви опасни животни тук. Не ме е страх от тъмното. Това е естествената ми среда. Обичам нощта. Но тази нощ, някак, тя се чувстваше различно.

Може би само случката с Аш я беше уплашила, беше я накарала да се чувства объркана и несдържана. Но точно сега тя чувстваше сякаш нещо се опитваше да й каже тъмното не беше естествена среда за никой човек. Че тя не беше създадена за него, със слабите й очи и нечувствителни към звуците уши и притъпен нос. Че тя не принадлежеше.

Звука.

Може да имам притъпени слухови възможности, но това го чух. И е голямо.

Нещо голямо душеше около храстите.

Какви големи животни можеше да има тук? Не беше елен, елените не душеха така. Звучеше по-голямо от койот, по-високо. Мечка?

След това тя чу различен звук, силното намачкване на сухи, боровинкови листа. В притъпената светлина идваща от къщата, тя можеше да види как храстите треперят, когато нещо се опита да се покаже. То излизаше.

Мари-Линет стисна лопатата си и избяга. Не към оградата, не към къщата, и двете бяха прекалено опасни. Тя избяга към бараката на козите.

Мога да се защитя тук... да го ударя с лопатата...

Проблемът беше, че тя не можеше да вижда от тук. Имаше два прозореца в бараката, но заради мръсотията на стъклото и тъмнината навън, Мари-Линет не можеше да види нищо. Дори не можеше да види козите, макар че можеше да ги види.

Не включвай фенера. Може да издаде позицията ти.

Стоейки напълно неподвижно, тя се напрегна, за да чуе нещо от отвън. Нищо.

Можеше да подуши само козите. Слоевете от слама и изпражнения по пода миришеха, и държаха колибата прекалено топла. Дланите й се потяха, докато тя стискаше лопатата.

Никога не съм удрял някого... не и откакто Марк и аз бяхме малки и се биехме... но, какво пък, ритнах непознат сутринта...

Тя се надяваше желанието й за насилие ще се появи сега, когато се нуждаеше от него.

Една коза докосна рамото й. Мари-Линет я избута настрани. Другата коза избля внезапно и тя прехапа устната си.

О, Господи - чух нещо отвън. Козата го чу също.

Тя можеше да вкуси ухапаната си устна. Беше сякаш да смучеш монета. Кръвта имаше вкус на мед, което, тя осъзна внезапно, имаше вкус на страх. Нещо отвори вратата на колибата.

Това което се случи беше, че Мари-Линет замръзна. Нещо нечовешко беше след нея. Нещо което душеше като животно, но можеше да отваря врати като човек. Тя не можеше да види какво е - просто сянка в тъмнината. Тя не си помисли да включи фенера - единствения й импулс беше да смачка нещото с лопата, да го нападне преди то да нападне нея. Тя трепереше изпълнена с инстинкта за чисто, примитивно насилие. Вместо това, тя успя да прошепне:

- Кой е? Кой е там?

Познат глас се обади.

- Знаех че ще направиш това, Навсякъде те търсех.

- О, Господи, Марк. - Мари-Линет се облегна на стената, пускайки лопатата. - Марк, ти не... Ще говорим после... Чу ли нещо отвън? - тя се опитваше да събере мислите си.

- Като какво? - той беше толкова спокоен. Това накара Мари-Линет да се почувства глупаво. Тогава гласът му стана по-остър. - Като вой?

- Не. Като душене. - дъхът на Мари-Линет се забави.

- Не чух нищо. По-добре да излезем. Какво ще кажем, ако Джейд се появи?

Мари-Линет не знаеше как да отговори на това. Марк беше в различен свят, щастлив, блестящ свят където най-лошото което можеше да се случи беше посрамване. Най-сетне тя каза:

- Марк, слушай ме. Аз съм ти сестра. Нямам никакви причини по които да те лъжа, или да те мамя, или да поставям някой който харесваш в лошо положение. И аз просто не си правя заключения, не си представям неща. Но ти казвам, напълно сериозно, че има нещо странно около тези момичета.

Марк отвори устата си, но тя продължи.

- Затова сега има само две неща на които да повярваш, и едното е съм се побъркала напълно, а другото е да повярваш, че казвам истината. Наистина ли мислиш, че съм луда?

Тя се замисли за миналото докато казваше това, за всички нощи когато се държаха един за друг, когато майка им беше болна, за книгите които тя четеше на глас, за времето когато му слагаше допълнително бисквити за обяд. И някак си, макар да беше тъмно, тя можеше да усети, че Марк също си спомняше. Те бяха споделили толкова много неща. Винаги щяха да са свързани.

Най-сетне Марк каза тихо:

- Не си луда.

- Благодаря ти.

- Но не знам какво да мисля. Джейд не може да нарани никого. Просто го знам. И откакто я срещнах - той направи пауза. - Мер, сякаш сега вече знам защо съм жив. Тя е различна от всяко момиче, което познавам. Тя е толкова... тя е толкова смела, и забавна, и толкова... себе си.

А пък аз си помислих, че е заради русата коса, Мари-Линет си помисли. Показва колко повърхностна съм. Тя беше разчувствана и изненадана от изненадата в Марк - но най-вече беше уплашена. Ужасена. Нейния чудат, циничен брат беше открил някого, за когото да се интересува най-сетне... и момичето вероятно произлизаше от Локреция Борджия.

И сега, макар че не можеше да го види, тя можеше да чуе молбата в гласа му.

- Мер, не може ли просто да си вървим вкъщи?

На Мари-Линет й стана лошо.

Тя не каза нищо и главите и на двамата се обърнаха към прозореца на колибата.

Отвън светлина се беше включила.

- Затвори вратата. - Мари-Линет изсъска, с тон който накара Марк веднага да затвори вратата. - И пази тишина... - тя добави, хващайки ръката му и издърпвайки го до стената. Тя погледна внимателно през прозореца.

Роуан излезе от задната врата първо, последвана от Джейд и Кастрел. Кастрел носеше лопата.

О. Боже. Мои.

- Какво става? - Марк каза, опитвайки се да погледне. Мари-Линет сложи ръката си върху устата му. Това което се случваше беше, че момчетата разравяха градината отново.

Този път тя не видя нищо увито в торби за боклук. Какво правеха тогава?

Унищожаваха доказателствата? Щяха ли да го вземат до къщата и да го изгорят, да го накълцат?

Сърцето и биеше лудо.

Марк се беше извил и гледаше навън. Мари-Линет го чу да си поема въздух - след това да се задавя. Може би се опитваше да измисли обяснение за това. Тя стисна рамото му.

Двамата наблюдаваха, докато момичетата се редуваха с лопатата. Мари-Линет отново беше възхитена от това колко силни бяха те. Джейд изглеждаше толкова крехка.

Всеки път когато едната от сестрите оглеждаха градината, сърцето на Мари-Линет пропускаше удар. Не ни виждат, не ни чуват, не ни хващат, помисли си тя.

Когато голяма купчина от пръст се беше събрала, Роуан и Кастрел се протегнаха в дупката. Те вдигнаха дълъг увита в торби за боклук предмет, който Мари-Линет беше виждала преди. Изглеждаше че беше корав и учудващо лек. За първи път, Мари-Линет се зачуди дали не е прекадено леко, за да бъде тяло. Или прекадено твърдо... колко дълго трае разлагането?

Дишането на Марк беше неравно, почти хриптене. Момичетата носеха торбите към дупката в оградата. Марк изпсува. Мозъкът на Мари-Линет препускаше. Тя изсъска:

- Марк, остани тук. Ще ги последвам...

- Идвам с теб!

- Трябва да кажеш на татко, ако нещо ми се случи...

- Идвам с теб.

Това не беше времето за спорове. И нещо в Мари-Линет се радваше на силата на Марк, която да я подкрепя. Тя си пое въздух.

- Хайде, тогава. И не издавай шум.

Тя се притесняваше, че може вече да са изгубили сестрите, беше толкова тъмна нощ. Но когато тя и Марк се промушиха през храстите, тя видя светлина пред тях. Малка, прозрачна светлина. Сестрите използваха фенер.

Тихо, много внимателно. Мари-Линет се посмя да го каже на глас на Марк, но тя продължи да си го мисли отново и отново, като ръководство. Цялата й концентрацията беше насочена към малката движеща се светлина, която ги водеше, като падаща комета в тъмнината.

Светлината ги поведе на юг. Не след дълго те се намериха в гората.

Къде отиват? Мари-Линет си помисли. Тя можеше да почувства трептене в мускулите си, докато се опитваше да се движи колкото се може по-бързо без да издава звук. Те имаха късмет - земята беше покрита от иглички паднали от дърветата. Игличките бяха ароматни и леко влажни и заглушаваха стъпките. Мари-Линет едва можеше да чуе как Марк върви зад нея, осен когато не се спъваше.

Те вървяха сякаш цяла вечност. Беше пълна тъмнина и Мари-Линет много бързо изгуби всякаква представа къде се намираха. Или как щяха да се върнат.

О, Господи, бяха луда да направя това - и да доведа Марк. Ние се намираме по средата на горите с три луди момичета...

Светлината спря да се движи. Мари-Линет се спря, вдигайки ръка в която Марк веднага се блъсна. Тя гледаше светлината, опитвайки се да се обеди, че не се отдалечава.

Не. Стоеше на едно място. Беше насочена към земята.

- Нека се приближим. - Марк прошепна, слагайки устните си до ухото на Мари-Линет. Тя кимна и започна да се промъква към светлината, толкова бавно и тихо, колкото можеше. На всеки няколко стъпки тя правеше пауза и стоеше напълно неподвижно, чакайки да види дали светлината ще се насочи към нея.

Не се насочи. Тя се наведе и изпълзя последните няколко метра, където момичетата бяха спрели. След като вече беше там, тя имаше добра гледка на това което правеха.

Копаеха. Кастрел загребваше иглички настрани и правеше дупка. Мари-Линет усети как Марк се прокрадва до нея, смачквайки папрат и дървесина. Тя можеше да усети как гърдите му натежаваха. Тя знаеше, че той вижда това което и тя вижда.

Съжалявам. О, Марк, толкова съжалявам.

Сега нямаше как да го отрече. Мари-Линет знаеше. Тя дори не трябваше да вижда какво има в торбата.

Как ще открия това място отново? Когато доведа шерифа, как ще запомня това? Това е като лабиринт в онези компютърни игри - Смесена Вечно-зелена Г ора във всяка посока, и нищо което да помогне да се ориентира.

Тя задъвка устната си. Леглото от иглички върху което лежеше беше меко и наистина удобно. Те можеха да чакат тук дълго време, след като сестрите си тръгнеха, и след това да маркира дърветата някак. Да направи снимки. Да вържат чорапите си за клоните.

Пред тях светлината показа ръка, която оставяше лопатата. Тогава Роуан и Кастрел вдигнаха торбата -Джейд вероятно държеше фенера, Мари Линет си помисли - и я поставиха в дупката.

Хубаво. Сега я покрийте и тръгнете.

Светлината показа Роуан, която се навеждаше, за да вземе лопатата отново. Тя започна бързо да покрива дупката с пръст. Мари-Линет беше щастлива. Скоро ще приключи, помисли си тя, и изпусна леко дъх в облекчение. И в този момент всичко се промени.

Фенерът започна да се върти на всички страни. Мари-Линет замръзна, чувствайки как очите й се разширяват. Тя можеше да види светлата златна коса около лицето й.

Кастрел. Кастрел стоеше, насочена към Марк и Мари-Линет, тялото й се напрегна и замръзна. Слушаше. Слушаше. Мари-Линет стоеше напълно неподвижно, с отворена уста, опитвайки се да диша без да издава звук. Имаше неща които се движеха в мекото, ароматно легло от иглички под нея. Тя не посмя да се движи дори когато усети нещо да пълзи по крака и под полата й. Нейните собствени уши звъняха. Но гората беше мълчалива... никакъв звук. Всичко което Мари-Линет можеше да чуе беше собственото си сърце, което биеше лудо в гърдите й - макар че чувстваше сякаш се е придвижило към гърлото й. Накара главата й да се поклаща в ритъм.

Тя беше уплашена. Не беше просто страх. Това беше нещо, което тя не можеше да си спомни да е изпитвала откакто е била на девет или десет.Страх от призраци. Страх от нещо, което дори не си сигурен, че съществува. Някак си, наблюдавайки профила на Кастрел в тъмната гора, Мари-Линет беше изплашена от чудовища. Тя имаше ужасно, ужасно чувство.

О, моля те... не трябваше да водя Марк тук.

Тогава тя осъзна, че дишането на Марк правеше шум. Само лек звук, не подсвиркване, по-скоро като мъркане на котка. Това беше звукът който издаваше като малък, когато дробовете му не бяха добре.

О, Марк, не. Не дишай. Задръж дъха си - Всичко стана много бързо.

Кастрел се стрелна напред. Мари-Линет видя силуета й да бяга и да скача с невероятна скорост. Прекалено бързо - никой не се движи толкова бързо... никой човек... Какво са тези момичета?

Зрението й се започна да присветква, сякаш стоеше под ярка светлина. Тъмни дървета навсякъде. Една картина се поясни. Кастрел нападаше.

Защитавай Марк...

Елен. Кастрел нападаше елен. Съзнанието на Мари-Линет беше изпълнено с разбъркани, бързи картини. Картини които нямаха смисъл. Тя си стигна до лудото заключение, че това дори не е Кастрел, а някакъв хищен динозавър, каквито е виждала по филмите. Защото кастрел се движеше така.

Или може би не е било елен, но Мари-Линет можеше да види бяло по гърлото му, толкова светло колкото гърлото на младо момиче. Тя можеше да види влажните му черни очи.

Еленът извика. Не можеше да повярва.

Не бива да виждам това...

Еленът беше на земята, тънките му крака се извиха. И Кастрел го държеше. Лицето й беше заровено в бялото на гърлото му. Ръцете й около него. Еленът изкрещя отново. Извиваше се силно. Изглежда е имаше конвулсии. Светлината на фенерът се мърдаше на всички страни. След това се насочи надолу. Точно до края на светлината, Мари-Линет можеше да види още две фигури да се присъединяват към Кастрел. Всичките държаха елена. Имаше един последен спазъм и след това той спря да се бори.

Всичко замръзна. Мари-Линет можеше да види косата на Джейд, толкова добре подържана, че отделните косми отразяваха светлината на фона на тъмнината. В мълчанието, трите момичета обградиха елена. Надвесени над него.

Раменете се движиха ритмично. Мари-Линет не можеше да види какво точно правеха, но главната сцена беше позната. Беше я виждаха много пъти в документалните филми. За дивите кучета или лъвиците или вълците. Глутницата беше ловувала и сега се хранеше.

Винаги съм се опитвала... да наблюдавам много добре. И сега, трябва да повярвам на собствените си очи... До нея, дишането на Марк приличаше на хриптене.

О, Господи, позволи ми да го изведа от тук. Моля те, просто ни помогни да се измъкнем.

Тя сякаш внезапно се възстанови от парализа. Устната й кървеше отново - сигурно я е захапала докато е наблюдавала елена. Мед-кръв-страх изпълниха устата й.

- Хайде. - тя изпусна въздух почти беззвучно, измествайки се назад. Клонки и иглички се търкаха в стомаха и в тениската й. Тя хвана ръката на Марк. - Хайде!

Вместо това, Марк се изправи.

- Марк! - тя се изправи на коленете си и се опита да го повлече надолу.

Той се отдръпна. Пристъпи към поляната.

Не.

- Джейд!

Той се насочваше към поляната.

Не, Мари-Линет си помисли отново, и след това тя се движеше след него. Сега ги хванаха, и наистина нямаше значение какво правеше. Но тя искаше да бъде с него.

- Джейд! - Марк каза и грабна фенера. Той го обърна директно към малкото хълмче на поляната. Три лица се обърнаха към него.

Съзнанието на Мари-Линет препускаше. Едно беше да предполагаш какво правеха момичета, друго беше да го видиш. Тези три красиви лица, бела на тази силна светлина идваща от фенера, с това което приличаше на размазано червило по устните и брадичките им. Кралско червено, много тъмен цвят.

Но не беше червило. Беше кръв, и белият врат на еленът беше изцапан с нея.

Ядяха елена, те наистина ядяха елена. О, Господи, наистина го правеха...

Една част от мозъка й - частта която беше наситена със страшни филми - очакваше момичетата да изсъскат и да избягат от светлината. Да я блокират с изцапани от кръвта ръце, докато правеха дивашки физиономии. Не се случи. Нямаше животински звуци, нито демонични, нито гърчене.

Вместо това, докато Мари-Линет стоеше неподвижно в агония от ужас, и Марк стоеше опитвайки се да си поеме нормално дъх, Джейд се изправи. И каза:

- Какво правите тук? - с объркан, малко раздразнен глас. По начина по който ще говориш на някое момче, което продължава да те следи навсякъде и да те кани на среща.

Мари-Линет почувства как съзнанието й се върти. Имаше дълго мълчание. Тогава Роуан и Кастрел се изправиха. Марк дишаше тежко, движейки фенера от едно момиче към друго, но винаги се връщаше към Джейд.

- Какво правите вие тук, това е въпроса! - той каза ядосано. Фенерът се насочи към дупката, после отново към момичетата. - Какво правите?

- Аз попитах първа. - Джейд каза, мръщейки се. Ако беше само тя, Мари-Линет би започнала да се чуди дали нещата бяха толкова ужасяваше в крайна сметна. Дали не бяха наистина в ужасна опасност.

Но Роуан и Кастрел се спогледаха, и после погледнаха към Марк и Мари-Линет. И техните изражения накараха гърлото на Мари-Линет да се свие.

- Не трябваше да ни следвате. - Роуан каза. Тя изглеждаше тъжна.

- Те не би трябвало да могат. - Кастрел каза. Тя изглеждаше зловеща.

- Какво правите? - Марк извика отново, почти ридаейки. Мари-Линет искаше да се протегне към него, но не можеше да се движи.

Джейд избърса устата си с опакото на ръката си.

- Е, не можете ли да предположите? - тя се обърна към сестрите си. - Сега като трябва да направим?

Имаше мълчание. След това Кастрел каза:

- Нямаме избор. Трябва да ги убием.

Глава девета

Слуха на Мари-Линет се беше повредил в момента. Тя чу думите на Кастрел като герой, който си спомня фраза в лош филм. Да ги убием, да ги убием, да ги убием.

Марк се засмя по много странен начин.

Това ще му се отрази много лошо, Мари-Линет си помисли, любопитно безчувствено. Имам предвид, ако оживеем след това, което няма да стане, ще му се отрази много лошо. Той вече се страхуваше от момичетата, и беше песимистично настроен към живота като цяло.

- Защо всички да не седнем? - Роуан каза с въздишайки. - Трябва да помислим.

Марк извърна главата си назад и се засмя кратко.

- Защо не? - каза той. - Нека всички седнем, защо не?

Те са бързи като състезателни хрътки, Мари-Линет си помисли. Ако избягаме сега, те ще ни настигнат. Но ако седнем, и те се почувстват удобно, и ако ги разсея - или ако ги ударя с нещо...

- Сядай! - тя заповяда на Марк бързо. Роуан и Кастрел се преместиха далеч от елена и седнаха. Джейд стоеше с ръце върху бедрата си за момент, след това седна, също.

Седейки, Марк все още се държеше като пиян. Той размаха фенера.

- Вие момичета сте нещо друго. Вие сте всъщност...

- Ние сме вампири. - Джейд каза остро.

- Да бе. - Марк се засмя тихо на себе си. - Да.

Мари-Линет взе фенера от ръцете му. Тя искаше да е у нея. И беше направен от много пластмаса и метал. Беше оръжие.

И докато една част от мозъка й мислеше: Насочи светлината към очите им в точния момент и след това удари една от тях, друга част мислеше: Тя има предвид, че те са хора, които се мислят за вампири, хора с онази странна болест, която ги кара да изглеждат анемични, и една последна част казваше: Може и да си го признаеш - те са истински. Мнението на Мари-Линет за света беше преобърнато наопаки.

- Просто не мразиш ли това. - Марк каза. - Срещаш момиче и тя изглежда добре и ти казваш на приятелите си и после преди да си се усетил тя се оказва вампир. Просто не мразиш ли когато става така?

О, господи. Той се държи истерично, Мари-Линет осъзна. Тя го хвана за раменете и изсъска в ухото му.

- Стегни се, веднага.

- Не виждам какъв е смисълът да говорим с тях, Роуан. - каза Кастрел. - Знаеш какво трябва да направим.

И Роуан разтри челото си.

- Мислих си да им повлияем. - тя каза тихо.

- Знаеш, че няма да подейства. - гласът на Кастрел беше мек и равен.

- Защо? - Джейд каза остро.

- Последваха ни с причина. - Роуан каза изморено. Тя кимна към дупката. - Значи са били подозрителни от известно време - от колко време? - тя погледна към Мари-Линет.

- Видях ви да копаете дупката вторник вечер. - Мари-Линет каза. Тя кимна към дупката. - Това там леля ви ли е?

Имаше кратко мълчание и Роуан изглеждаше смутена. След това тя наклони главата си леко. Грациозно.

- О, по дяволите. - Марк каза. Очите му бяха затворени и главата му се въртеше. - О, по дяволите. Вкарали са Г-жа Би в чанта.

- Два дни. - Роуан каза на Джейд. - Подозирали са за цели два дни. Не можем да премахнем спомени свързани с други неща за толкова дълго време. Никога няма да разберем дали сме ги премахнали всичките.

- Ами, тогава може да вземем всичко от последните два дни. - Джейд каза.

Кастрел изсумтя.

- И ще имаме още двама души разхождащи се наоколо с изтрита памет?

Мари-Линет осъзна.

- Тод Акърс и Вик Кембъл. - каза тя. - Направили сте им нещо, за да получат амнезия. Знаех, че има някаква връзка.

- Нямаме друг избор. - Кастрел каза тихо на Роуан. - И ти го знаеш, толкова добре колкото мен.

Тя не беше злобна, Мари-Линет осъзна. Просто практична. Ако лъвица или вълк можеха да говорят, биха казали същото нещо.

- Трябва или да убием или да умрем, толкова е просто.

Въпреки себе си, Мари-Линет почувства нещо като възхищение - и уважение. Очите на Марк сега бяха отворени. И Роуан изглеждаше тъжна, толкова тъжна.

Ужасно е, изражението й казваше, но някой тук ще трябва да пострада.

Роуан наведе глава, след това я вдигна, за да се обърне към Мари-Линет директно. Очите им се срещнаха, и задържаха. След момент изражението на Роуан се промени леко и тя кимна. Мари-Линет знаеше, че в този момент те комуникират без думи. Всяка разпознавайки другата като алфа женска, която щеше да се бори и умре за клана й. Което значеше, че й двете бяха големи сестри.

Да, някой щеше да пострада, Мари-Линет си помисли. Ти заплаши семейството ми, ще отвърна на удара.

Тя знаеше, че Роуан разбра. Роуан щеше да се чувства ужасно, че ще я убие...

- Не. - глас каза енергично, и Мари-Линет осъзна, че беше Джейд. И следващата секунда Джейд беше права, с кръстосани ръце, думи бликащи като експлозия. - Не, не можете да убиете Марк. Няма да ви позволя.

Роуан каза:

- Джейд, знам че това е трудно...

Кастрел я прекъсна.

- Джейд, не хленчи...

Джейд трепереше, тялото й беше напрегнато като на котка готова да се бие. Нейния глас беше по-силен от техните.

- Просто не можете да го направите! Мисля... мисля...

- Джейд...

- Мисля че той е моята сродна душа!

Мъртва тишина.

След това Роуан изпъшка: - О, божичко...

Кастрел каза: - О, разбира се.

И двете гледаха към Джейд. Фокусирани върху нея. Мари-Линет си помисли, сега.

Тя замахна с фенера яростно към Кастрел, искайки да я отстрани първо, предполагайки, че Роуан ще остане, ако Кастрел беше наранена. Но ударът никога не стигна до края си, Марк се хвърли пред нея, удряйки ръката й.

- Не наранявай Джейд!

След това всичко се превърна в бъркотия. Крака, ръце, стискащи пръсти, ритащи крака. Марк и Джейд, и двамата викащи всички да спрат. Мари-Линет усети как фенера беше изтръгнат от ръцете й. Тя откри дълга коса, хвана я и дръпна. Някой я ритна, и болка пулсираше в ребрата й.

След това тя се остави да я повлекат назад, Марк я държеше, дърпайки я далеч от боя. Джейд лежеше върху Кастрел и замахваше към Роуан. Всички дишаха тежко. Марк почти ридаеше.

- Просто не можем да правим това. - каза той. - Това е ужасно. Грешно е.

През това време Джейд ръмжеше.

- Той е сродната ми душа, ясно? Ясно? Всичко ще се обърка, ако той умре!

- Той не е сродната ти душа, идиотке. - Кастрел каза с някак си заглушен глас. Лицето й беше насочено към земята покрита с иглички. - Когато сте сродни души, то просто те удря като светкавица, и ти знаеш, че това е единствения човек в света, с който ти е писано да бъдеш. Не мислиш, че сте сродни души, просто знаеш, че това е съдбата ти, независимо дали ти харесва или не.

Някъде, дълбоко в мозъкът Мари-Линет, нещо зазвъня в аларма. Но тя имаше по-важни неща, за които да се тревожи.

- Марк, махай се от тук. - каза тя без дъх. - Бягай!

Марк дори не отслаби хватката си.

- Защо трябва да сме врагове?

- Марк, те са убийци. Не можеш да забравиш това. Убиха собствената си леля.

Три лица се обърнаха към нея, изненадани. Полу-пълна луна беше изгряла над дърветата, и Мари-Линет можеше да ги види ясно.

- Не сме! - Джейд каза възмутена.

- Какво ви накара да си помислите това? - Роуан попита. Мари-Линет почувства как устата й се отваря.

- Защото я заровихте, за Бога!

- Да, но я открихме мъртва.

- Някой я беше промушил с кол. - Кастрел каза, изчиствайки иглички от златната си коса. - Вероятно ловец на вампири. Предполагам, че не знаеш нищо по въпроса.

Марк преглътна.

- Промушил... с кол?

- Е, всъщност с част от оградата. - Кастрел каза.

- Тя е била вече мъртва. - Мари-Линет каза на Роуан. - Тогава, защо за Бога, я погребахте в задния двор?

- Би било неуважително да я оставим в мазето.

- Но защо не я занесохте в гробището?

Роуан изглеждаше смаяна.

Джейд каза: - Ъм, не сте видели Леля Опал.

- Тя не изглежда много добре. - Кастрел каза. - Някак си твърда и суха. Може да се каже мумифицирана.

- Това става с нас. - Роуан каза извинявайки се.

Мари-Линет облегна гърба си срещу Марк, опитвайки се да нареди новия свят на място. Всичко се въртеше.

- Значи... вие само сте се опитали да я скриете. Но... но направихте нещо на Тод Акърс и Вик Кем...

- Те ни нападнаха. - Джейд прекъсна. - Те си мислиха много лоши неща и щипаха ръцете ни.

- Те...? - Мари-Линет се изправи внезапно. Най-сетне тя разбра. - О, Господи. Тези идиоти!

Защо не се беше сетила за това? Миналата година се носиха слухове за Тод и Вик, че са нападали момичета. Значи са пробвали и с тези момичета, и... Мари-Линет издиша рязко и след това се задави със смях.

- О, не. О, надявам се да сте ги подредили добре.

- Само ги ухапахме малко. - Роуан каза.

- Иска ми се да бях там, за да видя.

Тя се смееше. Роуан се усмихваше. Кастрел се усмихваше жестоко. И внезапно Мари-Линет знаеше, че те няма повече да се бият. Всички си поеха дълбоко дъх и седнаха и се погледнаха един друг.

Те наистина изглеждаха различни от нормалните хора, Мари-Линет си помисли, гледайки ги на лунната светлина. Толкова е очевидно, когато знаеш.

Те бяха нечовешки красиви, разбира се. Роуан с нейната мека коса с цвета на кестен и сладкото й лице, Кастрел с нейните гладки форми на тялото и златни очи, Джейд с нейните деликатни черти и косата й като блестящо слънце. Като Трите Грации, само че буйни.

- Добре. - Роуан каза нежно. - Явно си имаме ситуация тук. Сега ще си поговорим.

- Няма да ви издадем. - Марк каза. Той и Джейд се гледаха един друг.

- Имаме Ромео и Жулиета в ръцете си, това имаме. - Мари-Линет каза на Роуан.

Но Кастрел говореше на Роуан, също.

- Без значение какво обещаят, от къде да знаем, че можем да им повярваме?

Роуан се замисли, очите й бяха насочени към поляната. След това тя издиша и кимна.

- Има само един начин. - каза тя. - Кръвна връзка.

Очите на Кастрел се разшириха.

- О, наистина?

- Какво е това? - Мари-Линет попита.

- Кръвна връзка? - Роуан изглеждаше безпомощна. - Ами, това церемония показваща добри намерения, нали разбирате.

Когато Мари-Линет само я погледна объркано, тя продължи:

- Така свързваме семействата си. То е като, един от нашите деди го е направил със семейство от вещици. Вещици, Мари-Линет си помисли. О... божичко. Значи вещиците също са истински. Чудя се колко още други неща са истински и аз не знам за тях?

- Вампирите обикновено не се разбират с вещиците. - Роуан каза. - И Хънтър Редферн - това е нашия предшественик - наистина е имал кръвна връзка с тях към.

- Но тогава той не е можело да има деца. - Джейд каза тъжно. - И той се е нуждаел от вещица, която да помогне иначе целия род Редферн е щял да приключи с него. Затова той е трябвало да се извини и да направи церемония. И след това имал само дъщери. Ха-ха.

Мари-Линет мигна. Ха-ха?

- Затова, виждаш ли, ние сме наполовина вещици. Всички Редферн са такива. - Роуан обясняваше с нежен глас.

- Баща ни преди казваше, че затова сме толкова непокорни. - Джейд каза. - Освен това е в гените ни. Защото в семействата на вещиците, жените командват.

Мари-Линет започна да харесва вещиците.

- Ха-ха. - каза тя. Марк я погледна игриво.

- Въпросът е, че можем да направим такава церемония сега. - Роуан каза. - Ще ни направи семейство завинаги. Не можем да се предадем един друг.

- Няма проблем. - Марк каза, все още гледайки Джейд.

- Аз съм съгласна. - Джейд каза, и му се усмихна.

Но Мари-Линет мислеше. Беше сериозно нещо, това за което Роуан говореше. Не можеше да направиш нещо подобно ей така. Беше по-сериозно от осиновяване на кученце, приличаше повече на като да се омъжиш. И дори тези момичета да не убиваха хора, те убиваха животни. Със зъбите си.

Но и хората правиха това. И не винаги за храна. Беше ли по-лошо да пиеш кръвта на елен, отколкото да правиш бебета крави на ботуши?

Освен това, колкото и странно да изглеждаше, тя чувстваше сякаш тези три момичета вече й бяха сестри. През последните няколко минути тя се беше свързала повече с Роуан, отколкото с което и да е момиче от училище. Възхищението и уважението я бяха накарали да им се довери.

И освен това, какъв друг избор имаше? Мари-Линет погледна към Марк, и след това към Роуан. Тя кимна бавно.

- Добре.

Роуан се обърна към Кастрел.

- Значи аз трябва да реша, така ли? - Кастрел каза.

- Не можем да го направим без теб. - каза Роуан. - Знаеш това.

Кастрел погледна настрани. Златните й очи бяха насочени надолу. На лунната светлина профила и беше напълно перфектен срещу тъмните дървета.

- Това ще значи, че никога няма да можем да се върнем у дома повече. Ще се свържем с вредители? Това биха казали те.

- Кой е вредител? - Марк каза, излязъл от транс си.

Никой не отговори. Джейд каза, със странно достойнство.

- Аз не мога да се върна вкъщи и без това. Аз съм влюбена във Външен Човек. И ще му кажа за Нощния Свят. Значи съм мъртва независимо какво стане. - Марк отваряше устата си, за да протестира, че Джейд не трябваше да поема такъв голям риск заради него, Мари-Линет си помисли, когато Джейд добави. - Както е и той, разбира се.

Марк затвори устата си. Роуан каза:

- Кастрел, стигнахме прекадено далеч, за да се върнем.

Кастрел гледаше гората за още минута. След това внезапно се обърна, смеейки се. Имаше нещо диво в очите й.

- Добре, нека изминем целия път. - каза тя. - Да им кажем всичко. Да нарушим всяко правило. И без това вече няма значение.

Мари-Линет почувства угризение. Надяваше се, че няма да съжалява за това. Но това което каза беше:

- Как да направим тази... церемония?

- Ще си разменим кръв. Никога преди не съм го правила, но е просто.

- Може да е малко странно, обаче. - Джейд каза. - Защото ще сте малко вампири след това.

- Малко какво? - Мари-Линет каза, гласа й се повиши въпреки самата нея.

- Само мъничко. - Джейд показваше колко малко измервайки с палеца и показалеца си. - Капка.

Кастрел погледна настрани.

- Ще отмине след няколко дни. - каза тя тежко, и точно това искаше да знае Мари-Линет.

- Докато не бъдете ухапани от вампир отново през това време. - Роуан добави. - Иначе, е напълно безопасно. Наистина.

Мари-Линет и Марк се спогледаха. Не за да обсъждат нещата, вече бяха преминали през това. Само да се подкрепят. Тогава Мари-Линет си пое дълбоко въздух и изчисти коленете си.

- Добре. - каза тя, чувствайки се уплашена но сигурна. - Готови сме.

Глава десета

Беше като убождане от риба балон.

Мари-Линет държеше очите си затворени и лицето й се обърна настрани, когато Роуан ухапа врата й. Тя си мислеше за това как еленът беше крещял. Но болката не беше толкова лоша. Почти веднага изчезна.

Тя можеше да почувства топлина на врата си, докато кръвта преминаваше, и след минута, беше леко замаяна. Почувства отслабналост. Но най-интересното нещо беше, че изведнъж притежаваше нови сетива. Тя можеше да усети съзнанието на Роуан. Беше като гледане, но без очи - и използвайки различни дължини на вълни от обикновените.

Съзнанието на Роуан - нейното присъствие - беше топло червено, като блестяща обвивка от лагерен огън. Също така беше мътно и кръгло като топка от горещ газ плаващ из космоса. Това ли имаха предвид медиумите, когато говореха за аурата на хората? Тогава Роуан се отдръпна, и всичко свърши. Новото сетиво изчезна. Пръстите на Мари-Линет се вдигнаха автоматично към врата й. Почувства нещо мокро. Малко топлота.

- Не си играй. - Роуан каза, изчиствайки устните си с палеца си. - Ще изчезне след минута.

Мари-Линет мигна, чувствайки се безжизнена. Тя погледна към Марк, който беше освободен от Кастрел. Той изглеждаше добре, макар малко замаян. Тя му се усмихна и той вдигна веждата си и поклати леко глава.

Чудя се как ли изглежда неговото съзнание, Мари-Линет си помисли. След това каза, изненадано:

- Какво правиш?

Роуан вдигаше пръчка и тестваше единия й край за острота.

- Всеки вид има нещо, което може да го нарани. - каза тя. - Сребро за върколаци, желязо за вещици... и дърво за вампири. Това е единственото нещо, което може да пререже кожата ни. - добави тя.

- Нямах предвид това. Исках да кажа - защо. - Мари-Линет каза, но вече знаеше защо. Тя наблюдава как червена течност започна да се стича от порязването на китката на Роуан.

Размяна на кръв, Роуан беше казала.

Мари-Линет преглътна. Тя не гледаше към Марк и Кастрел.

Ще го направя първо и след това той ще види, че не е толкова лошо, каза си тя. Мога да го направя, мога да го направя... Така ще можем да останем живи.

Роуан гледаше към нея, предлагайки китката си.

Мед-кръв-страх, Мари-Линет си помисли, чувствайки се слаба.

Тя затвори очите си и сложи устата си на китката на Роуан. Топлина. Течност. И вкуса не беше на мед, а на нещо богато и странно. По-късно, тя винаги ще търси начини да го обясни, но тя можеше само да мисли за неща като - е, малко като миризмата на ванилията, и малко като усещането на коприната, и малко както водопада изглежда. Беше приказно сладко.

След това, тя се чувстваше така сякаш можеше да изкачи планини.

- О, божичко. - Марк каза, звучейки зашеметен. - Ако бутилирате това нещо, ще изкарате милиони.

- И преди е било обмисляно. - Кастрел каза студено. - Хората ни преследват заради кръвта ни.

- Ще говорим по-късно. - Роуан каза рязко. - Церемония - сега.

Съзнанието на Кастрел беше златно. В невероятни островръхи краища, изпращащи искри във всички посоки.

- Добре, Джейд. - Роуан каза. - Марк. Достатъчно. Пуснете се вече.

Мари-Линет видя, че тя физически разделяше Марк и Джейд. Марк имаше глупава усмивка, и Мари-Линет почувства малко завист. Какво ли ще е да видиш съзнанието на някой в когото си влюбен?

Съзнанието на Джейд беше сребърно и гладко, заплетена сфера, като орнамент от Коледна украса. И по времето когато Мари-Линет пиеше от кръвта на Джейд, тя се чувстваше весела и искряща. Сякаш планински потоци течаха във вените й.

- Добре. - Роуан каза. - Сега делим еднаква кръв. - тя протегна ръката си, и Джейд и Кастрел направиха същото. Мари-Линет погледна към Марк, след това и двамата протегнаха ръце и всички се държаха сега.

- Обещаваме да сме ви верни, да ви защитаваме винаги. - Роуан каза.

Тя кимна към Мари-Линет.

- Обещаваме да сме ви верни. - Мари-Линет повтори бавно. - Да ви защитаваме винаги.

- Това е. - Роуан каза простичко. - Ние сме семейство.

Джейд каза:

- Нека си ходим вкъщи.

Те трябваше да довършат заравянето на Леля Опал първо. Мари-Линет наблюдаваше докато Роуан посипваше гроба в иглички.

- Вие наследихте нашите семейни вражди, също. - Кастрел каза на Мари-Линет приятно. - Което означава, че трябва да ни помогнете да разберем кой я е убил.

- Точно това се опитвах да направя до сега.

Те оставиха елена на мястото си. Роуан каза:

- Има вече достатъчно животни тук. Няма да се похаби.

Да, това е живота, Мари-Линет си помисли, докато си тръгваха. Тя погледна зад себе си - и само за момент си помисли, че видя сянка с оранжеви очи, гледайки я. Беше прекалено голямо, за да бъде койот.

Тя отвори устата си, за да каже на останалите... и сянката изчезна.

Представих ли си това? Мисля че очите ми изневеряват. Всичко изглежда прекадено ярко.

Всичките й сетива изглеждаха променени - изострени. Правеше по-лесно излизането от гората, отколкото влизаше. Марк и Джейд не вървяха хванати за ръце - това щеше да бъде непрактично - но Джейд поглеждаше към него постоянно. И когато стигаха до по-неравни места, те си помагаха един друг.

- Щастлив си, нали? - Мари-Линет каза нежно, когато се намери до Марк.

Той се усмихна тревожно и стеснително.

- Да, предполагам, че съм. - след минута каза. - То е като... не знам как да го опиша, но е сякаш принадлежа с Джейд. Тя наистина ме вижда. Имам предвид, не външните неща. Тя ме вижда вътрешно, и ме харесва. Никой друг не е правил това... освен теб.

- Радвам се за теб.

- Слушай. - каза той. - Мисля че трябва да почнем да търсим за теб. Има много момчета...

Мари-Линет изсумтя.

- Марк. Ако исках да срещна момче, щях да срещна момче. Не се нуждая от помощ.

Той направи смутената усмивка отново.

- Съжалявам.

Но Мари-Линет си мислеше. Естествено че би искала да срещне някой, който щеше да я приема напълни, който ще дели всичко с нея. Това беше мечтата на всички. Но за колко хора се сбъдваше? И наоколо нямаше много момчета... Тя откри че мислеше за Джеръми Ловет отново. Неговите кафяви очи...

Но не можа да задържи картината. Продължаваше да изчезва. За неин ужас се промени в очи променящи се в сини и златни и сиви, зависещи от начина по който хващаха светлината.

О, Господи, не. Аш беше последния човек който щеше да я разбере. И тя не искаше да дели седалка в автобуса с него, камо ли живота си.

- Това което искам да знам е, кой ви направи вампири. - Марк каза. Те седяха на големите, Викториански мебели в хола на Фермата на Бърдок. Роуан беше запалила огън в камината. - Старата дама ли беше? Леля ви?

- Никой не беше. - Джейд каза, изглеждайки обидена. - Ние не сме създадени вампири. Ние сме Ламия. -тя го произнесе ЛАЙ-МИИ-ъх.

Марк я погледна объркано.

- Ъх-хъх. И какво е това?

- Това сме ние. Това са вампири които могат да имат бебета, и да ядът, и да остаряват ако искаме, и да живеем в семейства. Най-добрия вид вампири.

- Това е раса вампири, всъщност. - Кастрел каза. - Вижте, има два вида вампири, ясно? Такива каквито започват като хора и са променени във вампири когато ги ухапят, и такива които са родени вампири.

Такива каквито сме ние. Родът ни започва... е, нека кажем от много далеч във времето.

- Най-далече. - Джейд се намеси отново. - Ние сме Редферн, започваме още от праисторически времена. Мари-Линет мигна.

- Но вие трите не сте толкова стари, нали? - каза тя нервно.

Роуан прикри смеха си.

- Аз съм на 19, Кастрел е на 17, Джейд е на 16. Не сме спрели да стареем все още.

Кастрел гледаше към Мари-Линет.

- Колко стара изглеждаше леля ни?

- Ъм, около седемдесет, седемдесет и пет, предполагам.

- Когато последно я видяхме изглеждаше на около 40. - Кастрел каза. - Това беше преди десет години, когато тя напусна острова.

- То тя всъщност е била жива за седемдесет и четири години до тогава. - Роуан каза.

- Това става с нас - ако спрем да задържаме стареенето, бързо се наваксва.

- Което ако сте били живи за пет или шестстотин години, може да е много интересно. - Кастрел каза сухо. Мари-Линет каза:

- Значи този остров, от където идвате - това ли е Нощния Свят?

Роуан изглеждаше изненадана.

- О, не, това е просто безопасен град. Нали знаеш, място където нашите хора, всички живеят без хора. Хънтър Редферн го основал обратно в 16-ти век, за да имаме безопасно място за живеене.

- Единствения проблем. - Кастрел каза, с блестящи златни очи. - Е, че хората все още правят нещата както са ги правили в 16-ти век. И направиха правило, че никой не може да тръгне - освен някой мъже, на които се има пълна вяра.

Като Аш, предполагам, Мари-Линет си помисли. Тя беше готова да го каже, но Роуан говореше отново.

- Затова ние избягахме. Ние не искахме да се омъжим за тези, когото баща ни кажеше. Искахме да видим човешкия свят. Искахме...

- Да ядем забранена храна. - Джейд се намеси. - И да четем списания и да носим панталони и да гледаме телевизия.

- Когато Леля Опал напусна острова, тя не каза на никого къде отива - освен на мен. - Роуан каза. - Тя ми каза, че отива в този малък град наречен Бриар Крийк, където семейството на съпруга й построило къща преди сто и петдесет години...

Мари-Линет прокара пръстите си по светло-зелената възглавница.

- Добре, но - къде е Нощния Свят, тогава?

- О... това не е място... - Роуан изглеждаше несигурна. - Това е - трудно е да се обясни, всъщност. - каза тя.

- Вие дори не трябва да знаете, че съществува. Двата най-важни закона на Нощния Свят са, че никога не трябва да позволяваме на хората да научат за него... и никога да не се влюбваме в човек.

- И Джейд нарушава и двете точно в тази минута. - Кастрел промърмори.

Джейд само изглеждаше доволна.

- И наказанието за двете е смърт - за всички замесени. - Роуан каза. - Но... вие сте от семейството. Затова ето. - Тя си пое дъх. - Нощния Свят е нещо като общество. Не само вампири. От вещици и върколаци и шейпшифтъри, също. Всякакви видове Нощни Хора. Ние сме навсякъде.

Навсякъде? Мари-Линет си помисли. Това беше не непосилна идея - интересно.

Значи имаше цял всят там, за който тя не знаеше - място, което тя да изследва, като непозната галактика. Марк не изглеждаше много уплашен от мисълта за вампири навсякъде. Той се усмихваше на Джейд, подпирайки единия си лакът на тъмно-зеленото канапе.

- Ами, можете ли да четете мисли? Можете ли да прочетете моите мисли точно сега?

Котките чуваха нещо, което хората не можеха. Момент по-късно, макар че. Мари-Линет го чу също. Звукът от крака на верандата - чук, чук, чук - толкова бързо. И след това тупур.

- Хей, има някой навън. - Джейд каза, и преди Марк да може да я спре, тя беше права и се насочваше към вратата.

- Сродните души могат да си четат взаимно мислите, без дори да се опитват. - Джейд каза на Марк прямо. Сродни души... Мари-Линет искаше да захване друга тема. Тя се чувстваше неудобно, изтръпнало.

- Иска ми се да спреш да повтаряш това. Това което имаш е много по-хубаво от това да имаш сродна душа.

- Роуан каза на Джейд. - С любовта, първо можеш да опознаеш човека. Да сте сродни души е неволно -дори не трябва да харесва човека, когато го срещнеш. Може да е напълно грешен за теб по всеки начин -грешен вид, грешен темперамент, грешна възраст. Но знаеш, че никога няма да си напълно щастлив отново без него.

Все по-изтръпнало. Мари-Линет трябваше да каже нещо.

- И ако това стане на теб, ако срещнеш някого и си сродна душа с него и ако не искаш да си? - тя попита Роуан. Тя осъзна, че гласа й беше странно... хриплив. - Няма ли някакъв начин, по който да... се отървеш от това?

Имаше пауза. Мари-Линет видя как всички се обръщат към нея.

- Никога не съм чувала за такива. - Роуан каза бавно. Очите й изучаваха тези на Мари-Линет. - Но предполагам, че можеш да попиташ вещица... ако имаш проблем.

Мари-Линет преглътна. Очите на Роуан бяха нежни и приятелски - и Мари-Линет изпитваше силна нужда да говори с някого, с някого който би разбрал.

- Роуан...

Тя не можа да продължи нататък. Роуан, Кастрел и Джейд внезапно погледнаха към предната врата.

Глава единадесета

- Джейд, почакай малко! - Марк каза.

Джейд естествено, не почака и секунда. Но изгуби време да маха синджира от предната врата, и Мари-Линет можеше да чуе бързо чук-чук-чук, сякаш някой бягаше. Джейд отвори широко вратата, погледна към верандата... и изкрещя. Мари-Линет се завтече напред и видя, че Джейд беше вкарала крака си в една от дупките на верандата, където липсваха дъски. Всеки който не познаваше мястото, правеше това. Но това не беше причината за виковете й.

Беше козата.

- О, Господи. - Марк каза. - О, Господи... кой би направил това?

Мари-Линет погледна за кратко и почувства парене в гърдите и ръцете й - болезнено, лошо чувство. Дробовете й сякаш се свиха й дъхът й излезе принудително от устата.

Зрението й се замъгли.

- Нека я вкараме вътре. - Роуан каза. - Джейд, добре ли си?

Джейд си поемаше накъсано дъх. Тя звучеше, така както Мари-Линет се чувстваше. Марк се наведе, за да й помогне да излезе от дупката.

Роуан и Кастрел вдигаха козата за краката й. Мари-Линет се връщаше в къщата, зъбите й стискаха, вече прехапаната й устна. Вкусът на мед беше като кървава точка в устата й. Те сложиха козата на старомоден килим на входа на хола. Хълцанията на Джейд се превърнаха в ридания.

- Това е Етил. - Мари-Линет каза. И тя искаше да се разплаче.

Тя коленичи го Етил. Козата беше чисто бяла, със сладко лице и голям чело. Мари-Линет се протегна, за да докосне едното копито нежно. Тя беше помагала на г-жа Би да почисти това копито.

- Тя е мъртва. - Кастрел каза. - Не можеш да я нараниш.

Мари-Линет погледна нагоре бързо. Лицето на Кастрел беше сдържано и далечно. Шок премина през кожата на Мари-Линет.

- Нека ги изкараме. - Роуан каза.

- Кожата е вече съсипана. - Кастрел каза.

Мари-Линет се изправи.

- Кастрел, млъкни!

Имаше пауза. За изненада на Мари-Линет, паузата продължи. Кастрел не каза нищо повече.

Мари-Линет и Роуан започнаха да изкарват малките колчета от тялото на козата. Някой бяха малки като клечки за зъби. Други бяха по-дълги от пръстите на Мари-Линет и по широки от шишове за шиш-кебап, с тъпи краища. Някой силен беше направил това, Мари-Линет си помисли. Достатъчно силен за да пробие кожата на козата с дървени пръчици. Отново и отново. Етил беше промушена навсякъде. Бяха стотици. Тя приличаше на таралеж.

- Нямало е много кръв. - Роуан каза меко. - Това значи, че е била мъртва, когато това й е било сторено. И виж тук. - Тя нежно докосна врата на Етил. Бялото кожухче на козата го нямаше там - точно като на елена, Мари-Линет си помисли.

- Някой или е прерязал гърлото й или го е ухапал. - Роуан каза. - Затова вероятно е умряла бързо от кръвозагуба. Не като...

- Какво? - Мари-Линет каза.

Роуан се поколеба. Тя погледна към Джейд. Джейд подсмъркна и си избърса носа в рамото на Марк.

Роуан погледна обратно към Мари-Линет.

- Не като Вуйчо Хъдж. - тя погледна отново надолу и внимателно измъкна друг кол, добавяйки го в купчината където ги събираха. - Виждате ли, те убиха Вуйчо Хъдж по този начин, Старейшините го убиха. Само, че той беше жив когато го направиха.

За момент Мари-Линет не можеше да говори. След това тя каза:

- Защо?

Роуан изкара още два кола, лицето й беше контролирано и сдържано.

- Заради че каза на човек за Нощния Свят.

Мари-Линет седна на петите си и погледна към Марк. Марк седна на пода, понасяйки и Джейд със себе си.

- Затова Леля Опал напусна острова. - Роуан каза.

- И сега някой уби Леля Опал. - Кастрел каза. - И някой уби коза по същия начин, по който беше убит Вуйчо Хъдж.

- Но кой? - Мари-Линет каза.

Роуан поклати главата си.

- Някой който знае за вампирите.

Очите на Марк изглеждаха по-тъмни от обичайното и малко замъглени.

- Преди говорехте за ловец на вампири.

- Това получава вота ми. - Кастрел каза.

- Добре, кой наоколо е ловец на вампири? Какво е ловец на вампири?

- Това е проблема. - Роуан каза. - Не знам как може да се разпознае такъв. Дори не съм сигурна, че вярвам във ловци на вампири.

- Тя трябва да са хора, които за разбрали за Нощния Свят. - Джейд каза, бършейки сълзи с дланите си. - И те не могат да накарат другите хора да им повярват, или не искат другите хора да знаят. Затова те ли ловят. Нали знаете, опитвайки се да ни убият един по един. Тя би трябвало да знаят толкова Нощния Свят, колкото самите Нощни Хора.

- Искаш да кажеш, като например как вуйчо ви е бил убит. - Мари-Линет каза.

- Да, но това не е голяма тайна. - Роуан каза. - Имам предвид, че не трябва да знаеш за вуйчо Хъдж, за да се сетих - това е традиционния начин за екзекуция сред ламия-та. Няма много неща освен промушването с кол и горенето, които могат да ни наранят.

Мари-Линет си помисли над това. Не й помогна много. Кой би искал да убие стара дама й коза?

- Роуан? Защо леля ти имаше кози? Имам предвид, винаги съм си мислила, че е заради млякото, но...

- Било е заради кръвта, сигурна съм. - Роуан каза спокойно. - ако е изглеждала толкова стара, колкото каза, тя вероятно не е можела да излиза в гората, за да ловува.

Мари-Линет погледна към козата отново, опитвайки се да разбере други причини, опитвайки се да бъде добър наблюдател. Когато очите и стигнаха до муцуната на Етил, тя мигна и се наведе напред.

- Аз... има нещо в устата й.

- Моля те, кажи ми че се шегуваш. - Марк каза.

Мари-Линет само махна с ръка към него.

- Не мога... трябва ми нещо с което... изчакайте секунда. - тя изтича в кухнята и отвори чекмедже. Тя изкара един сребърен нож с много украси и прибяга обратно в хола.

- Добре. - каза тя, когато отвори устата на Етил. Имаше нещо вътре... нещо като цвете, но черно. Тя го изкара с пръстите си.

- Мълчанието на Козите. - Марк промърмори.

Мари-Линет го игнорира, и обърна черното нещо в ръката си.

- Прилича на ирис, но е боядисан - в черно.

Джейд и Роуан се спогледаха.

- Е, това е свързано с Нощния Свят. - Роуан каза. - Ако не бяхме сигурно преди, сега сме. Черните цветя са символ на Нощния Свят.

Мари-Линет остави ириса долу.

- Символи като...?

- Ние ги носим, за да се идентифицираме един друг. Нали знаеш, върху пръстени или значки по дрехите и подобни. Всеки вид има собствено цвете, но има и други цветя които означават, че принадлежиш към определен клуб или семейство. Вещиците използват черна далия, върколаците черен напръстник, създадените вампири използват черна роза...

- И има верига клубове наречени Черен Ирис. - Кастрел каза, заставайки до другите. - Знам го, защото Аш принадлежи на един.

- Аш... - Джейд каза, гледайки към Кастрел с разширени зелени очи.

Мари-Линет замръзна. Нещо се появи моментално в ъгъла на съзнанието й. Нещо за черен дизайн...

- О, Господи. - каза тя. - О, Господи... познавам някого, който носи пръстен с черно цвете на него.

Всички погледнаха към нея.

- Кой? - Марк каза, по същото време когато и Роуан каза. Мари-Линет не знаеше кой от тях изглеждаше по-изненадан. Мари-Линет се поколеба за минута.

- Джеръми Ловет. - каза тя най-накрая. Не много равно.

Марк се намръщи.

- Този ненормалник. Той живее сам в каравана в гората, и миналото лято... - гласът на Марк изчезна. Челюстта му падна и когато проговори отново, беше по-бавно. - И миналото лято откриха тяло точно там.

- Може ли да се разбере? - Мари-Линет попита Роуан. - Ако някой е Нощен Човек?

- Ами... - Роуан изглеждаше слисана. - Ами, не със сигурност. Ако някой може да прикрива съзнанието си... Ами, може да го изненадаме като му покажем нещо. Но иначе не. Не със сигурност.

Марк се наклони назад.

- О, страхотно. Ами, мисля че от Джеръми ще излезе чудесен Нощен Човек. Всъщност, такива биха били и Вик Кембъл и Тод Акърс.

- Тод. - Джейд каза. Тя вдигна една от клечките, които бяха забити с козата и я огледа.

Роуан гледаше към Мари-Линет.

- Без значение какво, трябва да отидем и да видим приятеля ти Джеръми. Вероятно ще излезе, че той е напълно невинен, понякога хората намират наши пръстени и значки, и след това нещата много се объркват. Особен око влязат в някой от клубовете ни...

Мари-Линет не беше толкова сигурна. Тя имаше ужасно, ужасно чувство. Начина по който Джеръми се криеше, начина по който винаги беше аутсайдер в училище... дори красотата му много лесно се губеше... Не, всичко изглежда водеше до един извод. Тя беше решила загадката Джеръми Ловет най-сетне, и тя нямаше щастлив край.

Кастрел каза:

- Добре, хубаво. Ще отидем да проверим този Джеръми. Но какво ще правим с Аш?

- Какво за Аш? - Роуан каза. Последния кол излезе. Тя нежно зави козата с килима.

- Е, не виждате ли? Това е неговото цвете. Значи е вероятно някой от клуба му да го е направил.

- Ъм, предполагам че ще прозвуча като развалена плоча. - Марк каза. - Но не знам за кого говорите. Кой е Аш?

Трите сестри го погледнаха. Мари-Линет погледна настрани. След толкова много пропуснати възможности, щеше да звучи много странно, когато тя небрежно спомене, че, о, да, тя е срещнала Аш. Но тя нямаше вече избор. Тя трябваше да каже.

- Той е нашия брат. - Кастрел каза.

- Той е луд. - Джейд каза.

- Той е единствения от семейството ни, който може да знае нещо за Бриар Крийк. - Роуан каза. - Той ме хвана на давам писмо на Крейн Линден, за да го измъкне от острова. Но не мисля, че забеляза адреса на Леля Опал на него. Той не е много добър в това да забелязва неща, които не са свързани с него.

- Напълно си права. - Каза тя. - Всичко за което Аш мисли е Аш. Той е напълно себе-обсебен.

- Всичко което прави е да преследва момичета и да ходи на партита. - Кастрел каза, с една от онези усмивки, която накара Мари-Линет да се зачуди дали тя наистина не го харесваше. - И да ловува.

- Той не харесва хората. - Джейд каза. - Ако не му харесваше да гони човешки момичета и да си играе с тях, той най вероятно щеше да планира да затрие всички хора и да завладее света.

- Звучи като страхотен човек. - Марк каза.

- Е, той я някак си консервативен. - Роуан каза. - Политически, имам предвид. Лично, той е...

- Освободен. - Кастрел предположи, с вдигнати вежди.

- Грубо казано. - Джейд се съгласи. - Има само едно нещо, което желае когато тръгне след човешки момичета, освен колите им, имам предвид.

Сърцето на Мари-Линет препускаше. С всяка секунда която изминаваше и ставаше по-трудно да говори. И всеки път когато си поемаше въздух, някой друг започваше да говори.

- Значи мислите, че той е направил всичко това? - Марк попита.

- Не бих го оневинила. - Кастрел каза. Джейд кимна енергично.

- Но собствената му леля? - Марк каза.

- Би го направил, ако мислеше, че семейната чест е замесена. - Кастрел каза.

- Да, е, има един проблем с всичко това. - Роуан каза. - Аш не е тук. Той е в Калифорния.

- Не, не е. - Аш каза небрежно, от края на хола.

Глава дванадесета

Това което стана след това беше интересно. Мари-Линет успя да види сестрите да правят всички неща, които беше изпуснала на поляната. Всичкото съскане и дране с нокти. Точно като по филмите.

Освен че когато вампирите съскаха, звучеше наистина. Като котка, не като човек който имитира котка. Всичките три момичета се изправиха и застанаха готови за бой. Нямаше никакви странни гримаси. Но Джейд и Кастрел показваха зъбите си, които бяха дълги и красиво извити, които достигаха до долните им устни. И нещо друго. Очите им с промениха. Сребърно-зелените очи на Джейд станаха по сребърни. Златните очи на Кастрел сега приличаха като на сова. Дори в очите на Роуан имаше тъмна светлина.

- О, божичко. - Марк прошепна. Той стоеше до Джейд, гледайки от Аш към нея.

Аш каза:

- Здрасти.

Не гледай към него, Мари-Линет си каза. Сърцето й препускаше диво и коленете й трепереха.

Привличането на противоположностите, помисли си тя, спомняйки си фраза от миналогодишния тест по психология. Но имаше и друго, по-късно име за нея, и каквото и да правеше, тя не можеше да го изкара от главата си. Сродни души.

О, Господи, наистина не искам това. Моля те, моля те, не съм молила за това.

Исках да открия супер-нова и да уча. Искам да бъда някой който решава мистериите от къде се появят всички тъмни материи във вселената.

Не искам това.

Трябваше да се случи на някой като Бъни Мартен, някой който отделя повече време за маникюра си. Единственото нещо, за което Мари-Линет копнееше беше някой, който да разбира, да разбира нощта с нея, една далечна част от мозъка й прошепна. И вместо това, ето я къде беше, с момче, чиито сестри се страхуваха от него. Беше истина. Точно затова бяха готови да се бият, издавайки заплашващи звуци. Дори Кастрел беше уплашена от него.

В момента в който Мари-Линет осъзна това, гняв я обля и затрептя в нея. Каквото и да изпитваше към Аш, то тя не беше уплашена от него.

- Никога ли не чукаш? - каза тя и тръгна към него. Закрачи към него.

Трябваше да го признае на новото си семейство. И Джейд и Кастрел се опитаха да я хванат, за да не се приближи към брат им. Защитаваха я. Мари-Линет се изтръгна от тях. Очите на Аш бяха предпазливи.

- О. Ти. - каза той. Не ентусиазирано.

- Какво правиш тук?

- Това къщата на вуйчо ми.

- И на леля то и ти не си поканен.

Аш погледна към сестрите си. Мари-Линет можеше просто да види как някой неща се въртят в главата м. Бяха ли вече казали за Нощния Свят или не? Естествено, ако не бяха, поведението им щеше да помогне за разкриването на тази тайна. Повечето човешки момичета не съскаха.

Аш вдигна единия си пръст.

- Добре. Слушай сега...

Мари-Линет го ритна в пищяла. Тя знаеше че е неприлично, тя знаеше че той не си го беше изпросил, но не можеше да се спре. Просто трябваше да го направи.

- О, за Бога. - Аш каза, подскачайки назад. - Луда ли си?

- Да, такава е. - Марк каза, изоставяйки Джейд и прибягвайки към Мари-Линет. - Всеки знае, че тя е луда. Не може да се спре. - той я хвана за ръката и започна да я дърпа.

Той гледаше към Мари-Линет, сякаш беше съблякла всичките си дрехи и беше започнала да танцува мамбо. Както и Кастрел и Джейд. Очите им бяха станали нормални и зъбите им се бяха прибрали. Никога не бяха виждали някой да се отнася с брат им по този начин. И този да е човек... Ако момичето имаше супер-човешка сила, то Аш със сигурност беше дори по-силен. Вероятно можеше да убие Мари-Линет с един удар. Но тя все още не можеше да се спре. Тя не беше изплашена от него, само от себе си и от глупавото плаващо чувство в стомаха й. Начина, по който краката й искаха да подадат под тежестта й.

- Нямали някой просто да й каже да спре да прави това? - Аш каза.

Кастрел и Джейд погледнаха към Мари-Линет. Мари-Линет вдигна раменете си, дъхът и излизаше бързо.

Тя видя че Роуан също гледа към нея, но не със същи поглед. Тя изглеждаше притеснена и изненадана и съжаляваща.

- Срещнали сте се. - каза тя.

- Трябваше да ви кажа. - Мари-Линет каза. - Той дойде в къщата ни. Питаше мащехата ни за вас и приятелите ви - ви каза че трябва да ги одобри, защото така сте правили в семейството си.

И трите момичета погледнаха към Аш с присвити очи.

- Значи си бил наоколо. - Кастрел каза. - От колко време?

Роуан каза тихо:

- Какво... всъщност правиш тук?

Аш пусна пищяла си.

- Не може ли всички да седнем и да поговорим като разумни хора?

Всички погледнаха към Мари-Линет. Тя си пое дълбок, успокояващ дъх. Тя все още чувстваше сякаш цялата й кожа беше наелектризирана, но сърцето й се забавяше.

- Да. - каза тя и поработи над това да изглежда нормално, за да разберат че моментната й лудост беше преминала.

Докато й помагаше да стигне до канапето, Марк прошепна:

- Трябва да ти кажа, никога не съм те виждал толкова раздразнена преди. Гордея се с теб.

Дори големите сестри трябваше да имат малко почивка от време на време, Мари-Линет си помисли. Тя го потупа лекичко и седна, чувствайки се уморена.

Аш се настани в стола. Роуан и Кастрел седнаха до Мари-Линет. Марк и Джейд си деляха дивана.

- Добре. - Аш каза. - Сега може ли поне да се представим? Предполагам, че това е брат ти.

- Марк. - Мари-Линет каза. - Марк, това е Аш.

Марк кимна. Той и Джейд държаха ръцете си. Мари-Линет видя как очите на Аш се спускат към преплетените им пръсти. Тя не можеше да кажи нищо от изражението му.

- Добре. Сега. - Аш погледна към Роуан. - Аз съм тук, за да ви върна обратно вкъщи, където липсвате много на всички.

Джейд си пое въздух.

- Стига бе.

Кастрел каза:

- Какво ще стане ако не искаме да се върнем? - тя показа зъбите си за момент. Мари-Линет не намери това за странно. Това което намери странно беше, че Аш не отвърна със същото. Точно тогава той не изглеждаше ленив или язвителен или самодоволен.

Приличаше на някой който искаше да свърши работата си. Роуан каза:

- Не можем да се върнем вкъщи, Аш. - дишането й беше леко неравно, но брадичката й беше повдигната високо.

- Е, трябва да се върнете вкъщи. Защото иначе ще има много драстични последици.

- Знаехме това когато тръгнахме. - Джейд каза, с толкова емоции колкото Роуан. И нейната брадичка беше повдигната.

- Ами не мисля че сте го премислили много добре. - гласа на Аш беше остър.

- Предпочитаме да умрем, пред това да се върнем. - Джейд каза.

Кастрел погледна към нея бързо, с една вдигната вежда.

- О, ами добре, ще си го отбележа. - Аш каза напрегнато. След това изражението му стана по-тъмно. Той изглеждаше по-решителен отколкото Мари-Линет си беше мислила, че може да изглежда. Никак не приличаше на голяма руса котка. По-скоро като дълъг, елегантен светъл тигър.

- Сега, слушайте. - той каза. - Има някой малки неща, които не разбирате, нямам време да изгря игрички. Затова, защо не изпратим малките ми приятели вкъщи и след това да си поговорим като семейство.

Ръцете на Мари-Линет се стиснаха в юмруци. Марк стисна Джейд, която го бутна леко с лакътя си. Тя се мръщеше.

- Мисля че по-добре да...

- Няма да те оставя.

Роуан захапа устната си.

- Марк...

- Няма. Не се опитвайте да ме защитите. Той не е глупав, рано или късно ще разбере, че знаем за Нощния Свят.

Роуан пое въздух рязко. Изражението на Кастрел не се промени, но мускулите й се напрегнаха, готови за битка. Очите на Джейд станаха сребърни. Мари-Линет стоеше неподвижно. Всички гледаха към Аш. Аш изглеждаше тягостно.

- Знам че знаете. - той каза със смъртоносно търпение. - Опитвам се да ви измъкна, жалък глупако, преди да разбера колко много знаете.

Сестрите го зяпнаха. Мари-Линет отвори устата си, след което я затвори.

- Мислих си, че не харесваш хората. - Марк каза.

- Не ги харесвам, мразя ги. - Аш каза в малко горчиво радостно възклицание.

- Тогава защо искаш да ми помогнеш?

- Защото ако те убия, ще трябва да убия и сестра ти. - Аш го информира, с малка усмивка, която щеше да пасне перфектно на чаеното парти на Лудия Шапкар.

- И какво, тя те ритна.

Аш спря да подхвърля отговори като топки.

- Да, е, мога да променя мнението си след секунда.

- Не, чакай. - Джейд каза, тя седеше с кръстосани под нея крака, наблюдавайки брат си напрегнато. - Това е прекалено странно. Защо ще се интересуваш какво ще стане с човек?

Аш не каза нищо. Той гледаше към камината горчиво.

Беше Роуан, която каза нежно: - Защото са сродни души.

Секунда по-късно всички започнаха да говорят.

- Те са какво? Имаш предвид, каквото сме ние с Джейд?

- О, Аш, това е невероятно. Просто си мечтая баща ти да беше тук, за да те види.

- Вината не е моя. - Мари-Линет каза. Тя видя че всички се обръщат към нея, и разбра че очите и бяха пълни със сълзи.

Роуан се наклони към Кастрел, за да може да сложи ръката си върху тази на Мари-Линет.

- Искаш да кажеш, че наистина е вярно? - Марк каза, гледайки от Мари-Линет към Аш.

- Вярно е. Предполагам. Не знам какво трябва да е. - Мари-Линет каза, концентрирайки се върху това да накара сълзите да изчезнат.

- Вярно е. - каза Аш мрачно. - Не значи, че ще направим нещо по въпроса.

- О, това е напълно вярно. - Мари-Линет каза. Тя беше щастлива, че му е ядосана отново.

- Затова нека всички си вземат нещата и не се върнат вкъщи. - Аш каза към сестрите си. - ще забравим за всичко това, просто ще се преструваме, че никога не е ставало.

Роуан го наблюдаваше, клатейки главата си леко. Имаше сълзи в очите си, но тя се усмихваше.

- Никога не съм си мислила, че ще кажеш нещо подобно. - каза тя. - Толкова много си се променил, не мога да повярвам.

- И аз не мога да повярвам. - Аш каза безрадостно. - Може да е сън.

- Но сега трябва да признаеш, че хората не са вредители. Не може да имаш сродна душа вредител.

- Да. Хубаво. Хората са страхотни. Всички сме съгласни - сега нека си ходим вкъщи.

- Когато бяхме деца, ти беше такъв. - Роуан каза. - Преди да почнеш да се държиш сякаш си по-добър от всички останали. Винаги съм знаела, че повечето от това е било шоу. Да скриеш колко те е страх. И винаги знаех, че не вярваш на повечето ужасни неща, които казваше. Някъде отвътре, ти все още си нова малко добре дете, Аш.

Аш показа първата си брилянтна усмивка за вечерна.

- Не бъди толкова сигурна.

Мари-Линет беше слушала всичко това чувствайки се все по-нестабилно. За да го скрие, тя каза на Роуан.

- Не мисля, че леля ви е мислила така.

Аш седна право.

- Хе, къде е старата вещица, и без това? Трябва да говоря с нея преди да си тръгнем.

Мълчанието изглеждаше безкрайно.

- Аш... не знаеш ли? - Роуан каза.

- Естествено, че знае. Десет към едно, той го е направил. - Кастрел каза.

- Какво се предполага, че трябва да знам? - Аш каза, изглеждайки така сякаш всеки момент щеше да изгуби търпението си.

- Леля ти е мъртва. - Марк му каза.

- Някой я е промушил с кол. - Джейд добави.

Аш огледа стаята. Изражението му казваше, че очакваше това да е шега. О, Господи, Мари-Линет си помисли безпомощно, когато беше изненадан и объркан изглеждаше толкова млад. Раним. Почти човек.

- Някой... е убил... Леля Опал. Това ли ми казвате?

- Да не би да ни казваш, че не знаеш? - Кастрел попита. - Какво си правил цялата нощ, Аш?

- Удрях главата си в скала. - Аш каза. - След това ви търсих. Когато влязох вие говорихте за мен.

- И не си виждал никакви животни днес? Някой... да кажем - кози?

Аш я погледна продължително, недоверчиво.

- Храних се, ако това питаш. Не с коза. Какво общи има с Леля Опал?

- Мисля, че по-добре да му покажем. - Роуан каза.

Тя беше тази която се изправи и повдигна килима от козата. Аш заобиколи дивана, за да види какво прави тя. Мари-Линет се обърна, за да види изражението му. Той потрепна. Но бързо се контролираше. Роуан каза тихо:

- Виж какво имаше в устата на козата.

Аш вдигна черното цвете внимателно.

- Ирис. Какво от това?

- Бил ли си в клуба си скоро? - Кастрел попита.

Аш я погледна отегчено.

- Ако бях направил това, защо бих го подписал с ирис?

- Може би за да ни кажеш кой го е направил.

- Аз не трябва да убивам кози, за да казвам неща, нали знаете. Мога да говоря.

Кастрел не изглеждаше впечатлена.

- Може би това съобщение е много по-силно.

- Приличам ли ти на човек който си губи времето да превръща кози в таралежи?

- Не. Не мисля че тис и го направил. - Роуан каза тихо. - Но някой го е сторил - може би този който е убил Леля Опал. Опитваме се да разберем кой.

- Е, кой имаме като заподозрян?

Всички погледнаха към Мари-Линет. Тя погледна настрани.

- Има един който е много вероятен. - Марк каза. - Името му е Джеръми Ловет. Той е истински...

- Тих човек. - Мари-Линет го прекъсна. Ако някой щеше да описва Джеръми, това щеше да е тя. -Познавам го от детската градина, и никога не бих повярвала, че може да нарани някого - особено стара дама и животно.

- Но чичо му беше луд. - Марк каза. - И съм чувал неща за семейството му...

- Никой не знае нищо за семейството му. - Мари-Линет каза. Тя имаше чувството, че се бореше за живота си с вързани ръце и крака.

Това която я мъкнеше надолу не беше подозренията на Марк - беше нейното собствено. Малкия глас в главата й казваше „но той изглеждаше толкова добър човек...” и това значеше, естествено, че не беше.

Аш я наблюдаваше с мрачно, съсредоточено изражение.

- Как изглежда този Джерами?

Нещо в начина по който го каза, издразни Мари-Линет до безкрай.,,

- Какво те интересува?

Аш мигна и премести погледа си. Той се поколеба само за секунда и каза с насилена незаинтересованост.

- Просто съм любопитен.

- Той е много хубав. - Мари-Линет каза. Добър начин да изрази яда си и раздразнението. - И това в него е, че изглежда много интелигентен и чувствителен - не е просто красота. Има коса с цвят наподобяващ Ропйегозартесопез и май-прекрасните кафяви очи... Той е слаб и мургав, малко по висок от мен, защото обикновено гледам към устата му...

Аш не изглеждаше доволен.

- Видях някой който изглеждаше така на бензиностанцията... в града. - Той се обърна към Роуан. - Мислиш че той е някакъв нелегален вампир?

- Очевидно не е създаден вампир, защото Мари-Линет го е наблюдавала как расте. - каза Роуан. - Мислих, си че може да е избягал ламия. Но няма много смисъл в чуденето от тук. Утре може да отидем и да го видим, и тогава ще знаем. Нали?

Марк кимна. Джейд кимна. Мари-Линет си пое дълбок дъх и кимна. Аш кимна и каза:

- Добре, мога да разбера защо не можете да се върнете вкъщи преди това да е решено. Затова, ще разберем кой е убил Леля Опал, и след това ще подходим по нужния начин, и ще си ходим вкъщи. Ясно?

Сестрите му се спогледаха. Те не отговориха.

Докато тя и Марк излизаха от къщата, Мари-Линет забеляза че Сириус се беше вдигнал над източния хоризонт. Блестеше като бижу, по-ярко отколкото някога го беше виждала - много по ярко. Приличаше почти на миниатюрно слънце, блестейки в синьо и златно и виолетово. Тя си помисли че ефекта може да се дължи на психологическа основа, преди да си спомни че беше разменила кръв с три вампира.

Глава тринадесета

Джейд седеше на люлеещия се стол, държейки Тайги наопаки в скута си, галейки стомаха му. Той мъркаше. Тя погледна възмутено, с блестящи зелени очи.

- Другата коза. - Кастрел обяви от прага, казвайки думите сякаш не бяха предназначени, за образовано общество. - Е наред. Затова можеш да пуснеш котката навън.

Джейд не мислеше така. Имаше някой луд в Бриар Крийк, и тя планираше да предпази Тайги, държейки го толкова близо, колкото да го вижда.

- Нали няма да трябва да се храним с козата? - Кастрел попита Роуан смъртоносно.

- Естествено, че не. Леля Опал го е правила, защото е била прекалено стара, за да ловува. - Роуан изглеждаше много заета, докато отговаряше на въпроса.

- Харесвам ловуването. - Джейд каза. - По-хубаво е даже и отколкото си мислих, че ще е.

Но Роуан не слушаше, тя хапеше устната си и гледаше в пространството.

- Роуан, какво?

- Мислих за ситуацията, в която сме. Ти и Марк, от една страна. Мисля че трябва да го обсъдим.

Джейд почувства рефлексивна тревога. Роуан беше изпаднала в едно от организационните си настроения, което значеше че можеше да мигнеш и да откриеш, че е пренаредила цялата ти стая или ти казва, че ще се местиш до Орегон.

- Да обсъдим какво? - каза тя предпазливо.

- За това какво ще правите вие двамата. Той ще остане ли човек?

- Нелегално е да го променяш. - Кастрел посочи.

- Всичко което правихме тази седмица е нелегално. - Роуан каза. - И ако те разменят кръв отново, е, то ще отнеме само няколко пъти. Искаш ли той да е вампир? - тя попита Джейд.

Джейд не беше мислила по въпроса. Тя мислеше, че Марк е добре както си е. Но може би той ще иска да бъде.

- Какво ще правиш с твоята? - тя попита Аш, който слизаше бавно по стълбите.

- Моята какво? - той изглеждаше сънен и раздразнителен.

- Сродната ти душа. Мари-Линет ще остане ли човек?

- Това е нещото, за което се притеснявах. - Роуан каза. - Мислил ли си въобще, Аш?

- Не мога да мисля толкова рано сутринта. Все още нямам мозък.

- Почти следобед е. - Кастрел каза.

- Не ме интересува кога е. Все още спя. - той се затътри към кухнята. - И не трябва да се притесняваш. -добави той, поглеждайки назад и звучейки по-събуден. - Защото няма да правя нищо с момичето и Джейд няма да прави нищо с братът. Защото си отиваме вкъщи. - той изчезна.

Сърцето на Джейд препускаше. Аш можеше да се прави на несериозен, но тя видя безпощадността под повърхността. Тя погледна към Роуан.

- Мари-Линет наистина ли е сродната му душа?

- Ами... - Роуан се поколеба. - Сродните души не винаги остават заедно. Понякога е прекалено много -огъня и светкавиците и всичко това. Някой хора просто не могат да го понесат.

Може би Марк и аз не сме наистина сродни души, Джейд си помисли. И може би това е хубаво. Звучеше болезнено.

- Горката Мари-Линет. - каза тя.

Мил глас в главата й каза - Защо никой не каза „Г оркия Аш”?

- Горката Мари-Линет. - Джейд каза отново.

Аш се появи отново.

- Вижте. - каза той и седна на единия от махагоновите столове. - Трябва да се разберем за нещата. Не е само в това, че аз искам да се върнете вкъщи. Аз не съм единствения, който знае че сте тук.

Джейд настръхна.

Кастрел каза, почти приятно: - Казал си на някого?

- Бях с някого, когато семейството звънна, да ми каже че липсвате. И той беше там, когато осъзнах къде сте отишли. Той също е много силен телепат. Затова се смятайте за късметлийки, че успях да го убедя да ви върна вкъщи.

Джейд го зяпна. Тя се смяташе за късметлийка. Също така смяташе, че е странно, че Аш ще премине през толкова неприятности за нея и Роуан у Кастрел - за който и да е, освен Аш. Може би не познаваше брат си толкова добре, колкото си мислеше.

Роуан каза, много сериозно:

- Кой беше?

- О, никой. - Аш се наклони и погледна мрачно към тавана. - Само Куин.

Джейд потрепери. Куин... змията. Той имаше сърце като ледник и презираше хората. Той беше от тези, които взимаха законите на Нощния Свят в свои ръце, ако не смятаха, че са били изпълнени както трябва.

- Той ще се върне в Понеделник, за да види как съм се справил със ситуацията. - Аш каза. - И ако не съм, ние сме мъртви - вие, аз и малките ви човешки приятелчета.

Роуан каза:

- Значи имаме време до Понеделник, за да разберем кой е виновника.

Кастрел каза:

- Ако опита да ни направи нещо, ще се бием.

Джейд стисна Тайги, за да го накара да изръмжи.

****

Мари-Линет беше спала като камък - но камък с необичайно ясни сънища. Тя сънуваше за звезди по-ярки отколкото някога ги беше виждала и звездни облаци в цветовете на Северното сияние. Тя сънуваше е изпраща астрономическа телеграма до Кеймбридж, Масачузец, да съобщи че е открила нова супер-нова. За това че е била първата. Която я е видяла с прекрасните си нови очи, очи които тя видя в огледало - целите бяха зеници, като на сова или на котка...

Тогава съня се промени и тя беше сова, спускайки се надолу. Тя хвана катеричка в ноктите си и усети прилив на радост. Убиването беше толкова нормално. Всичко което трябваше да направи беше да бъде най-добрата сова, която може да бъде, и да хваща храната с краката си. Но тогава сянка падна от някъде над нея. И в съня тя усети ужасно чувство на осъзнаване - че дори и ловците могат да бъдат ловувани. И това нещо беше след нея...

Тя се събуди дезориентирана - не за това къде беше, а коя беше. Мари-Линет или ловецът, който беше преследван от нещо с бели зъби на лунната светлина? И дори когато тя слезе долу, не можеше да забрави чувството от съня си.

- Здрасти. - каза Марк. - Това закуска ли е или обяд?

- И двете. - Мари-Линет каза, сядайки на дивана в семейната стая с две зърнени вафли.

Марк я наблюдаваше.

- Е. - каза той. - И ти ли си мислеше за това?

Мари-Линет разопакова храната със зъбите си.

- За кое?

- Знаеш.

Мари-Линет знаеше. Тя се огледа, за да се убеди че Клаудия не беше наоколо

- Не мисли за това.

- Защо не? - когато тя не отговори, той каза, - Не ми казвай, че не си се чудила какво ще бъде. Да виждаш по-добре, да чуваш по-добре, да си телепат... и да живееш вечно. Имам предвид, можем да доживеем до 3000-та година. Нали знаеш, войните с роботите, да колонизираме други планети... Хайде де, не ми казвай, че не си дори малко заинтересована.

Всичко за което Мари-Линет можеше да мисли беше една реплика на Робърт Сървис: И небесата на нощта за оживели със светлина, с трепет, удивителен пламък...

- Любопитна съм. - каза тя. - Но няма смисъл да се чудим. Те правят неща които ние не правим - те убиват. Тя остави чашата си с мляко, сякаш беше загубила апетит. Но всъщност, не бе - и не беше ли това проблема? На нея трябваше да и стане лошо, само като си помисли за убийства, за пиене на кръв от топло тяло.

Освен това, тя беше уплашена. От това което беше там в света - и от себе си.

- Опасно е. - тя каза на Марк. - Не виждаш ли? Забъркахме се в този Нощен Свят - и това е място, където лоши неща се случват. Не просто лоши, като бягане от час.

Лоши като...

... бели зъби на лунна светлина...

- Като получавайки смъртна присъда. - Мари-Линет каза. - И това е сериозно, Марк. Не е като по филмите. Марк я зяпаше.

- Да, но ние знаехме това вече. - тонът му казваше „Каква е голямата работа?”

И Мари-Линет не можеше да обясни. Тя се изправи рязко.

- Ако отиваме там, по-добре да се размърдаме. - тя каза. - Почти един часа е.

Сестрите и Аш чакаха пред Фермата Бърдок.

- Ти и Марк можете да седите отпред при мен. - Мари-Линет каза на Джейд, не поглеждайки към Аш. - Но не мисля, че трябва да носиш котката.

- Котката идва. - Джейд каза равно, влизайки. - Или аз не идвам.

Мари-Линет включи колата на скорост и потегли.

Когато стигнаха до малки сгради на Главната Улица, Марк каза:

- И ето го, Бриар Крийк в целия си блясък. Обичаен Петъчен следобед, с абсолютно никой на улиците.

Той не го каза с обичайната си горчивина. Мари-Линет погледна към него и видя, че той говореше на Джейд. И Джейд оглеждаше с интерес, въпреки ноктите на котката забити във врата й.

- Има някой на улицата. - тя каза весело. - Това е онова момче Вик. И другото, Тод. И възрастни. Мари-Линет забави, докато минаваше покрай офиса на шерифа, но не спря докато не достигна бензиностанцията на съседния ъгъл. Тя излезе и огледа съседната улица небрежно.

Тод Акърс беше там с баща си, шерифа и Вик Кембъл беше там с баща си. Г-н Кембъл имаше ферма източно от града. Те всичките влизаха в колата на шерифа, и те всичките изглеждаха много развълнувани. Бъни Мартен стоеше на тротоара и ги наблюдаваше как тръгват.

Мари-Линет почувства малък прилив на страх. Това става когато пазиш ужасна тайна, помисли си той. Тревожиш се за всичко, което се случва, и се чудиш дали е свързано с теб, и дали ще те хванат.

- Хей, Бъни! - извика тя. - Какво става?

Бъни погледна назад.

- О, здрасти, Мер. - тя тръгна бавно - Бъни никога не бързаше - към съседната улица. - Как си? Те просто отиват да проверят онази история с коня.

- Каква история?

- О... не си чула? - Бъни гледаше зад Мари-Линет сега, към Марк и четирите странника, които излизаха от колата. Изведнъж сините й очи се разшириха и тя се протегна, за да придаде повече обем на русата си коса. Чудя се кой ли е видяла, Мари-Линет си помисли иронично. Кой ли може да е?

- Здрасти. - Аш каза.

- Не сме чули за историята с коня. - Мари-Линет каза, нежно и навреме.

- О... ъм, един от конете на г-н Кембъл си прерязал гърлото на оградата мината нощ. За това си говорят всички тази сутрин. Но точно сега, г-н Кембъл дойде в града и каза, че той не мисли че оградата е била виновна. Той мисли... че някой го е направил нарочно. Срязал е гърлото му и го е оставил да умре.

Тя присви раменете си в малко потреперване... Театрално, помисли си Мари-Линет.

- Виждате ли? - Джейд каза. - Точно затова пазя Тайги.

Мари-Линет видя, че Бъни оглежда Джейд.

- Благодаря, Бън.

- Трябва да се връщам в магазина. - Бъни каза, но не помръдна. Тя все още гледаше към Роуан и Кастрел.

- Ще те изпратя до там. - Аш каза галантно. С какво, Мари-Линет си помисли, вероятно така обикновено сваля момичетата. - Все пак, не знаме какво може да дебне наоколо.

- Посред бял ден е. - Кастрел каза отвратено, но Аш вече изпращаше Бъни. Мари-Линет реши, че се радва че него го няма.

- Кое беше това момиче? - Роуан попита, и нещо в гласа й звучеше странно.

Мари-Линет я погледна изненадано.

- Бъни Мартен. Познавам я от училище. Какво не е наред?

- Тя ни зяпаше. - Роуан каза меко.

- Тя зяпаше Аш. О, и вероятно и вас трите. Вие сте нови и сте хубави, затова сигурно се чуди кои момчета ще й отнемете.

- Виждам. - но Роуан все още изглеждаше замислена.

- Роуан, какво има?

- Нищо. Сигурна съм, че е нищо. Просто тя има име на ламия.

- Бъни?

- Ами. - Роуан се усмихна. - Ламия са обикновено кръстени на природни неща - скъпоценни камъни и животни и цветя и дървета. Затова Бъни би било ламия име - а Мартен не е ли вид невестулка.

Нещо се въртеше в главата на Мари-Линет отново. Нещо за Бъни... за Бъни и... дърво... Изчезна. Не можеше да си спомни. Тя каза на Роуан:

- Но... можеш ли да усетиш нещо подозрително в нея или нещо подобно? Имам предвид, прилича ли на някой от вас? Защото просто не мога да видя Бъни като вампир. Съжалявам, просто не мога.

Роуан се усмихна.

- Не, не усещам нищо. И съм сигурна, че си права - хората също могат да имат имена като нашите. Понякога стават обърквания.

Поради някаква странна причина, съзнанието на Мари-Линет все още беше концентрирано върху дърво.

- Знаеш ли, не виждам защо се кръщавате на дървета. Мислих че дървото е опасно за вас.

- Така е - и това го прави могъщо. Имената на дърветата трябва да бъдат едни от най-могъщите имена, които имаме.

Аш излизаше от магазина. Моментално Мари-Линет се обърна и потърси Джеръми. Тя не го видя в празната бензиностанция, но чу нещо - нещо, което тя осъзна че беше чувала от няколко минути. Коване с чук.

- Хайде, нека заобиколи. - каза тя, вече вървейки, не изчаквайки Аш да ги настигне.

Кастрел и Роуан тръгнаха с нея.

Джеръми беше отзад. Той ковеше дълга дъска срещу счупен прозорец. Имаше начупено стъкло по цялата земя. Светло кафява коса падаше на очите му, докато той се опитваше да задържи дъската неподвижно.

- Какво е станало? - Мари-Линет каза. Тя се придвижи автоматично, за да хване десния край на дъската.

Той погледна нагоре към нея, правейки изражение на облекчение, когато пускаше дъската.

- Мари-Линет... благодаря. Подръж за секунда.

Той бръкна в джоба си и изкара пирони и започна да ги забива бързо, със сигурни удари с чука. След това каза:

- Не знам какво е станало. Някой е влязъл миналата нощ. Направил е голяма бъркотия.

- Изглежда че мината нощ е била много заета. - Кастрел каза сухо.

Джеръми погледна в посока на гласа. И след това... ръцете му замръзнаха, държейки чука и пироните. Той гледаше към Кастрел и към Роуан до нея, гледаше ги дълго време. Най-сетне той се обърна към Мари-Линет и каза бавно:

- Вече имаш нужда от още бензин?

- О, не. Не. - трябваше да измисля нещо, Мари-Линет си помисли. Нанси Дрю със сигурност щеше да се сети за това. - Аз просто... двигателя много бръмчи... и си помислих, че може да погледнеш, под капака, след като не го направи миналия път.

Непоследователно и жалко, тя реши в мълчанието което последва. И кафявите очи на Джеръми оглеждаха лицето й.

- Разбира се, Мари-Линет. - каза той, не саркастично, а мило. - След като приключа.

О, той не може да е вампир. Затова какво правя тук, лъжейки го, подозирайки го, след като той винаги е бил мил с мен? Той е от типа хора, които помагат на стари дами, а не ги убиват.

Сссссс.

Тя последва изсъскването. Дойде зад нея, и за един ужасяващ момент тя помисли, че е Кастрел. След това тя видя, че Джейд и Марк бяха наобиколили ъгъла, и Тайги се бореше като бебе леопард в ръцете на Джейд. Котенцето съскаше и дереше. Черната му козина се беше наежила. Преди Джейд да може да го хване по-добре, той се изкачи на рамото й и скочи, приземявайки се на земята и бягайки.

- Тайги! - Джейд извика. Тя тръгна след него, сребърната й коса летеше, самата тя беше чевръста като котенце. Марк я последва, блъскайки се в Аш, който тъкмо заобикаляше ъгъла. Аш се блъсна в стената на бензиностанцията.

- Е, това беше забавно. - Кастрел каза.

Но Мари-Линет всъщност не я слушаше. Джеръми гледаше Аш - и изражението му накара Мари-Линет да потрепери.

И Аш отвръщаше на погледа с ледено зелени очи. Погледите й бяха заключени в нещо като мигновена, инстинктивна омраза. Мари-Линет усети трепет на страх за Джеръми, но Джеръми не изглеждаше изплашен за себе си. Мускулите му бяха стегнати и той изглеждаше готов да се защити. След това, предпазливо, се обърна. Обърна гръб на Аш. Той закова дъската, а Мари-Линет направи това, което трябваше да направи още в началото. Тя погледна към ръката му. Пръстенът на показалеца му блестеше в златно. И тя можеше да види цветето изрисувано вътре.

Дълги клонки с камбановидни цветя. Не ирис, не далия, не роза. Не, имаше само едно цвете, което Роуан беше споменала и което можеше да бъде. Растеше диво в тази местност и беше смъртоносно отровно. Напръстник. Значи, сега тя знаеше.

На Мари-Линет й стана горещо и лошо. Ръката й започна да трепери, докато държеше дъската. Тя не искаше да се движи, но не можеше да остане тук.

- Съжалявам... трябва да взема нещо... - думите излязоха като болезнена въздишка.

Тя знаеше, че всички я зяпат. Не я интересуваше. Тя пусна дъската и почти избяга. Тя продължи, докато вече не беше зад прозореца на Г одл Крийк Хотел. След това тя се облегна н стената и погледна към мястото, където града приключваше и пустоща започваше. Прашинките танцуваха на слънчевата светлина, ярка срещу тъмния фон.

Толкова съм глупава. Всички знаци бяха там, точно пред очите ми. Защо не го видях преди? Предполагам защото не исках...

- Мари-Линет...

Мари-Линет се обърна към нежния глас. Тя въздържа импулса си, да се хвърли в ръцете на Роуан.

- Ще се оправя след няколко минути. Наистина. Просто шок.

- Мари-Линет...

- Просто... просто го познавам от толкова много време. Не е лесно да си го представя, нали знаеш. Но предполагам, че това ще ми покаже. Хората не винаги са тези които изглеждат, че са.

- Мари-Линет... - Роуан спря и поклати глава. - За какво говориш?

- Той. Джеръми. Естествено. - Мари-Линет си пое дъх. Въздухът изглеждаше горещ и задушаващо прашен.

- Той го е направил. Наистина го е направил.

- Защо мислиш така?

- Защо? Защото той е върколак.

Имаше пауза и Мари-Линет изведнъж се почувства засрамена. Тя се огледа, за да се обеди, че няма никой наоколо, и след това каза по-тихо: - Не е ли?

Роуан я гледаше любопитно.

- Как разбра?

- Ами... ти каза че черния напръстник е за върколаци. И той имаше такова цвете на пръстена си. Ти как разбра?

- Просто го усетих. Силите на вампирите са по-слаби през деня, но Джеръми не се опитва да крие нещо.

Той е точно там.

- Наистина е. - Мари-Линет каза горчиво. - Трябваше да го усетя. Имам предвид... той е единствения човек в града, който беше заинтересован от лунното затъмнение. И начина по който се движи, и очите му... и той живее в Мад Дог Крийк, за Бога. Имам предвид, земята която е била на семейството му с поколения. И... -Мари-Линет подсмъркна несъзнателно. - ... хората казват че са виждали Саскуоч там. Голямо космато чудовище, наполовина човек и наполовина звяр. Сега, това на какво ти звучи?

Роуан стоеше тихо, изражението й беше гробно - но устните й леко потрепваха. Зрението на Мари-Линет се замъгли и топлина се разля по бузите й.

- Съжалявам. - Роуан сложи ръката си на нейната. - Не се смея.

- Мислих че е свестен тип. - Мари-Линет каза, обръщайки се.

- Аз все още мисля че е. - Роуан каза. - И всъщност, наистина, това значи че не го е направил.

- Факта, че е свестен тип?

- Факта че е върколак.

Мари-Линет се обърна.

- Какво?

- Виждаш ли. - Роуан каза. - Върколаците са различни. Те не са като вампирите. Те не могат да пият малко кръв от хората и след това да спрат преди да са нанесли някаква вреда. Те убиват всеки път щом ловуват, защото трябва да ядът. - Мари-Линет преглътна, но Роуан продължи. - Понякога те ядът цялото животно, но винаги изяждат органите, сърцето и черния дроб. Те трябва да го правят, поради същата причина по която вампирите трябва да пият кръв.

- Това значи, че...

- Той не е убил Леля Опал. Или козата. И двете бяха недокоснати. - Роуан въздъхна. - Виж. Върколаците и вампирите се мразят. Винаги са били съперници, и ламия мислят върколаците за.. един вид, по-нисша класа. Но всъщност много от тях са добри. Те единствено ловуват, за да ядат.

- Оу. - Мари-Линет каза празно. Не трябваше ли да се радва? - Значи момчето, което мислих че е свястно просто трябва да яде суров черен дроб понякога.

- Мари-Линет, не можеш да го виниш. Как да обясня? Така е: Върколаците не са хора, които понякога се превръщат във вълци. Те са вълци, които понякога приличат на хора.

- Но те пак убиват. - Мари-Линет каза плоско.

- Да, но само животни. Законът е много стриктен относно това. Иначе хората осъзнават какво става много бързо. Вампирите могат да дегизират работата си, карайки го да изглежда като порязване на гърлото, но убийствата на върколаците не могат да се сбъркат.

- Добре. Страхотно. - Трябва да съм по-ентусиазирана, Мари-Линет си помисли. Но как ще можеш да се довериш на някой, който беше вълк зад очите си? Можеше да им се възхищаваш по начина по който се възхищаваш за красив пъргав хищник, но да му вярваш... не.

- Преди да се върнем, може да имаме проблем. - Роуан каза. - Ако разбере, че си разпознала пръстена, може да разбере, че сме ви казали, за нали знаеш. - тя се огледа и сниши гласа си. - Нощния Свят. Мари-Линет разбра.

- О, Господи.

- Да. Това значи, че е негов дълг да ни предаде. Или да ни убие сам.

- О, Господи.

- Работата е там, че не мисля че ще го направи. Той те харесва, Мари-Линет. Много. Не мисля, че ще успее да се убеди да те предаде.

Мари-Линет усети че се изчервява.

- Но тогава, това ще го вкара в неприятности, нали?

- Може, ако някой някога разбере. Но по-добре да се върнем и да видим какво става. Може да не е осъзнал, че знаеш. Може би Кастрел и Аш са успели да го заблудят.

Глава четиринадесета

Те се върнаха при бензиностанцията бързо, рамената им почти се докосваха. Мари-Линет откри утеха в близостта си с Роуан. Тя никога не е имала приятел преди, който беше толкова еднакъв с нея, който намираше гриженето за другите, наравно с това някой да се грижи за нея.

Когато достигнаха бензиностанцията, те можеха да видят че малката група се беше събрала около колата на Мари-Линет. Джеръми беше надвесен под капака. Марк и Джейд се бяха върнали, хванати за ръце, но нямаше и следа от Тайги. Кастрел се беше подпряла на колонката за бензин, а Аш говореше на Джеръми.

- Значи, върколакът влиза в кабинета на втория доктор и казва, „Док, мисля че имам бяс.”. И доктора казва...

Дотолкова с възможността на го баламосаме, Мари-Линет си помисли. Очите на Роуан се затвориха, а раменете й се напрегнаха, след това каза:

- Аш, това не е смешно. - тя отвори очите си. - Съжалявам. - каза тя на Джеръми. - Той не го мисли.

- Мисли го, но няма значение. Чувал съм и по-лоши. - Джеръми се наведе над двигателя отново. Той замени капачката с внимателно, равно завъртане. След това погледна към Мари-Линет.

Мари-Линет не знаеше какво да каже. Какъв е етикета, когато тъкмо си разбрал, че някой е върколак? И това, че може би е техен дълг да те изяде? Очите й се насълзиха. Днес беше напълно извън контрол. Джеръми погледна настрани. Той поклати глава леко. Устата му беше извита в горчива гримаса.

- Така и си мислех. Предположих, че ще реагираш така. Или щях да съм ти казал преди много време.

- Щеше ли? - зрението на Мари-Линет се изчисти. - Но... тогава щеше да си навлечеш неприятности. Нали? Джеръми се усмихна едва.

- Е, ние не следваме много законите на Нощния Свят тук.

Той го каза с нормален тон. Аш и трите се сестри се огледаха наоколо рефлексно.

Мари-Линет каза: - Ние?

- Семейството ми. Те се заселили тук, защото далеч. Място където няма да притесняваш никого, и никой няма да притеснява теб. Естествено, сега всички ги няма. Само аз останах. - той го каза без самосъжаление, но Мари-Линет се приближи.

- Съжалявам.

Джейд се премести от другата страна, сребристи-зелените й очи бяха разширени.

- Но точно затова и ние дойдохме тук, също! За да не ни притеснява никой. Ние също не харесваме Нощния Свят.

Джеръми се усмихна отново едва забележимо - тази усмивка, която се отразяваше от по-голяма част в очите му.

- Знам. - той каза на Джейд. - Вие сте роднини на г-жа Бърдок, нали?

- Тя беше леля ни. - Кастрел каза, златните й очи се насочиха към него.

Изражението на Джеръми се промени леко. Той се обърна и погледна директно към Кастрел.

- „Беше”?

- Да, станал е малък инцидент включващ кол. - Аш каза. - Забавно как това става понякога...

Изражението на Джеръми се промени отново. Той изглеждаше така сякаш се обляга на колата, за подкрепа.

- Кой го е направил? - той погледна обратно към Аш, и Мари-Линет видя проблясък от зъби. - Чакайте, мислите че аз съм го направил? Нали?

- Наистина ни осени като идея по едно време. - Аш каза. - Всъщност, изглежда че идеята все още е там. И се върти напред и назад. Може би трябва да сложим пътечка.

Мари-Линет каза: - Аш, престани.

- Значи казваш, че не си го направил. - Марк каза на Джеръми, по същото време когато Роуан каза: -Всъщност, Кастрел мисли че е ловец на вампири.

Гласа й беше мек, но отново, всички се огледаха. Улицата все още беше безлюдна.

- Няма ловци на вампири наоколо. - Джеръми каза плоско.

- Значи има вампир. - Джейд каза шепнейки. - Трябва да има, заради начина по който леля Опал беше убита. И козата.

- Козата...? Не, дори не ми казвай. Не искам да знам. - Джеръми затвори капака на колата рязко. Той погледна към нея и каза бързо, - Всичко е наред там вътре. Трябва да сменяш маслото понякога. - след това се обърна към Роуан. - Съжалявам за леля ви. Но ако има вампир наоколо, е някой който се крие. Наистина се крие. Същото и ако е ловец на вампири.

- Вече разбрахме това. - Кастрел каза. Мари-Линет очакваше Аш да се намеси, но Аш зяпаше отсрещната улица замислено, ръцете му бяха в джобовете, очевидно се беше отказал от разговора за малко.

- Не си видял нищо, което може да ни даде насоки? - Мари-Линет каза. - Ще огледаме града.

Той срещна очите й директно.

- Ако знаех, щях да ти кажа. - и едва се чу по силното ударение на предпоследната дума. - Ако можех да ти помогна, щях.

- Ами, идвай да се повозим. Можеш да си изкараш главата през прозореца. - Аш каза, връщайки се към живот.

Това преля чашата. Мари-Линет из марширува напред, грабна го за ръката, и каза на останалите: - Извинете ни.

Тя го завлече с няколко силни дърпания от другата страна на бензиностанцията.

- Идиот!

- Ох, виж...

- Млъквай! - тя заби пръста си в гърлото му. Нямаше значение, че като го докоснеше усещаше електрическа експлозия. Това просто и даваше още една причина, заради която да иска да го убие. Тя откри ще розовата мъгла приличаше много на гняв, ако продължаваш да вика през нея.

- Трябва да си центъра на всяка ситуация, нали? Трябва да си центъра на внимание, и да се държиш остроумно, и да обиждаш!

- Оу. - Аш каза.

- Дори и това да означава да нараняваш други хора. Дори и да означава да нараниш някой, който целия му живот е объркан. Е, не и този път.

- Оу...

- Роуан каза, че вие мислите че върколаците са по-нисша класа. И знаете ли какво е това? От където идвам аз, го наричат предубеждение. И хората го имат също, и не е хубава картинка. Това е почти най-омразното нещо на света. Срам ме е, че даже седях там, когато ти го изтъкна. - Мари-Линет осъзна, че плаче. Тя също така осъзна, че Марк и Джейд идваха забързано откъм ъгъла на бензиностанцията.

Аш беше притиснат към закования прозорец, с вдигнати ръце в знак на предаване. Той изглеждаше безмълвен и засрамен. Добре, помисли си Мари-Линет.

- Трябва ли да продължаваш да го бучкаш така? - Марк каза колебливо. Мари-Линет можеше да види Роуан и кастрел зад него и Джейд. Всички изглеждаха разтревожени.

- Не мога да съм приятел с някой който е фанатик. - каза тя на всички. Тя мушна Аш, за да го подчертае.

- Ние не сме. - Джейд каза силно. - Ние не вярваме в тези глупави неща.

- Наистина не сме. - Роуан каза. - И Мари-Линет... баща ни винаги крещи на Аш, заради това че посещава грешните хора във Външния Свят. Заради това че се мотае в клубове които признават върколаците, и заради това че има приятели върколаци. Старейшините казват, че е прекалено либерален по въпроса.

Оу.

- Е, по много странен начин го показва. - Мари-Линет каза плоско.

- Просто си помислих, че трябва да го спомена. - Роуан каза. - Сега ще ви оставим сами.

Тя подкара другите към предната страна на бензиностанцията. Когато всички вече ги нямаше, Аш каза:

- Мога ли сега да се движа, моля? - той изглеждаше сякаш беше в много лошо настроение.

Мари-Линет се отказа. Тя се чувстваше изморена, изведнъж изморена и емоционално изтощена.

Прекалено много неща се бяха случили през последните няколко дни. И продължаваше да се случва, и никога не спираше и... е, тя беше изморена, това беше всичко.

- Ако си тръгнеш скоро, ще е по-лесно. - тя каза, отдалечавайки се от Аш.

Тя можеше да почувства как главата й увисна леко.

- Мари-Линет... - имаше нещо в гласа на Аш, което тя никога преди не беше чувала. - Виж, не става ду,а само от мен, че искам да си отида. Някой от Нощния Свят ще идва в Понеделник. Името му е Куин. И ако сестрите ми и аз не се върнем с него, целия град ще е в опасност. Ако той сметне, че нещо нелегално се случва тук... Не знаеш какво могат да направят Нощните Хора.

Мари-Линет можеше да чуе как сърцето й бие отчетливо. Тя не се обърна, за да погледне към Аш.

- Могат да затрият целия Бриар Крийк. Наистина го мисля. Правили са подобни неща, за да запазят тайната. Това е единствената защита, която имаме от вашия вид.

Мари-Линет каза, не сигурна, но доста убедена: - Сестрите ти няма да заминат.

- Тогава целия град е в опасност. Има див върколак, три избягали ламия и таен вампир убиец наоколо, да не споменавам двама човека, които знаят за Нощния Свят. Това е паранормална катастрофална зона.

Дълго мълчание. Мари-Линет се опитваше трудно да не види „нещата от гледната точка на Аш”. Най-сетне тя каза:

- Какво иска да направя?

- О, не знам, защо да не си направим парти с пица и не гледаме телевизия? - Аш звучеше дивашки. - Нямам идея какво да правим. - добави той в по-нормален тон. - И ти наистина трябва да повярваш, че съм мислил по въпроса. Единственото нещо, за което мога да се сетя е момичетата да се върнат с мен, и всички а лъжем Куин през зъби.

Мари-Линет се опита да мисли, но главата я болеше.

- Има една друга възможност. - Аш каза. Той го каза под дъха си, сякаш нямаше да възрази, ако тя се престореше, че не го е чула.

Мари-Линет разтърка врата си, наблюдавайки синьо-жълти картини на слънцето на затворените й клепачи.

- Какво?

- Знам че ти и момичетата сте направили свързваща церемония. Била е нелегална, но не това искам да кажа. Вие сте част от причината те да не искат да си тръгнат..

Мари-Линет отвори устата си, за да обясни че те не искаха да си тръгнат, защото живота им е бил непоносим в Нощния Свят, но Аш продължи:

- Но може би ако ти беше - като нас, може да измислим нещо. Мога да върна момичетата на острова, и след няколко месеца да ги измъкна отново. Ще отидем някъде където никой няма да ни познава. Никой няма да разбере, че има нещо нередно с теб. Момичетата ще бъдат свободни, затова няма причина а не са щастливи. Брат ти също може да дойде.

Мари-Линет се обърна бавно. Тя огледа Аш. Слънцето изкарваше топлите тонове на косата му, карайки я да е блещукащо руса, някъде между косата на Джейд и тази на Кастрел. Очите му бяха тъмни, някакъв много тъмен тон. Той стоеше висок и елегантен както винаги, но едната му ръка беше в джоба и изражението му беше мрачно.

- Не се мръщи, ще си направиш бръчки. - каза тя.

- За Бога, не ме гледай от високо! - изкрещя той. Мари-Линет се стресна. Ами. Добре.

- Мисля. - каза тя, по-предпазливо, но подчертано, за да му покаже че тя беше тази с правото да е разстроена. - Че ти предлагаш да ме превърнеш във вампир.

Ъгълчето на устата на Аш се изви. Той сложи и другата си ръка в джоба и погледна настрани.

- Това е главната идея, да.

- За да може сестрите ти да са щастливи.

- За да не те убие някой като Куин.

- Но Нощните Хора няма ли да ме убият, задето си ме променил?

- Само ако те открият. - Аш каза дивашки. - И ако можем да те измъкнем от тук незабелязано, те няма. Както и да е, като вампир ще имаш по-добър шанс да се защитиш.

- Значи трябва да стана вампир и да оставя всичко което обичам, за да могат сестрите ти да са щастливи.

Аш само зяпна ядосано в покрива на сградата на съседната улица.

- Забрави.

- Повярвай ми, дори не се бях замислила.

- Хубаво. - той продължи да гледа. Изведнъж, Мари-Линет беше обзета от ужасното чувство, че очите му са насълзени.

И аз плаках, не знам колко пъти през последните два дни, а преди само плачех, когато звездите бяха толкова красиви, че чак болеше. Нещо не е наред с мен. Вече не знам коя съм. И изглежда че нещо не беше наред и с Аш.

- Аш...

Той не я погледна. Челюстта му беше стегната.

Проблемът беше, че нямаше правилен отговор, Мари-Линет си помисли.

- Съжалявам. - тя каза дрезгаво, опитвайки се да разкара странното чувство, което внезапно я беше обладало. - Просто всичко стана толкова... странно. Никога не съм молила за нещо подобно. - тя преглътна. - Предполагам, че и ти никога не си го искал. Първо сестрите ти да избягат... и след това мен. Каква шега само?

- Да. - той вече не гледаше в далечината. - Виж... Мога да ти кажа. Не съм молил за това, и ако миналата седмица някой ми беше казал, че ще бъда... замесен... с човек, щях да му изтръгна главата. Имам предвид, след като се насмея хубаво. Но. - той спря. Това изглежда беше края на признанието му: но. Естествено, нямаше нужда да казва повече. Мари-Линет кръстоса ръцете си пред гърдите си, зяпайки начупено парче стъкло на земята и опитвайки се да мисли за други фрази които започваха с „в”. Освен очевидните. Тя не можеше да измисли никакви.

Тя устоя на импулса да ритне стъклото с крака си.

- Аз ще влияя лошо на сестрите ти.

- Казах това за да те защитя. Да се опитвам да те защитя.

- Мога сама да се пазя.

- Забелязах. - каза той сухо. - Помага ли ти?

- Ти да забележиш? Не, защото наистина не си вярваш. Винаги мислиш, че съм по-слаба от теб, мека... дори и да не го казваш, знам че си го мислиш.

Аш изведнъж изглеждаше лукаво. Очите му бяха зелени като цветята кукуряк.

- Ако беше вампир, няма да си по-слаба. - каза той. - Също така, щеше наистина да знаеш какво си мисля. -той протегна ръката си. - Искаш ли да опиташ?

Мари-Линет каза рязко:

- По-добре да се връщаме. Ще си помислят, че сме се убили взаимно.

- Остави ги да си мислят. - Аш каза, ръката му остана на мястото, но Мари-Линет само поклати глава и тръгна.

Тя беше изплашена. Каквото ид а правеше с Аш, навлизаше прекалено навътре. И тя се чудеше каква част от разговора им са чули другите.

Когато тя зави на ъгъла, очите и моментално се преместиха към Джеръми. Той стоеше с Кастрел до колонката за бензин. Те стояха заедно и само за момент Мари-Линет почувства нещо като изненада.

След това вътрешния й глас се обади, Луда ли си? Не можеш да го ревнуваш, докато се тревожиш дали той те ревнува, и през това време да се тревожиш какво да правиш със сродната си душа... Ще можеш да правиш това, ако Кастрел и Джеръми се харесваха.

- Не ме интересува. Не мога да чакам повече. - Джейд казваше на Роуан. - Отивам да го намеря.

- Тя мисли, че Тайги се е върнал вкъщи. - Роуан каза, виждайки Мари-Линет. Аш се запъти право към Роуан. Кастрел направи същото, Някак си, Мари-Линет остана сама до Джеръми.

Отново, тя не знаеше протокола. Тя погледна към него... и спря да се чувства неловко. Той е гледаше по тихия си, сдържан начин. Но след това той я зяпна. Той погледна настрани и каза:

- Мари-Линет, внимавай.

- Какво?

- Внимавай. - беше същия тон, който беше използвал и когато я предупреждаваше за Тод и Вик. Мари-Линет насочи погледа си... към Аш.

- Всичко е наред. - Мари-Линет каза. Тя не знаеше как да го обясни. Дори неговите сестри не бяха повярвали, че Аш няма да я нарани. Джеръми изглеждаше мрачен.

- Познавам типове като него. Понякога водят човешки момичета в клубовете си и дори не искаш да знаеш защо. Затова просто внимавай, нали?

Беше ужасно откритие. Роуан и момичетата бяха казали подобни неща, но след като го чуваше от Джеръми, беше по-лошо. Аш без съмнение беше правил неща, които... ами, които биха я накарали да иска да го убие, ако ги знаеше. Неща които не можеш просто да забравиш.

- Ще внимавам. - каза тя. Тя осъзна, че юмруците й бяха свити, и тя каза леко шеговито, - Мога да се справя с него.

Джеръми все още изглеждаше мрачно. Кафявите му очи бяха тъмни и челюстта му беше стегната, докато наблюдаваше Аш. Под тихото му държание, Мари-Линет можеше да усети скрита сила. Студен гняв. Закрилничество. И факта, че той не харесваше Аш въобще.

Другите се връщаха.

- Ще бъда наред. - Мари-Линет прошепна бързо.

На глас, Джеръми каза:

- Ще продължавам да оглеждам хората в града. Ще ти кажа, ако открия нещо.

Мари-Линет кимна.

- Благодаря, Джеръми. - тя се опита да го поглежда убедително, докато всички влизаха в колата.

Той стоя и я наблюдава докато колата правеше маневра. Не помаха.

- Добре, значи се връщаме вкъщи. - Марк каза. - И след това какво?

Никой не отговори. Мари-Линет осъзна, че нямаше идея какво ще правят след това.

- Предполагам, че трябва да разберем дали все още имаме някакви заподозрени. - тя каза най-сетне.

- Има нещо друго, което трябва да направим преди това. - Роуан каза меко. - Ние вампирите, имам предвид.

Мари-Линет разбра какво имаше предвид, само по начина по който го каза. Но Марк попита:

- Какво?

- Трябва да се нахраним. - Кастрел каза с най-лъчезарната си усмивка.

Те се върнаха във Фермата Бърдок. Нямаше следа от котката. Четирите вампира се насочиха към гората, Джейд викаше Тайги, а Мари-Линет се насочи към бюрото на г-жа Бърдок. Тя имаше канцеларски принадлежности и сребърна химикалка.

- Сега. - каза тя на Марк, когато седна пред масата в кухнята. - Ще играем играта Номерирай Заподозрените.

- Няма нищо за ядене в тази къща, нали знаеш. - Марк каза. Той беше отворил всички шкафове. - Има само неща като смелено кафе и зелен чай. Тези които всички имат.

- Какво да ти кажа, приятелката ти е безсмъртна. Хайде де. Сядай и се концентрирай.

Марк седна и въздъхна.

- Кои имаме?

- Трябваше да отидем да разберем, какво е станало с онзи кон. - каза Марк.

Мари-Линет спря с молива докоснал хартията.

- Прав си, това трябва да е свързано. Забравих за него. - което просто ти показва, че детективската работа не е за теб. - Добре. - каза тя мрачно. - Нека предположим, че каквото и да е убило коня е било същия човек, който е убил Леля Опал и козата. И може би е същия човек, който е счупил прозореца на бензиностанцията, това се е случило също миналата нощ. Какво ни казва това?

- Мисля че са били Тод и Вик. - Марк каза.

- Не помагаш.

- Сериозен съм. Сещаш ли се, че Тод винаги дъвче онази клечка за зъби. И имаше клечки за зъби забити в козата.

Клечки за зъби... сега, какво и напомняше това? Не, не клечки за зъби, по-големи колчета. Защо не можеше да си спомни? Тя потърка челото си, отказвайки се.

- Добре... ще запиша Тод и Вик, ловци на вампири, с въпросителна. Освен ако не мислиш, че са вампири.

- Нем. - Марк каза, без сарказъм в гласа си. - Мисля, че Джейд щеше да забележи, когато е пила от кръвта им. - той я погледна замислено. - Ти си умната. Кой мислиш, че го е направил?

- Нямам идея. - Марк й се намръщи, и тя започна да драска с молива. Драсканицата заприлича на малък кол, приличащ на молив, държан от женска ръка. Тя никога не е можела да рисува ръце...

- О, Г осподи. Бъни.

- Бъни го е направила? - Марк попита откровено, подготвен всичко да бъде шега.

Но Мари-Линет каза:

- Да. Имам предвид не, не знам. Но тези колове в козата.. големите съм я виждала да ги използва. Използваше ги на ноктите си. Те са пръчици за кожички.

- Ами... - Марк изглеждаше поразен. - Но искам да кажа... Бъни. Тя не може да убие и комар.

Мари-Линет поклати глава, агитирана.

- Роуан каза, че тя има име на ламия. И тя ми каза нещо странно - Бъни - деня когато търсих Тод и Вик.

Тя си спомняше всичко сега, вълна от спомени, която тя не желаеше.

- Тя каза, „Приятен лов”.

- Мер, това е от Книга за Джунглата.

- Знам. Но пак беше странно да го каже. И Тя е почти прекалено сладка и уплашена... ами ако само се преструва?

Когато Марк не отговори, тя каза:

- По-странно ли е отколкото Тод и Вик да за ловци на вампири?

- Тогава запиши и нея.

Мари-Линет я записа. След това каза:

- Знаеш ли, има нещо което все искам да попитам Роуан, за това как е писала на г-жа Би от острова... - тя се спря и с напрегна, когато предната врата се удари.

- Аз ли съм първата, която се връща?

Беше Роуан, косата й се вееше от вятъра и блестеше, леко задъхана. Косата й беше като разрошена бъркотия около нея.

- Къде са всички останали? - Мари-Линет каза.

- Разделихме се по-рано. Това е единствения начин, нали знаеш, за нас четиримата в тази малка област.

- Малка! - Марк изглеждаше обиден. - Ако Бриър Крийк има едно хубаво нещо... и не казвам, че това е пространството.

Роуан се усмихна.

- За ловна земя, е малка. - каза тя. - Без да се обиждаш. За нас е добре - никога не сме можели да ловуваме, когато бяхме на острова. Те носеха храната ни при нас, успокоена и напълно пасивна.

Мари-Линет се опита да не си представя това.

- Искаш ли да помогнеш?

Роуан седна на кухненския стол, премахвайки един кичур от косата си от челото си.

- Не знам. Чудя се дали не е някой, за който все още не сме мислили.

Мари-Линет се сети за това, което говореше преди Роуан да се появи.

- Роуан, винаги съм искала да те питам нещо - ти каза, че само Аш е можел да се досети къде сте избягали. Но какво ще кажеш за този, който ви е помагал да измъквате писмата от острова? Той би знаел къде е живяла леля ви, нали? Можел е да види адреса на писмата.

- Крейн Линден. - Роуан се усмихна, малка тъжна усмивка. - Не, той не би знаел. Той... - тя докосна леко врата си. - Не знам как го наричате. Съзнанието му никога не се разви напълно. Той не може да чете. Но е много мил.

Имаше неграмотни вампири? Ами, защо не? На глас, Мари-Линет каза:

- О. Ами, предполагам, че можем да елиминираме този човек.

- Виж, може ли да починем за момент? - Марк каза. - Сигурно е луд, но чичото на Джеръми наистина ли е мъртъв? Ами ако...

В този момент се чу тупур от верандата. Не чук-чук-тупур, Мари-Линет си помисли. След това си помисли, О, Господ... Тайги.

Глава петнадесета .

Тя бягаше. Отваряйки вратата. В съзнанието си въртеше картината на малко котенце прободено с малки колчета. Не Тайги беше на верандата. Беше Аш. Той лежеше по гръб облят от лилава светлина от здрача, малки пеперуди пърхаха около него.

Мари-Линет почувства внезапна болка в гърдите си. За момент всичко изглеждаше на заден план... и променено. Ако Аш беше мъртъв... ако Аш беше убит... Нещата никога нямаше да се както трябва. Тя никога нямаше да е наред. Щеше да бъде като нощ без луна и звезди. И нищо нямаше да може да го оправи.

Мари-Линет не знаеше защо - нямаше никакъв смисъл - но тя изведнъж знаеше, че е истина.

Тя не можеше да диша и тя чувстваше ръцете и краката си странно. Плаващи. Извън нейния контрол.

Тогава Аш помръдна. Той повдигна главата си и се надигна, помагайки с ръцете си след което се огледа. Мари-Линет можеше да диша отново, но все още й беше лошо.

- Нарани ли се? - тя попита глупаво. Тя не смееше да го докосне. В нейното състояние един електрически шок можеше да я убие. Тя се топеше като Злата Вещица на Запада.

- Паднах в тази дупка. - каза то. - Какво си помисли?

Правилно, Мари-Линет си помисли. Стъпките бяха свършили с нещо повече приличащо на падане, отколкото на тупур. Не като стъпките от миналата нощ. И това значеше нещо... ако можеше само да проследи мисълта до края й...

- Проблеми ли имаш, Аш? - чу се милия глас на Кастрел, и след това самата Кастрел се появи от сенките, приличайки на ангел със златната й коса и прекрасните й чисти черти. Джейд беше зад нея, държейки Тайги в ръцете си.

- Беше се качил на дърво. - Джейд каза, целувайки главата на котарака. - Трябваше да го уверя да слезе. -очите й бяха като емералди на светлината от верандата, и изглеждаше сякаш вместо да върви тя лети.

Аш се изправяше, чистейки се. Като сестрите си, той изглеждаше необичайно красив след хранене, с някакъв странен лунен блясък в очите си. Мисълта на Мари-Линет беше отдавна загубена.

- Влизайте. - каза тя с примирение. - И помогнете да разберем кой е убил леля ви.

Сега след като Аш беше неоспоримо добре, тя искаше да забрави какво беше чувствала преди минута. Или поне да не мисли за значението му. Това което значеше, малкия глас в главата й каза мило, беше че си в голяма неприятност, момиче. Ха-ха.

- Е, каква е историята? - Кастрел каза нервно, докато всички сядаха около кухненската маса.

- Историята е, че няма история. - Мари-Линет каза. Тя зяпна хартията раздразнено. - Вижте... защо да не започнем от началото? Не знаем кой го е направил, но знаем нещо за извършителя. Нали?

Роуан кимна окуражително.

- Правилно.

- Първо - козата, който и да я е убил трябва да е бил силен, защото да забиваш тези клечки за зъби през кожата на козата няма да е било лесно. И който и да я е убил трябва да е знаел как е бил убит вуйчо в Хъдж, защото козата беше убита по същия начин. И трябва да е имал някаква причина да сложи черния ирис в устата на козата, или защото Аш принадлежи на Клуба Черния Ирис, или защото самия извършител принадлежи клуба.

- Или защото си е помислил, че черния ирис олицетворява всички ламия, или всички Нощни Хора. - Аш каза. Гласът му беше заглушен, той се беше наклонил напред, разтривайки глезена си. - Това е грешка, която външните хора често правят.

Много добре, Мари-Линет помисли въпреки самата себе си. Тя каза:

- Добре. И е имал достъп до два вида малки колове, което не ни казва много, защото може да се купят и двата вида от града.

- И трябва да е имал някаква причина да мрази г-жа Би, или да мрази вампири. - Марк каза. - Иначе защо да я убива?

Мари-Линет го погледна търпеливо.

- Не съм стигнала до г-жа Би, все още. Но можем да я обсъдим сега. Първо, който и да е убил г-жа Би, очевидно е знаел, че тя е вампир, защото я е промушил с кол. И, второ... ъм... второ... - гласа й затихна. Тя не можеше да се сети за нещо второ.

- Второ, вероятно я е убил импулсивно. - Аш каза, с изненадващо спокоен и аналитичен глас. - Казахте че е била промушена с дърво от оградата, и ако е било планирано, вероятно извършителя щеше да носи собствен кол.

- Много добре. - този път Мари-Линет го каза на глас. Не може да се спре.

Тя срещна погледа на Аш и видя нещо, което я изненада. Изглеждаше сякаш имаше значение за него, че тя го смяташе за умен.

Ами, помисли си тя. Ами, ами. Тук сме, вероятно за пръв път, само говорейки помежду си. Не спорейки, не говорейки със сарказъм, просто говорейки. Хубаво е.

Беше изненадващо хубаво. И странното нещо беше, че тя знаеше че Аш си мисли същото. Те се разбираха.

С масата между тях, Аш кимна към нея едва доловимо. Те продължих да си говорят. Мари-Линет изгуби представа за времето, докато те седяха и спореха и мислеха. Най-сетне тя погледна към часовника и осъзна с шок, че беше почти полунощ.

- Трябва ли да продължаваме да мислим? - Марк каза прочувствено. - Изморен съм. - той почти лежеше на масата. Както Джейд.

Знам как се чувстваш, Мари-Линет си помисли. Мозъкът ми ме боли. Чувствам се... уникално глупава.

- Някак си, не мисля че ще можем да решим убийството тази нощ. - Кастрел каза.

Очите й бяха затворени. Тя беше права. Проблемът беше, че Мари-Линет не искаше и да си ляга. Тя не искаше да лежи и да се отпусне... имаше нещо което не й даваше мира.

Искам... какво искам? Помисли си тя. Искам...

- Ако нямаше убиец психопат криейки се наоколо, бих отишла да гледам звездите. - каза тя.

Аш каза, сякаш беше най-нормалното нещо в света:

- Аз ще дойда с теб.

Кастрел и Джейд погледнаха брат си с недоумение. Роуан наклони главата си, не успявайки да скрие усмивката си.

Мари-Линет каза:

- Ъм...

- Виж. - Аш каза. - Не мисля, че убиеца на кози се размотава наоколо всяка минута, търсейки хора които да набоде на шиш. И ако нещо стане, мога да се справя. - той спря и изглеждаше гузен, след това учтив. -Имам предвид, че ние може да се справи, защото ще сме двама.

Близо но не достатъчно, приятел, Мари-Линет си помисли. Все пак, имаше истина в това, което казваше. Той беше силен и бърз, и тя имаше чувството, че той знаеше как да се бие мръсно.

Дори и никога да не го беше виждала да се бие, тя си помисли изведнъж. Всички тези пъти, когато тя го беше нападала, светейки с фенер в очите му, ритайки го в пищяла... и той нито веднъж не й отвърна. Тя не мислеше, че даже му беше хрумнало.

Тя го погледна и каза:

- Добре.

- Сега. - Марк каза. - Виж...

- Ще се оправим. - Мари-Линет му каза. - Няма да се отдалечим много.

Мари-Линет караше. Тя не знаеше точно къде отива, само знаеше, че не иска да ходи на хълма си. Прекалено много странни спомени. Въпреки това което каза Марк, тя откри че кара колата все по-надалеч и по-надалеч. Водеше я където Хазел Грийн Крийк и Бийвъркрийк почти се свързваха и земята между тях беше доба имитация на дъждовна гора.

- Това ли е най-доброто място за гледане на... звезди? - Аш каза съмнявайки се, когато излязоха от колата.

- Ами... ако гледаш право нагоре. - Мари-Линет каза. Лицето й беше насочено на изток и тя беше извила главата си нагоре. - Виждаш ли най-ярката звезда там? Това е Вега, кралицата на лятото.

- Да. Тя се издига по-нагоре в небето с всеки изминал ден от лятото. - Аш каза ясно.

Мари-Линет погледна към него. Той сви рамене.

- Когато си навън толкова много време през нощта, можеш да разпознаваш звездите. - каза той. - Даже й да не им знаеш имената.

Мари-Линет погледна обратно към Вега. Тя преглътна.

- Можеш ли да... можеш ли да видиш нещо малко и ярко под нея, нещо като пръстен?

- Нещото което прилича на призрачна поничка?

Мари-Линет се усмихна, но само с устните си.

- Това е Рингът Небула. Мога да го видя с телескопа си.

Тя можеше да усети, че той я наблюдава, и тя го чу как си поема въздух, сякаш щеше да каже нещо. Но след това той изпусна дъха си отново и погледна отново нагоре към звездите.

Беше перфектния момент за него да спомене нещо за това как Вампирите Виждат По-Добре. И ако беше, Мари-Линет щеше да се обърне да го облее с неописуем гняв.

Но след като не каза, тя почувства друг вид гняв да я обгръща. Експлозия от противоположности, сякаш тя беше Мари в от песничката за лека нощ. Какво, значи реши, че не съм достатъчно обра, за да съм вампир или нещо? И защо ли те доведох тук, на най-изолираното място, която успях да намеря? Само за да гледаме звездите? Не мисля така.

Вече дори не знам коя съм, тя си спомни с някаква фалическа нотка. Имам чувството, че сама ще изненадам себе си.

- Заболява ли те врата? - Аш каза.

Мари-Линет размърда главата си от едната страна на другата, за да раздвижи мускулите си.

- Може би.

- Мога да ти го разтрия? - той направи офертата на няколко крачки разстояние.

Мари-Линет изсумтя и го изгледа. Луната, блед полумесец, се издигаше над кедрите от изток.

Мари-Линет каза:

- Искаш ли да се разходим?

- А? Разбира се.

Те вървяха и Мари-Линет си мислеше. За това какво ли ще е да може да види Рингът Небула със собствените си очи, или Булото на Небула без филтър. Тя можеше да усети такъв копнеж към тях, сякаш нещо беше стиснало гърдите й, дърпайки я напред.

Естествено, това не беше нищо ново. Тя го беше усещала много пъти преди това, и обикновено тя купуваше друга книга за астрономия, други лещи за телескопа й. Нещо което да е приближи повече до това, което искаше. Но сега имаше някакво друго изкушение. Нещо по-голямо и по-страшно, отколкото някога си беше представяла.

Ами ако мога да съм... повече отколкото съм сега? Същия човек, но с по-остри сетива? Мари-Линет която наистина да принадлежи на нощта?

Тя вече осъзна, че не е тази ,която винаги беше смятала, че е. Тя беше по-агресивна, беше ритнала Аш, нали? Няколкократно. И тя се възхищаваше да чистотата на чертите на Кастрел. Беше видяла логиката в термина убивай-за-да-не-бъдеш-убит. Мечтаеше си за насладата от лова. Какво още беше нужно, за да си Нощен Човек?

- Има нещо, което искам да ти кажа. - Аш каза.

- Хъм. - да го окуража ли или не?

Но това което Аш каза, беше:

- Може ли да спрем да се караме?

Мари-Линет се замисли и след това каза сериозно:

- Не знам.

Тя продължиха да вървят. Кедрите около тях приличаха на стълбове в голям храм. Тъмен храм. И под тях, беше толкова спокойно, че Мари-Линет имаше чувството, сякаш вървяха на луната.

Тя се наведе и вдигна прозрачно диво цвете, което се подаваше изпод мъха. Аш се наведе и вдигна счупен клон, който лежеше в клоните на едно извито дърво. Те не се погледнаха. Те вървяха, между тях имаше няколко крачки разстояние.

- Знаеш ли, някой ми каза че това ще се случи. - Аш каза, сякаш продължавайки напълно различен разговор от този, който бяха водили.

- Че ще дойдеш в малко градче и ще гониш убиец на кози?

- Че някой ден ще ме е грижа за някой... и ще боли.

Мари-Линет продължи да върви. Тя не намали, нито ускори крачка. Само сърцето й изведнъж биеше силно, смесено със смайване и развеселение.

О, Господи, каквото и да трябваше да стане, се случваше.

- Ти не си като никой който съм срещал. - Аш каза.

- Е, чувството е взаимно.

Аш счупи някой от малките клончета от пръчката.

- И, виждаш ли, трудно е защото това, което винаги съм мислил за хората... това което съм отгледан да мисля...

- Знам какво винаги си мислил. - Мари-Линет каза остро. Мислейки, паразит.

- Но. - Аш продължи упорито. - Работата е там, и знам че ще прозвучи странно, че изглежда че те обичам някак си отчаяно. - той махна кора от пръчката си.

Мари-Линет не гледаше към него. Не можеше да говори.

- Направих всичко възможно, за да се отърва от това чувство, но то просто не си заминава. Първо си мислех, че ако напусна Бриър Крийк, че ще забравя. Но сега знам че това е невъзможно. Където и да отида, то ще дойде с мен. Не мога да го забравя. Затова трябва да обмисля нещо друго.

Мари-Линет изведнъж почувства точно обратното.

- Съжалявам. - каза тя студено. - Но се страхувам, че не е много ласкателно някой да ти каже, че те обича срещу волята си, срещу разума си, и дори...

- Срещу характера си. - довърши Аш, вместо нея, неясно. - Да, знам.

Мари-Линет спря да върви. Тя го зяпна.

- Не си чел Гордост и Предразсъдъци. - каза тя равно.

- Защо не?

- Защото Джейн Остен е била човек.

Той я погледна неразгадаемо и каза:

- От къде знаеш?

Имаше право. Страховито право. Как би могла наистина да знае кои в историята са били хора? Ами Галилео? Нютън?

- Ами, Джейн Остен е жена. - каза тя, навлизайки в по-познати води. - а ти си шовинистка свиня...

- Да, ами, с това не мога да споря.

Мари-Линет започна да върви отново. Той я последва.

- Сега мога ли да ти кажа колко, ъм, силно те обичам и обожавам?

Още един цитат.

- Мислех, че сестрите ти казаха, че си по партита през цялото време.

Аш разбра.

- Така е. - каза той отстъпвайки. - Но сутрините след партитата, трябва да останеш в леглото. И след като си в леглото може да четеш нещо.

Те вървяха.

- Все пак, сме сродни души. - Аш каза. - Не мога да съм напълно тъп, иначе няма да си пасваме въобще. Мари-Линет обмисли това. И обмисли факта, че Аш почти звучеше - скромен. Както никога преди не го бе чувала да звучи.

Тя каза:

- Аш... не знам. Имам предвид... не сме правилни един за друг. Ние сме просто несъвместими. Дори и да бях вампир, ще сме просто несъвместими.

- Ами... - Аш удари нещо с пръчката си. Той говореше така, сякаш почти беше очаквал да бъде игнориран.

- Ами, за това... Мисля че мога да променя мнението ти.

- За кое?

- Да сме несъвместими. Мисля че можем да сме един вид малко съвместими, ако...

- Ако? - Мари-Линет каза и мълчанието се разтегли отново.

- Ами ако склониш да ме целунеш.

- Да те целуна?

- Да, знам че е общо понятие. Бях много сигурен, че няма да искаш. - той дари друго дърво. - Естествено, хората са го правили от хилядолетия.

Наблюдавайки го настрани, Мари-Линет каза:

- Ти би ли целунал триста килограмова горила?

Той мигна два пъти.

- О, благодаря.

- Нямах предвид, че приличаш на такава.

- Не ми казвай, нека позная. Мириша като такава?

Мари-Линет прехапа устната си, за да прикрие усмивка.

- Имам предвид, че ти си много по-силен от мен. Би ли целунал женска горила, която може да те премаже само с едно движение? Когато не можеш да направиш нищо по въпроса?

Той я погледна настрани.

- Е, ти не си точно в тази позиция, нали?

Мари-Линет каза:

- Не съм ли? Изглежда ми така, сякаш трябва да стана вампир само, за да мога да се справям с теб на еднакво ниво.

Аш каза:

- Ето. - той й предложи клона си. Мари-Линет го зяпна.

- Искаш да ми дадеш пръчката си.

- Не е пръчка, това е начина да ме справиш с мен за еднакво ниво. - той сложи единия край на пръчката на гърлото си, и Мари-Линет видя че е остра. Тя се протегна, за да хване другия край на пръчката, и откри че беше изненадващо твърда и тежка.

Аш гледаше право към нея. Беше прекалено тъмно, за да види какъв цвят са очите му, но изражението му беше неочаквано трезвено.

- Един силен натиск ще е достатъчен. - каза той. - Първо тук и след това в сърцето. Можеш да елиминираш проблема си с мен, за цял живот.

Мари-Линет натисна, но лекичко. Той пристъпи крачка назад. И още една. Тя го притисна към дърво, държейки пръчката към врата му като сабя.

- Всъщност имах предвид, ако си наистина сигурна. - Аш каза, след като вече беше приклещен към кедъра. Но не направи движение, за да се защити. - И истината, е че не ти трябва такова копие. Молив в правилното място също ще свърши работа.

Мари-Линет присви очите си към него, въртейки пръчката пред него сякаш се готви за нападне. След това я махна. Пусна я на земята.

- Наистина си се променил. - каза тя.

Аш каза остро:

- Толкова се промених през последните няколко дни, че дори не се разпознавам в огледалото.

- И не си убил леля си.

- Чак сега ли разбра.

- Не. Но винаги съм се чудила мъничко. Добре, ще те целуна.

Беше малко неловко, накланяйки се на правилната позиция. Мари-Линет никога преди не беше целувала момче. Но веднъж след като започна, разбра че е просто. И... сега тя разбра за какво беше електрическия шок, от това да са сродни души. Всичките й чувства които усещаше когато докосваше ръката си, само че усилени. И не неприятни. Беше неприятно само ако се страхуваш от него.

След това, Аш се отдръпна.

- Ето. Виждаш ли. - каза той разтреперано.

Мари-Линет си пое няколко дълбоки глътки въздух.

- Предполагам, че така изглежда, когато падаш в черна дупка.

- О. Съжалявам.

- Не, имах предвид... беше интересно.

Единствено, помисли си тя. Различно от всичко, което някога беше усещала. И тя имаше усещането, че ще е различна от сега нататък, че никога няма да се върне към предишния човек, който е била.

И коя съм сега? Някой жесток, предполагам. Някой който се наслаждава да тича в тъмнината, под покритото със звезди небе, и дори да ловува елен. Някой който може да се смее в лицето на смъртта, както сестрите правиха. Ще открия супер-нова и ще съскам, когато някой ме заплаши. Щя бъда красива и опасна и естествено ще целувам Аш постоянно.

Тя се чувстваше замаяна, почти издигайки се от бодрост.

Винаги съм обичала нощта, помисли си тя. Най-сетне ще принадлежа към нея напълно.

- Мари-Линет? - Аш каза колебливо. - Хареса ли ти?

Тя мигна и погледна към него. Фокусирана.

- Искам да ме превърнеш във вампир. - каза тя.

Този път не беше като убождане от риба балон. Беше бързо и почти приятно, като удоволствието да те освободят. И все пак устните на Аш бяха на врата й, и това беше по друг начин приятно. Топлина излъчвана от устата му. Мари-Линет осъзна, че гали задницата на врата му и осъзна, че косата му беше мека, толкова приятна на допир като козината на котка. А съзнанието му... беше всеки цвят, който съществува. Пурпурно и златно, нефритено и смарагдово и тъмно виолетово. Заплетена гора от различни цветове, които се променяха всяка секунда. Мари-Линет беше зашеметена.

Малко уплашена. Имаше и тъмнина в тези разноцветни цветове. Неща които Аш беше сторил в миналото... неща от които, тя можеше да усети, че той е засрамен сега. Но срама не променяше, самите постъпки.

Знам, че не променя.... но ще компенсирам за тях, някак. Ще видиш, ще намеря начин...

Значи това е телепатия, помисли си Мари-Линет. Тя можеше да почувства Аш, когато каза думите, да усети че наистина ги мислеше с отчаяна сериозност... и можеше да усети ще има много неща за компенсиране.

Не ме интересува. Ще бъда създание на тъмнината, също. Ще правя каквото трябва, без да съжалявам. Когато Аш започна да повдига главата си, тя стегна хватката си, опитвайки се да го задържи там.

- Моля те, не ме изкушавай. - Аш каза на глас, гласът му беше силен, дъхът му топъл срещу кожата й. -Ако взема прекалено много, ще те отслабя прекалено много. Наистина го мисля, скъпа.

Тя го пусна. Той вдигна пръчката и направи малък разрез на гърлото си, накланяйки глава, сякаш ще се бръсне.

Мари-Линет осъзна, че никога преди не беше правил това. С чувство което приличаше на страхопочитание, тя сложи устните си на врата му.

Пия кръв. Вече съм ловец... така де. Както и да е, пия кръв и ми харесва - може би защото няма вкус на кръв. Не като мед и страх. Имаше странен и магически и стар вкус, като звездите.

Когато Аш нежно я раздели от него, тя ся люшна на краката си.

- По-добре да се връщаме вкъщи. - каза той.

- Защо? Добре съм.

- Ще почва а ти става по-лошо и да отслабваш. И ако ще свършим с това да те превръщам във вампир...

- Ако?

- Добре, когато. Но преди да го направим, трябва да поговорим. Трябва да ти обясня всичко, трябва да разберем детайлите. Трябва да почиваш.

Мари-Линет знаеше, че той е прав. Тя искаше да остане тук, сама с Аш в тъмнината на кедровата гора, но се чувстваше слаба. Уморена. Очевидно беше трудна работа да станеш създание на тъмнината.

Те се насочиха натам, от където бяха дошли. Мари-Линет можеше да усети промяната в себе си - беше по-силно, отколкото когато беше разменяла кръв с момичетата. Те се чувстваше едновременно слаба и свръхчувствителна. Сякаш всяка пора от тялото й беше отворена.

Лунната светлина изглеждаше по-ярка. Тя можеше да види цветове - бледото зелено да листата на дърветата, зловещото лилаво на дивите цветя, които растяха в мъха. И гората вече не беше тиха. Тя можеше да чуе тайнствени звуци като мекото летене на игличките с вятъра, и собствените си стъпки.

Тя дори можеше да души по-добре, помисли си тя. Това място миришеше на кедър, растения, и нещо наистина диво, като нещо от зоологическа градина. И нещо горещо... горящо...

Машина. Пушат запълни ноздрите й. Тя спря и погледна към Аш тревожно.

- Какво е това?

Той също спря.

- Мирише на гума и бензин...

- О, Господи, колата... - Мари-Линет каза. Тя с погледнаха един друг за момент, след това едновременно се затичаха.

Беше колата. Бял пушек се издигаше от капака. Мари-Линет започна да се приближава, но Аш я издърпа отново назад.

- Просто искам да погледна под капака.

- Не. Виж. Там.

Мари-Линет погледна и ахна. Малки езици на пламъци се показваха изпод пушека, ближейки двигателя.

- Клаудия винаги ми е казвала, че това ще се случи. - каза тя мрачно, докато Аш я дърпаше още назад. -Само че мисля, че тя искаше да ми кажа, че ще се случи, когато съм вътре.

- Ще трябва да вървим до вкъщи. - Аш каза. - Освен ако някой не е започнал пожара...

- Няма начин. - Мари-Линет каза.

И това получаваш, за това че водиш момче да най-изолираното място в Орегон, вътрешния й глас каза триумфално.

- Предполагам, че няма да можеш да се превърнеш в прилеп и да долетим до вкъщи. - предложи тя.

- Съжалявам, скъсаха ме на променяне на формата. И няма да те оставя тук сама.

Мари-Линет се чувстваше безразсъдна и опасна и това я направи нетърпелива.

- Мога да се грижа за себе си. - каза тя.

И тогава тоягата се появи и Аш падна в безсъзнание.

Глава шестнадесета

След това нещата се случиха много бързо, и в същото време със забавна скорост.

Мари-Линет усети как някой хвана ръцете й назад. Нещо държеше ръцете й, нещо силно. След това усети впиването на въже в китките си, и чак тогава осъзна какво става. Връзваха я - ще бъда безпомощна - трябва да направя нещо бързо... Тя се бореше, опитвайки се да се измъкне, опитвайки се да рита. Но вече беше прекалено късно. Ръцете й бяха зад гърба й и една част от мозъка й каза, че не се учудва че онези от полицейските шоута им връзваха ръцете зад гърба. Болеше. Раменете й се свиха в агония, докато някой я теглеше назад към дърво.

- Спри да се бориш. - чу се ръмжащ глас. Хриплив, изкривен глас, който тя не разпозна. Тя се опита да види кой беше, но дървото й пречеше. - Ако се успокоиш, няма да боли.

Мари-Линет продължи да се бори, но нямаше значение. Тя можеше да усети твърдата кора на дървото срещу ръцете си и гърба, и сега, тя не можеше да се движи.

О, Господи, о, Господи - не мога да се измъкна. Вече отслабнах от това, което Аш и аз правихме, а сега не мога да се движа въобще.

Тогава спри да се паникьосваш и мисли, вътрешния й глас се обади рязко. Използвай мозъка си, вместо да се панираш.

Мари-Линет спря да се бори. Тя се задъха и се опита да контролира ужаса си.

- Казах ти. Боли само, когато се бориш. Много неща са подобни. - гласът каза.

Мари-Линет изви главата си и видя кой беше. Сърцето й пропусна удар. Тя не трябваше да се изненадва, но тя беше изненадана и много разочарована.

- О, Джеръми. - прошепна тя.

Само че беше различен Джеръми, от този който тя познаваше. Лицето му беше същото, косата, дрехите -но имаше нещо странно в нещо, нещо силно и плашещо и... неразпознаемо. Очите му бяха нечовешки и плоски, като на акула.

- Не искам да те нараня. - той каза със странния си глас. - Само те вързах, защото не исках да се месиш. Съзнанието на Мари-Линет мислеше за различни неща в едно и също време. Едва част казваше, Господи, той се опитва да се държи приятелски, и друга част казваше, Да се меся в какво? и трета част само продължаваше да повтаря Аш.

Тя погледна към Аш. Той лежеше неподвижно, и прекрасните нови очи на Мари-Линет можеха да виждат цветове на лунната светлина, тя видя че русата му коса бавно се напояваше с кръв. На земята до него лежеше тояга направена от тисово дърво - направена от твърдо жълто дърво. Тя не се учудваше, че той беше в безсъзнание.

Но ако кърви, значи не е мъртъв - о, Господи, моля те, не може да мъртъв - Роуан каза че само промушване и горене убива вампирите...

- Трябва да се погрижа за него. - Джеръми каза. - И тогава ще те пусна, обещавам. След като обясня всичко, ще разбереш.

Мари-Линет погледна нагоре от Аш, към непознатия с лицето на Джеръми. С шок, тя осъзна какво имаше предвид с „да се погрижа”. Три думи, които бяха просто част от живота на ловец и върколак.

Ами, сега знам за върколаците. Те са убийци и аз бях права. Бях права, а Роуан грешеше.

- Ще отнеме само минута. - Джеръми каза, и устните му се изтеглиха назад.

Сърцето на Мари-Линет изглеждаше че блъскаше с все сила в гърдите й. Защото устните му бяха много по-назад, отколкото биха могли да бъдат на нормално човешко същество. Тя можеше да види венците му, бяло-розови. И тя можеше да види, защо гласа му не звучеше като неговия, беше заради зъбите.

Бели зъби на лунната светлина. Зъбите от съня й. Вампирските зъби бяха нищо в сравнение с тези. Резците отпред бяха направени, за разкъсване на плът от плячката, кучешките зъби бяха дълги, а тези зад тях изглежда бяха направени за дъвкане и оглозгване.

Изведнъж Мари-Линет си спомни, нещо което бащата на Вик Кембъл беше казал преди три години. Беше казал, че вълк може да разкъса възрастна крава. Беше се оплаквал, че някой е освободил вълци-кучета и, че те са тръгнали след стадото му... Само че не бяха вълци, Мари-Линет си помисли. Беше Джеръми. Виждах го всеки ден в училище и след това той сигурно се е връщал вкъщи, изглеждайки така. Ловувайки.

Точно сега, докато стоеше над Аш с оголени зъби и повдигащи се гърди, Джеръми изглеждаше напълно, и изцяло луд.

- Но защо? - Мари-Линет попита. - Защо искаш да го нараниш?

Джеръми погледна нагоре, и тя получи още един шок. Очите му бяха различни. Преди тя ги беше видяла плоски и бели срещу тъмнината. Сега те нямаха нищо бяло в тях. Те бяха кафяви с огромни влажни зеници. Очите на животно.

Значи не трябва да е пълнолуние, помисли си тя. Може да се променя, когато иска.

- Не знаеш ли? - каза той. - Никой ли не разбира? Това е моята територия.

Значи беше толкова просто. След всичките им главо блъсканици, спорове и детективска работа. Най-сетне се разбра, че е било нещо основно, като защитаване на територия.

„За ловна зона, е малко.”, беше казала Роуан.

- Те завземаха земята ми. - Джеръми каза. - Моите елени, моите катерици. Нямат никакво право да правят това. Опитах се да ги накарам да си тръгнат, но те не пожелаха. Те останаха и продължаваха на убиват...

Той спря да говори, но нов звук се чу от него. Започна почти недоловимо за Мари-Линет, но дълбокото ръмжане я накара да се ужаси. Беше толкова нечовешко, колкото и опасно - като жужене на пчели. Ръмжане. Той ръмжеше. И беше наистина. Ръмжането което издават животните, когато искат да те накарат да се обърнеш и да избягаш. Звука който издаваше преди да заседне на гърлото...

- Джеръми! - Мари-Линет изкрещя. Тя се хвърли напред, игнорирайки пронизващата болка в раменете си. Но въжето беше здраво. Тя се върна назад.

И Джеръми се хвърли върху Аш, накланяйки се, с глава надолу, като нападаща змия, като хапещо куче, като всяко животно, което убива със зъбите си.

Мари-Линет чу някой да вика „Не!”, и после осъзна, че това е била тя. Тя се бореше с въжето, и можеше да почувства парене и влажност на китките си. Но тя не можеше да се освободи и тя не можеше да спре да вижда какво става пред нея. И през цялото време това изкривено, яростно ръмжане отекваше в главата и гърдите на Мари-Линет.

Тогава нещата станаха студени и скъпи. Някоя част от Мари-Линет, която беше по-силна от паниката я завладя. Тя се откъсна и сякаш гледаше цялата сцена от пътя: колата, която все още гореше, пращайки облаци от бял пушек, всеки пък когато вятърът духваше в правилната посока; неподвижната фигура на Аш, лежащ върху игличките; размазаните и ръмжащи движения на Джеръми.

- Джеръми! - каза тя, и гърлото я заболя, но гласа й беше спокоен и настояващ. - Джеръми, преди да направиш това, не искаш ли да разбера? Каза ми, че това искаш. Джеръми, помогни ми да разбера.

За една дълга секунда, тя си помисли че няма да се получи. Че дори не може да я чуе. Но тогава главата му се подигна. Тя видя лицето му, тя видя кръвта по брадичката му.

Не викай, не викай, Мари-Линет си заповяда. Не показвай шок. Трябва да го накараш да говори, дръж го далеч от Аш.

Зад гърба й, ръцете й работеха автоматично, сякаш опитването да се измъкне от въжета беше, нещо което тя беше свикнала да прави. Влажността й помагаше. Тя можеше да усети как въжетата се изплъзват бавно.

- Моля те, помогни ми да разбера. - тя повтори, без дъх, но опитвайки се да задържи погледа на Джеръми. -Аз съм твоя приятелка, знаеш това. Знаем се от доста време.

Бясната гримаса на Джеръми беше покрита с червено. Той все още имаше човешки черти, но нямаше нищо човешко в лицето му. Сега, устните му бавно покриха зъбите му. Сега приличаше повече на човек, и по-малко на животно. И когато проговори, гласът му беше странен, но тя можеше да разпознае, че е гласа на Джеръми.

- Наистина се познаваме от много време. - каза той. - Наблюдавах те откакто бяхме деца, виждал съм те, че ме гледаш.

Мари-Линет кимна. Тя не можеше да каже нищо.

- Винаги съм знаел, че някой ден, когато стане по-големи, може би ще сме заедно. Мислих си, че може би мога да те накарам да разбереш. За мен. За всичко. Мислих си, че ти си единствения човек, който може би нямаше да се уплаши...

- Не съм. - Мари-Линет каза, и се надяваше гласът й да не се разтреперан.

Тя казваше това на фигура, с тениска покрита с кръв, като звяр, готов да нападне. Мари-Линет не смееше да погледне към Аш, за да види колко много беше наранен. Тя държеше погледа на Джеръми.

- И мисля, че мога да разбера. Ти уби г-жа Бърдок, нали? Защото тя е била на територията ти.

- Не нея. - Джеръми каза, гласът ме беше остър и нетърпелив. - Тя беше само старица, тя не ловуваше. Нямах нищо против тя да е тук. Дори върших работи за нея, като да й оправя оградата безплатно... И тогава ми каза, че те идват. Тези момичета.

Точно както ми каза на мен, Мари-Линет си помисли, замаяно. И той е бил там, оправяйки оградата, естествено.Както върши подобни работи за всички.

- Казах й, че няма да се получи. - Мари-Линет можеше да го чуе отново, започването на ръмжане. Джеръми беше напрегнат и трепереше, и тя можеше да почувства, че и тя почва да трепери. - Още три ловци, на тази малка зона... Казах й, но тя не искаше да слуша. Не можеше да види. Тогава се ядосах.

Не гледай към Аш, не привличай внимание към него, Мари-Линет си каза отчаяно. Устните на Джеръми се издърпваха назад отново, сякаш имаше нужда да атакува нещо. Точно тогава далечната част от съзнанието й каза, затова е използвал кол от оградата - Аш беше прав. Било е импулс.

- Е, всеки може да се ядоса. - каза тя, и макар е гласът й трепереше и тя имаше сълзи в очите си, Джеръми изглежда се успокои малко.

- След това, си помислих, че може би така е по-добре. - каза той, звучейки уморен. - Помислих си, че когато момичетата я намерят, ще разберат, че трябва да си тръгнат. Чаках ги да тръгнат. Добър съм в чакането.

Той гледаше покрай нея, към гората. Със силно туптящо сърце, Мари-Линет грабна възможността на погледне към Аш.

О, Господи, той не се движи въобще. И има толкова много кръв... Никога не съм виждала толкова много кръв...

Тя изви китките си назад и напред, опитвайки се да намери някакъв начин, да се отърве от въжетата.

- Наблюдавах, но те не си тръгнаха. - Джеръми каза. Очите на Мари-Линет се върнаха към него. - Вместо това ти дойде. Чух как Марк говореше с Джейд в градината. Тя каза, че е решила, че тук ще й хареса. И тогава... се ядосах. Издадох звук и те ме чуха.

Лицето му се променяше. Кожата му се движеше пред очите на Мари-Линет. Скулите му се преместваха, носа и устата - уголемяваха. Виждаше се козина между веждите му, превръщайки ги в една. Тя можеше да види как се появяваше козина срещу кожата му.

Ще повърна...

- Какво не е наред, Мари-Линет? - той се изправи и тя видя, че тялото му също се променяше. Все още беше човешко тяло, но беше тънко и разтеглено. Сякаш имаше само дълги кости и кожа.

- Всичко е наред. - Мари-Линет прошепна. Тя е изви силно и въжетата от едната й ръка се разхлабиха.

Това е. Сега го дръж разсеян, накарай го да се движи настрани от Аш...

- Продължавай. - тя каза без дъх. - Какво стана след това?

- Знаех, че трябва да им изпратя съобщение.Върнах се следващата нощ за козата, но ти беше отново там. Избяга и се скри от мен в колибата. - той се приближи отново и лунната светлина хвана очите му и се отрази. Зениците му блестяха в зеленикаво-оранжево. Мари-Линет можеше само да зяпа.

Онази сянка на поляната, онези очи които видях. Не койот. Него. Той ни е следял навсякъде.

Самата мисъл накара кожата й да настръхне. Но там имаше и друга мисъл, която беше по-лоша -изображението на него, как убива козата. Правейки го внимателно, методично - като съобщение.

Затова н беше изял сърцето и дроба, Мари-Линет осъзна. Той не я беше убил за храна, не беше нормално убийство на върколак. И той не е нормален върколак. Не е нищо подобно на това, което Роуан описа -благородно животно, което убиваше, за а се храни. Вместо това, той беше... бясно куче. От всички хора, Аш беше прав. Той и шегите му за бяс...

- Толкова си красива, нали знаеш. - Джеръми каза внезапно. Винаги съм си мислил това. Обожавам косата ти.

Той беше право в лицето й. Тя можеше да види уголемените пори на кожата му, и косъмчетата, които растяха от тях. И тя можеше да го помирише - силната миризма на зоологическа градина. Той се пресегна, за да докосне косата й, и ръката му беше тъмна, с дебели нокти.

Мари-Линет можеше да усети как очите й се разширяват. Кажи нещо... кажи нещо... не показвай, че те е страх.

- Знаел си как са убили съпруга на г-жа Бърдок. - успя да каже тя.

- Тя ми каза преди доста време. - Джеръми каза малко разсеяно, все още движейки пръстите си в косата й. Толкова се беше променил, че гласа му ставаше труден за разбиране. - Използвах малки пръчици от моделите ми... знаеш, че правя модели. И черен ирис за него. Аш. - Джеръми каза името с чиста омраза. -Видях го онзи ден с глупавата тениска. Клубът Черния Ирис... чичо ми принадлежеше на тоз клуб някога. Държаха се с него сякаш е втора класа.

Очите му бяха на сантиметри от тези на Мари-Линет, тя можеше да почувства допира на нокти по ухото й. Внезапно тя имаше силата да се извие назад и едната й ръка се освободи. Тя замръзна, уплашена че Джеръми ще забележи.

- Хвърлих козата на верандата и избягах. - Джеръми каза, почти изпявайки думите, докато галеше Мари-Линет. - Знаех, че всичките бяхте вътре. Бях толкова ядосан - убих онзи кон и продължих да бягам. Счупих прозореца на бензиностанцията. Бях готов да замина, когато реших да изчакам.

Да, и да, и да, Мари-Линет си помисли, дори докато работеше над това внимателно да освободи китките си, дори и докато гледаше в лудите очи на Джеръми и помирисваше животинския му дъх. Да, естествено, тебе чухме да бягаш, и ти не пропадна в дупката на верандата, защото знаеше, че е там, и защото си я поправял. И да, ти си бил този който е счупил прозореца, кой друг би мразил бензиностанцията, ако не този който работи там?

Пръста й разхлаби възела на другата й китка. Тя усети прилив от свирепа победеност, но тя контролираше изражението си и стисна ръцете си, опитвайки се да измисли какво да прави.

Той беше толкова силен и бърз... ако тя просто му се нахвърлеше, няма да постигне нищо.

- И днес всички се появихте в града заедно. - Джеръми каза, завършвайки историята си тихо, през уста толкова нечовешка, че беше трудно да се повярва, че говори на същия език. - Чух начина, по който той ти говореше. Знаех че той те желае, и иска да те превърне в една от тях. Трябваше да те защитя от него. Мари-Линет каза почти равно:

- Знаех, че искаш да ме защитиш. Можех разбера, Джеръми. - тя имаше чувството, че дори не може да отчупи кора от дървото. Как можеше да го атакува, когато дори нямаше пръчка като оръжие? И даже и да имаше, дървото нямаше да помогне. Той не беше вампир.

Джеръми отстъпи назад. Облекчение обля Мари-Линет за секунда. Тогава тя видя ужасено, че той хваща ризата си и я съблича. И под нея... нямаше кожа. Вместо това, там имаше козина. Козина, която потрепваше на нощния вятър.

- Проследих те до тук и развалих колата ти, за да не можеш да тръгнеш. - Джеръми каза. - Чух те, че казваш че искаш да бъдеш вампир.

- Джеръми, това беше само на думи...

Той продължи, сякаш тя не беше казала нищо.

- Но това беше грешка. Върколаците са много по-добри. Ще разбереш, когато ти покажа. Луната изглежда толкова красива, когато си вълк.

О, Господи, значи това е имал предвид, когато каза че ще я защитава, че ще я накара да разбере. Той имаше предвид да я превърне в нещо, като него.

Имам нужда от оръжие.

Роуан беше казала, че среброто можеше да рани върколаците, значи старите легенди за сребърните куршуми бяха истина. Но тя нямаше сребърен куршум. Дори нямаше сребърна кама... Сребърна кама... сребърен нож...

Зад Джеръми, колата беше почти изчезнала под облаците с дим. И под пушека се виждаше червения оттенък на издигащите се пламъци.

Прекалено опасно е, Мари-Линет си помисли. Но трябва да пробвам. Никога няма да успея да се измъкна. Джеръми продължаваше да говори, гласът му беше дивашки сега.

- Нощния Свят няма да ти липсва. Всичките им глупави забрани - да не убиваме хора, да не ловуваме прекалено често. Никой не ми казва как да ловувам. Чичо ми се опита, но се погрижих за него...

Внезапно, създанието - вече не беше човек - спря да говори и се обърна рязко. Мари-Линет видя как горната му устна отново се дърпа назад, тя видя зъбите му, готови да хапят. В същия момент тя видя защо -Аш се движеше. Изправяше се, макар гърлото му да беше порязано. Оглеждаше се зашеметено. Той видя

Мари-Линет, и очите му сякаш се фокусираха. След това погледна към нещото, в което Джеръми се беше превърнал.

- Ти... разкарай се от нея! - той изкрещя с глас, който Мари-Линет никога преди не беше чувала. Глас пълен със смъртоносна ярост. Мари-Линет можеше да види как той сменя позицията си с едно бързо, елегантно движение, свивайки мускулите си, за да скочи. Но върколака скочи първи. Засилвайки се като животно -само че Джеръми все още имаше ръце, и едната му ръка се протегна към пръчката. Тя се удари странично в главата на Аш и го събори на земята. И след това я хвърли, и тя подскочи на килима от иглички.

Върколака нямаше нужда от нея, той оголваше зъбите си. Щеше да разкъса гърлото на Аш, като на коня, като на катерача...

Мари-Линет бягаше. Не към Аш. Тя не можеше да му помогне с голи ръце. Тя бягаше към колата, към облаците от дим.

О, Господи, горещо е. Моля те, нека просто стигна до там...

Тя можеше да почувства горещината по бузите си, върху ръцете си. Тя си спомни нещо от началното училище и падна на коленете си, лазейки по земята, където въздуха беше по-студен. И след това тя чу звука зад нея. Най-зловещия звук, който съществуваше - воя на вълк.

Знае какво правя. Виждал е ножа всеки път, когато отварях капачката за бензина. Ще ме спре...

Тя се хвърли сляпо в пушека и горещината, и се протегна към колата. Оранжеви пламъци излизаха от двигателя, и дръжката на вратата изгори ръката й, когато я докосна. Тя я хвана, извивайки я.

Отвори се, отвори се...

Вратата се отвори. Горещ въздух я заля. Ако беше напълно човек, сигурно нямаше да може да го издържи. Но тя беше разменила кръв с четири вампира през последните два дни, и тя не беше напълно човек вече. Тя не беше Мари-Линет вече... но беше ли способна на убийство?

Пламъците се издигаха нагоре. Тя вкара ръката си под шофьорската седалка.

Открий го! Открий го!Пръстите й докоснаха метал - ножа. Сребърния нож за плодове, който беше взела на заем от г-жа Бърдок. Беше горещ. Ръката й се отдръпна от него, но тя го хвана и ги издърпа, след това се обърна... точно когато нещо прелетя към нея.

Обръщането беше инстинктивно, тя трябваше да види това което я атакуваш. Но това което винаги щеше да знае след това, беше че е можела да се обърне без да насочва острието на ножа към това, което я нападаше. Имаше момент, в който тя можеше да се хвърли назад или напред към земята пред нея. И ако беше Мари-Линет от старите дни, може би щеше да го направи.

Тя не го направи. Ножът беше насочен напред. Към формата, която я нападаше. И когато нещото се приземи върху нея, тя усети удара в китката си и в цялата си ръка.

Далечната част от мозъка й каза, Мина право между ребрата...

И след това всичко беше много объркано. Мари-Линет усети зъби в косата си, насочени към врата й. Тя усети нокти, които я дращеха, оставяйки белези по кожата й. Нещото което я нападаше беше космато и тежко и не беше човек, или дори полу-човек. Беше огромен, ръмжащ вълк.

Тя все още държеше ножа, но беше прекалено трудно да го задържи в ръката си. Той се изви в китката й в невъзможно посоки. Беше заровен в гърдите на вълка. За момент, когато нещото се отдръпна, тя успя да го огледа добре. Красиво животно. Слабо и красиво, но с луди очи. То се опитваше да я убие до последния си дъх.

О, Господи, мразиш ме, нали? Избрах Аш, вместо теб, нараних те със сребро. И сега умираш. Сигурно се чувстваш предаден...

Мари-Линет започна да се тресе силно. Тя не можеше да продължи. Тя пусна ножа и бутна и ритна вълка с ръцете и краката си. Наполовина лазейки и наполовина бягайки, тя успя да се отдалече няколко крачки. Вълкът стоеше на фона на огъня. Тя можеше да види как се приготвя за един последен скок. Чу се много тихо, силно бум. Цялата кола не наклони, като нещо в агония - и след това огъня беше навсякъде. Мари-Линет се притисна към земята, наполовина закрита, но трябваше да гледа. Значи така изглеждаше. Запалена кола. Не онази голяма експлозия която чуваш по филмите. Просто едно бум. И след това огъня издигащ се нагоре и нагоре.

Топлината я накара да се отдалечи, все още лазейки, тя не можеше да спре да гледа. Оранжеви пламъци. Сега бяха навсякъде по колата. Оранжеви пламъци се издигаха от всякъде. Вълкът не излезе от пламъците. Мари-Линет седна. В гърлото си имаше пушек, и тя се опита да извика „Джеръми!”, но се чу само задавяне. Вълкът все още не излизаше. И как можеше да се учуди, със сребърен нож в гърдите и огън навсякъде около него.

Мари-Линет седна, уви ръце около себе си, и гледаше колата.

Щеше да ме убие. Като всеки добър ловец. Трябваше да се защитя, трябваше да спася Аш. И момичетата... щеше да ги убие всичките. И сигурно е убил много хора като онзи катерач... Той беше луд и напълно зъл, защото правеше всичко, за да постигне това което искаше.

И тя го беше видяла от началото. Нещо под онова „добро момче”, беше го видяла, но винаги се беше заблуждавала, че не е там. Трябваше да повярва на инстинктите си. След като беше осъзнала, че е решила мистерията на Джеръми Ловет и че тя нямаше щастлив край.

Тя се тресеше, но не можеше да плаче. Огънят ръмжеше. Малки искри се издигаха нагоре.

Не ме интересува дали е било справедливо. Не беше като убиването в съня ми. Не беше лесно и не беше природно и никога няма да забравя начина по който ме гледаше...

След това си помисли, Аш.

Тя беше толкова парализирана, че почти го беше забравила. Сега тя с обърна, изплашена да гледа. Тя се накара да долази до там където беше той.

Толкова много кръв... как може да е добре? Но ако е мъртъв... ако всичко е било напразно...

Но Аш дишаше. И когато тя докосна лицето му, опитвайки се да открие чисто място в кръвта, той помръдна. Той се разбуди и се опита да се изправи.

- Остани така. - ризата и дънките на Джеръми лежаха на земята. Мари-Линет взе ризата и я уви около врата на Аш. - Аш, спри да се мърдаш...

Той отново се опита да се изправи.

- Не се безпокой. Ще те защитя.

- Легни. - Мари-Линет каза. Когато не го направи, тя го бутна. - Няма какво да се направи. Той е мъртъв. Той се отпусна, затваряйки очи.

- Убих ли го?

Мари-Линет издаде задавен звук ,който приличаше на смях. Тя беше изпълнена с облекчение - Аш можеше да диша и да говори, и той дори звучеше по нормалния си идиотски начин. И под попитата риза, тя можеше да види че врата му вече се лекува. Това което беше рани се превръщаше в розови белези.

Кожата на вампирите беше невероятна. Аш преглътна.

- Не отговори на въпрос ми.

- Не. Не го уби. Аз го убих.

Той отвори очите си. Те се гледаха един друг за момент.И в този момент Мари-Линет знаеше, че двамата осъзнават много неща.

След това Аш каза:

- Съжалявам. - и гласа му никога не е бил толкова не-идиотски. Той избута ризата и седна. - Толкова съжалявам.

Тя не знаеше как да реагира, но те се държаха. И Мари-Линет мислеше за ловци и опасност и смеене в лицето на смъртта. За всички неща, които наистина значеха да принадлежиш на нощта. И как тя никога няма да вижда в огледалото същия човек от миналото.

- Поне всичко свърши. - Аш каза. Тя можеше да усети ръцете му около себе си, топлината му и здравината му, подкрепата му. - Няма да има повече убийства. Свърши се.

Беше и както бяха и много други неща. Първото изхлипване беше трудно на изкарване. Толкова трудно, че тя беше помислила, че ще има пауза между него и следващото, но нямаше. Нямаше пауза между това и следващото, или следващото или следващото. Тя плачеше дълго време. И огънят загасна сам и искрите летяха нагоре и Аш я прегръщаше през цялото време.

Глава седемнадесета

- Е, тя не казваше на други хора нищо, но разбра властта на Нощния Свят. - Аш каза с най-мързеливия си, безразличен глас.

Куин каза кратко - Как?

Беше Понеделник, късния следобед и слънцето светеше през западния прозорец на Фермата Бърдок. Аш носеше чисто нова риза, купена от магазина на Бриар Крийк, поло с дълги ръкави, които покриваха почти зарасналите му белези по гърлото и ръцете. Дънките му бяха бели, косата му беше вчесана назад, и той играеше ролята на живота си.

- Тя знаеше за разбеснелия се върколак и не каза на никой за него.

- Значи тя е била предател. И какво направи?

Аш се поколеба.

- Намушках я.

Куин се засмя на глас.

- Не, наистина. - Аш каза сериозно, гледайки в лицето на Куин, с големи невинни очи - вероятно сини. -Виждаш ли?

Без да сваля погледа си от този на Куин, той вдигна розово-зеленото наметало от дивана. Веждите на Куин се вдигнаха нагоре.

Той зяпаше Леля Опал за момент, която беше изчистена и никога нямаше да може да се предположи, че някога е била погребана, и която имаше вместо парче от оградата в гърдите си - кол.

Куин преглътна. За първи път Аш го видя разколебан.

- Наистина си го направил. - каза той. Можеше да се чуе уважения в гласа му, и определено шок.

- Знаеш ли, Куин, не мисля че си толкова корав, на колкото се правиш. Все пак, без значение колко много се опитваш да се държиш като Старейшина, ти си само на осемнадесет. И винаги ще си на осемнадесет, а следващата година може би ще съм по-голям от теб

- Ами. - Куин каза, мигайки многократно. - Ами. Е... трябва да ти го призная.

- Да, просто реших че най-доброто нещо, което мога да направя е да оправя цялата ситуация. Тя се разпростираше, нали знаеш.

Тъмните очи на Куин се разшириха внезапно.

- Трябва да призная - не мислих, че си толкова жесток.

- Трябва да направиш, това което трябва да направиш. Заради честа на семейството, разбира се.

Куин прочисти гърлото си.

- Значи... какво стана с върколака?

- О, погрижих се за това, също. - Аш промърмори и вдигна кафяво покривало.

Вълкът беше овъглено и грозно тяло. Мари-Линет беше изпаднала в истерия, когато Аш настоя да го изкарат от колата, и ноздрите на Куин се разшириха като го видя.

- Съжалявам, мирише на изгоряла коса, нали? И аз се изгорих малко, докато го държах в огъня...

- Изгорил си го жив?

- Ами, това е един от традиционните методи...

- Просто върни одеялото, може ли?

Аш върна одеялото.

- Затова, виждаш ли, за всичко съм се погрижил. Няма намесени хора, няма нужда от избиване.

- Да, добре... - очите на Куин бяха все още върху одеялото. Аш реши, че момента е правилен.

- И между другото, оказва се че момичетата са имали напълно легална причина да дойдат тук. Просто са искали да се научат да ловуват. Няма нищо нелегално в това, нали?

- Какво? О. Не. - Куин погледна към леля Опал, след това най-сетне погледна към Аш. - Значи те се връщат, сега, когато вече са се научили.

- Ами, евентуално. Все още не са се научили напълно... затова остават.

- Остават?...

- Правилно. Виж, аз съм глава на семейството за Западния Бряг, нали? И аз казвам, че те остават.

- Аш...

- Време беше някой от Нощния Свят да се погрижи за това място, не мислиш ли? Виждаш какво става без контрол. Получаваш семейства от нелегални върколаци, които се разхождат наоколо. Някой трябва да остане и да държи фронта.

- Аш... не можеш да накараш някой да дойде тук. Няма нищо освен животни, на които да се храним, никой освен хора с които да говорим..

- Да, мръсна работа е, но някой трябва да я свърши. Освен това, не беше ли ти, който каза че не е хубаво да пропилееш целия си живот на изолиран остров?

Куин го зяпна, след това каза:

- Е, не мисля че това е по-добре.

- Тогава е точно за сестрите ми. Може би след няколко години, ще оценяват острова повече. Могат да предадат работата на някой друг.

- Аш... никой друг няма да дойде тук.

- Ами. - с победоносен тон, а Куин просто изглеждаше зашеметен сякаш искаше да се върне в Лос Анджелис, колкото се може по-бързо, Аш си позволи да каже една истина. - Може да ги посетя някой ден.

- каза той.

- Той се справи страхотно. - Роуан каза вечерта. - Чухме всичко от кухнята. Щеше да ти хареса. Мари-Линет се усмихна.

- Куин не може да дочака да си тръгне. - Джейд каза, преплитайки пръстите си в тези на Марк.

Кастрел каза на Аш:

- Просто искам да съм наоколо, когато обясниш всичко това на татко.

- Това е забавно. - Аш каза. - Чувствам точно обратното.

Всички се засмяха, освен Мари-Линет. Голямата фермерска кухня беше топла и ярка, но прозорците се затъмняваха. Тя не можеше да види нищо в падащата тъмнина - през последните два дни ефектът от размяната на кръвта беше отслабнал. Сетивата й отново бяха обикновени и човешки.

- Сигурен си, че няма да си навлечеш неприятности? - тя попита Аш.

- Не, ще кажа истината на баща ни - почти. Че нелегален върколак е убил Леля Опал и, че аз съм убил върколака. И че на момичетата им е по-добре тук, да ловуват тихо и да наблюдават за други неприятности. Със сигурност семейство Ловет е записано някъде... Татко може да проверява историята, колкото си иска.

- Цяло семейство от нелегални върколаци. - Кастрел каза замислено.

- От луди върколаци. - Аш каза. Те са били толкова опасни за Нощния Свят, колкото могат да бъдат и едно ловци на вампири.. Само господ знае колко време са били тук - достатъчно дълго, за да кръстят земята на тяхно име Мад Дог Крийк.

- И хората да ги сбъркат за саскуоч. - Марк каза.

Кафявите очи на Роуан бяха притеснени.

- Вината беше моя, че не знаеше. - тя каза на Мари-Линет. - Казах ти, че той не може да е убиеца. Съжалявам.

Мари-Линет хвана погледа й и го задържа.

- Роуан, няма да се обвиняваш за това. Не би могла да знаеш. Той не убиваше, за да се храни, като нормалните върколаци. Той убиваше, за да защити територията си, и за да ни уплаши.

- И може би щеше да се получи. - Марк каза. - Само, че вие нямаше къде другаде да отидете. - Аш погледна към Марк, след това към сестрите си.

- Имам въпрос. Територията наоколо ще ви бъде ли достатъчна?

- Естествено. - Роуан каза, леко изненадана.

- Не е нужно винаги да убиваме животните. - Джейд каза. - Вече задобряваме. Може да вземаме малко от тук, малко от там. Дори можем д опитаме козите.

- По-добре да опитам Тайги. - Кастрел каза, и за момент златните й очи проблеснаха.

Мари-Линет не каза нищо, но се зачуди за кастрел. Може би някой ден, Кастрел ще се нуждае от по-голяма територия за себе си. Тя приличаше много на Джеръми, по някой въпроси. Красива, безпощадна, единак. Истински Нощен Човек.

- Ами ти? - Аш каза и погледна към Марк.

- Аз? Ъм... ами, след като попита, аз повече си падам по хамбургерите...

- Опитах се да го заведа на лов миналата нощ. - Джейд каза. - Нали знаеш, само за да му покажа. Но той повърна.

- Аз всъщност не...

- Да, така беше. - Джейд каза спокойно и радостно.

Марк погледна настрани. Мари-Линет забеля, че те не спираха да се държат за ръцете си.

- Значи предполагам, че няма да станеш вампир. - Аш каза на Марк.

- Ъм, нека просто кажем, че няма да е скоро.

Аш се обърна към Мари-Линет.

- Ами какво за човешкия завършек на всичко? Оправихме ли се с това?

- Ами, знам какво става в града, което значи че срещнах Бъни Мартен тази сутрин. Толкова се радвам, че тя не е вампир.

Марк се обади.

- Винаги съм знаел.

- Както и да е, ето я късата версия. - Мари-Линет повдигна пръста си. - Първо, всички знаят, че Джеръми го няма - шефа му на бензиностанцията е видял че липсва от вчера и отишъл да провери караваната му. Намерили много странни неща там. Но всичко което знаят е, че е изчезнал.

- Добре. - Роуан каза.

Мари-Линет повдигна втори пръст.

- Второ, татко съжалява, но не е изненадан, че колата експлодира. Клаудия го беше предвиждала с години.

- още един пръст. - три, Г-н Кембъл няма идея какво е убило коня му, но сега мисли че е животно вместо човек. Вик Кембъл мисли, че саскуоч го е направил. Той и Тод са много уплашени и искат да си тръгнат от Бриар Крийк за винаги.

- И нека замълчим за момент, за да покажем колко ще ни липсват. - Марк каза тъжно, след което се разсмя рязко.

- Четири. - Мари-Линет каза, повдигайки четвъртия си пръст. Евентуално, вие момичета, трябва да споменете, че леля ви не се е върнала от „ваканцията” си. Но мисля, че можете да изчакате малко. Никой не идва тук, така че никой няма да забележи, че я няма. И мисля че ще можем да я погребем и Джеръми необезпокоявани. И даже ако някой ги намери, какво ще имат? Мумия което изглежда като на хиляда години и вълк. Няма да могат да ги свържат с липсващите хора.

- Горката леля Опал. - Джейд каза, все още радостно. - Но тя ни помогна в края, нали?

Мари-Линет я погледна. Да, там е, помисли си тя. Сребристото в очите на Джейд, когато се смееше на смъртта. Джейд е истински Нощен Човек също.

- Тя помогна. Ще ми липсва. - тя каза на глас.

Кастрел каза:

- Значи всичко е оправено.

- Така изглежда. - Аш се поколеба. - А Куин чака надолу по-пътя. Казах му че ще отнеме само няколко часа, за да оправя сметките си в града и да кажа довиждане.

Последва мълчание.

- Ще те изпратя. - Мари-Линет каза най-сетне.

Те отидоха до предната врата. Когато излязоха в здрача, Аш затвори вратата след тях.

- Все още можеш да дойдеш с мен, нали знаеш.

- С теб и Куин?

- Ще го накарам да тръгне. Или ще тръгна и ще се върна утре, за а те взема. Или ще се върна и ще остана...

- Трябва да отидеш и да кажеш на баща си за това. Оправи всичко с него, за да е безопасно за сестрите ти. Знаеш това.

- Е, ще се върна след това. - Аш каза, и гласа му клонеше към отчаяние.

Мари-Линет погледна настрани. Слънцето беше изчезнало. Поглеждайки на изток, небето беше най-тъмното лилаво. Почти черно. Дори докато тя гледаше, една звезда се появи. Или не звезда. Юпитер.

- Не съм готова все още. Иска ми се да бях.

- Не, не искаш. - Аш каза, и той беше прав, естествено. Тя знаеше откакто беше седнала на пътя, плачейки докато колата й гореше. И макар че мислеше за това от тогава, седейки в тъмна стая, нямаше нищо друго каквото да направи, за да промени решението си.

Никога нямаше да е вампир. Просто не беше създадена за това. Тя не можеше да прави нещата, които вампирите трябваше да правят, и да остане с ума си. Тя не беше като Джейд или Кастрел или дори Роуан с нейните бели атлетични крака и нейната инстинктивна любов към лова. Тя беше погледнала в сърцата на Нощните Хора... и не можеше да се присъедини към тях.

- Не искам да си такава. - Аш каза. - Искам да си каквато си.

Без да поглежда към него, Мари-Линет каза:

- Но не сме деца. Не можем да сме като Марк и Джейд, и просто да си държим ръцете и да се кикотим и никога да не мислим за бъдещето.

- Не, ние сме само сродни души, това е всичко. Само сме отредени да бъдем заедно завинаги...

- Ако имаме завинаги, тогава можеш да ми дадеш време. - Мари-Линет каза. - Върни се, обикаляй малко. Огледай Нощния Свят и се увери, че искаш да се откажеш от него...

- Това вече го знам.

- Огледай хората и се увери, че не си свързан с нито един от тях.

- И да мисля над нещата, които съм причинил на хората, може би?

Мари-Линет го погледна директно.

- Да.

Той погледна настрани.

- Добре. Признавам си. Имам много за компенсиране...

Мари-Линет знаеше. Той е мислел за хората като вредители и храна. Нещата които беше видяла в съзнанието му, я караха да не иска да си представя повече.

- Тогава компенсирай това, което можеш. - тя каза, макар че не смееше да се надява, че той наистина ще го направи. - Изхаби малко време за това. И ми дай време да порасна. Все още съм в училище, Аш.

- Ще го завършиш след година. Тогава ще се върна.

- Може да е прекалено скоро.

- Знам. Но ще се върна въпреки това. - той се усмихна иронично. - И преждевременно ще се бия с дракони, точно като рицар за дамата си. Ще се докажа. Ще се гордееш с мен.

Гърлото на Мари-Линет я заболя. Усмивката на Аш изчезна. Те просто се гледаха.

Беше очевидното време за целувка. Вместо това, те просто стояха и се гледаха като наранени деца, и след това един от тях се помръдна и те се прегръщаха. Мари-Линет го прегръщаше силно, и по-силно, лицето й заровено в рамото на Аш.

Аш, който напълно беше загубил ума си, я обсипваше с целувки по врата, казвайки: - Искам да бях човек. Искам да бях.

- Не, не искаш. - Мари-Линет каза, нестабилна заради целувките.

- Искам. Искам.

Но не можеше да помогне, и Мари-Линет знаеше, че и той знае. Проблемът не беше само какво беше той, беше какво беше сторил, и това което щеше да направи. Беше виждал прекадено много от тъмната страна на живота, за да бъде нормален човек. Характера му вече беше формиран, и тя не беше сигурна, че той може да се пребори с него.

- Повярвай ми. - каза той, сякаш можеше да я чуе.

Мари-Линет не можеше да каже да или не. Затова направи единственото нещо, което можеше да направи -тя повдигна главата си. Неговите устни бяха на правилното място, за да срещнат нейните. Електрическите искри вече не бяха болезнени, осъзна тя, и розовата светлина можеше да прекрасна. Точно тогава всичко беше топло и сладко и странно спокойно.

И тогава, зад тях, някой почука на вратата. Мари-Линет и Аш подскочиха и се разделиха. Те се погледнаха, изплашени, емоциите все още не бяха напълно прикрити, и тогава Мари-Линет осъзна къде беше. Тя се засмя, както и Аш.

- Излезте. - те казах заедно.

Марк и Джейд се появиха. Роуан и Кастрел бяха зад тях. Всички те стояха на верандата, избягвайки дупката. Всички се усмихнаха на Аш и Мари-Линет, който накара Мари-Линет да се изчерви.

- Довиждане. - тя каза с равен глас на Аш.

Той погледна към нея за един дълъг момент, след това погледна към пътя зад него. След това се обърна и тръгна.

Мари-Линет го наблюдаваше, прикривайки сълзите си. Все още не можеше да се остави да му повярва. Но нямаше нищо лошо в това да се надяваш, нали? Да си мечтаеш. Дори мечтите никога да не можеше да се сбъднат... Джейд ахна.

- Вижте!

Всички видяха, и Мари-Линет почувства как сърцето й подскочи. Пътека от светлина, блестеше в тъмнината на североизток. Не малка падаща звездичка, а огромен зелен метероид който прекоси половината небе, хвърляйки искри. Беше точно над пътя на Аш, сякаш осветявайки му го.

Късен Персеид. Последния от летните метероиди. Но приличаше на благословия.

- Бързи, бързо, пожелай си нещо. - Марк казваше на Джейд нетърпеливо. - Пожелай си нещо и ще се сбъдне.

Мари-Линет погледна към развълнуваното му лице, и начина по който очите му блестяха. До него, Джейд пляскаше с ръце, нейните очи бяха разширени от възхищение.

Толкова се радвам, че си щастлив, Мари-Линет си помисли. Желанието ми за теб се сбъдна. Затова сега може да си пожелая нещо за себе си.

Пожелавам си... пожелавам си...

Аш се обърна и й се усмихна.

- Ще се видим другата година. - каза той. - С повалени дракони.

Той тръгна към пътеката до пътя. За момент , на тъмната виолетова светлина, наистина заприлича на рицар тръгнал в търсене на приключения. Странстващ рицар с блестяща руса коса и без оръжия, отивайки в много тъмната и опасна пустош. Тогава той се обърна и вървейки назад помаха, което развали ефекта.

Всички извикаха „довиждане”.

Мари-Линет можеше да ги почувства около себе си, брат й и трите кръвни сестри, цялата им излъчваща топлина. Игривата Джейд. Яростната Кастрел. Мъдрата и нежна Роуан. И Марк, който вече не беше тих и самотен. Тайги се въртеше в краката й, играейки си.

- Дори когато сме разделени, ще гледаме едно и също небе! - Аш извика.

- Каква реплика. - Мари-Линет извика в отговор. Но той беше прав. Небето щеше да е там и за двамата. Тя винаги щеше да знае, че той е някъде там, гледайки към него чудейки се. Само знаейки това, беше важно.

И тя вече знаеше коя беше. Тя беше Мари-Линет, и някой ден щеше да открие супер нова или комета или черна дупка, но щеше да го направи като човек. А Аш щеше да се върне другата година.

И тя винаги щеше да обича нощта.

КРАЙ НА ВТОРА ЧАСТ!

Content

Л. Дж. Смит
Дъщерите на мрака

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета .

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета