Джоан Гарріс

П’ять четвертинок апельсина

Частина I

Спадок

1

Коли мати померла, мій брат Кассі отримав у спадок ферму, сестрі Рен-Клод відійшли багатства винного погреба, а мені ж, наймолодшій, дісталися її альбом і дволітровий слоїк із чорним перигорським трюфелем завбільшки з тенісний м’яч. Занурений у соняшникову олію, він і досі розповсюджує насичений сирий запах підліска.

Досить несправедливий розподіл статків, але мати завжди була наче невблаганна стихія, що творить благодіяння на власний розсуд і не лишає шансу зрозуміти примхливі вихиляси її логіки.

А я, як повсякчас твердив Кассі, була її улюбленицею.

Щоправда, за життя вона цього жодного разу не демонструвала. Мати не мала часу виявляти поблажливість, навіть якщо вона і була їй властива. Не до того їй було, коли чоловіка вбили на війні, а вона залишилася сама хазяйнувати на фермі. Ми ж стали не втіхою, а дратівниками її вдівства з усіма нашими галасливими забавками, бійками та суперечками. Коли ми хворіли, вона піклувалася про нас із вимушеною добротою, ніби вираховуючи при цьому ціну нашого одужання. Вияви любові в неї були найелементарніші: дати облизати каструлю після приготування, дозволити вишкребти останнє варення зі слоїка, без усмішки пригостити жменькою диких суниць, зібраних на межі за городом і загорнутих у носовичок. За чоловіка в сім’ї був Кассі. З ним вона поводилася ще суворіше, ніж із нами. Ренетт крутила хлопцям голови ще навіть до підліткового віку, і мати марнославно пишалася виявленою до неї увагою. А я була зайвим ротом – ані другим сином, який міг би розширити ферму, ані дочкою-красунею.

Я завжди була морокою й недоладьком, а після смерті батька взагалі стала хнюрком і нахалюгою. Кістлява й темноволоса, як мати, з такими ж мужицькими руками, пласкими стопами та широким ротом, я, мабуть, надто нагадувала її саму, бо дуже вже часто мамині губи кам’яніли, коли вона дивилася на мене. У цьому було щось від стоїцизму та фаталізму. Ніби вона передбачала, що саме я, а не Кассі чи Рен-Клод, збережу пам’ять про неї. І неначе їй хотілося, щоб це був хтось більш підхожий.

Можливо, саме тому вона й залишила мені нічого не вартий альбом, у якому нотатки та зізнання тіснилися на берегах упритул із рецептами, газетними вирізками й описами рослинних ліків. Це ніякий не щоденник, повірте. В альбомі немає ані точних дат, ані впорядкованості. Сторінки вставлені абияк, окремі аркуші пізніше зшиті дрібними стібками. Одні сторінки тонкі, ніби цибульне лушпиння, інші ж вирізані з картону під розмір пошарпаної шкіряної обкладинки. Мати позначала події свого життя рецептами – власними кулінарними винаходами або ж варіаціями старих добрих страв. Їжа була її ностальгією, її святкуванням, а готування й годування – єдиним виявом творчості. Перша сторінка присвячена смерті мого батька – стрічка від його ордена Почесного легіону цупко приклеєна до паперу, під розмитою фотографією та коротким рецептом темних гречаних млинців – і містить трохи чорного гумору. Під фотографією мати червоним олівцем приписала: «Не забути – викопати топінамбури. Ха! Ха! Ха!».

В інших місцях її записи більш багатослівні, хоча й сповнені абревіатур і зашифрованих послань. Я розпізнаю деякі фрагменти, про які вона пише. Інші ж нотатки записані якимись карлючками, тільки щоб зафіксувати щось необхідне тієї миті. Ще якісь записи здаються повністю вигаданими, брехливими, неймовірними. Багато де містяться помітки дрібним почерком, написані мовою, яку я геть не розумію: Ini tnawini inoti plainexini. Ini nacini inton inraebi inti ynani eromni. А ще трапляються окремі слова, надряпані зверху чи збоку сторінки ніби навмання. На одній сторінці – гойдалка синім чорнилом, на іншій – грушанка, пройдисвіт, візерунок помаранчевим олівцем. Ще на іншій – щось на кшталт вірша, хоча я ніколи не бачила, щоб вона брала до рук якусь книжку, окрім кулінарної. Вірш такий:

Ця солодкість

вишкрябана

ніби якийсь яскравий плід

слива персик абрикос

можливо кавун

з мене

ця солодкість

Було в цьому щось ексцентричне, те, що мене здивувало й занепокоїло. Наприклад, що ця кам’яна прозаїчна жінка могла в інтимні моменти плекати такі думки. Адже вона відгороджувалася від нас – від будь-кого – з такою люттю, що я вважала її нездатною на почуття.

Я ніколи не бачила її в сльозах. Вона зрідка усміхалась – і то лише на кухні, копирсаючись у прянощах і розмовляючи сама з собою (так мені здавалось). Бурмотіла назви трав і приправ: кориця, чебрець, перцева м’ята, коріандр, шафран, базилік, любисток.

І так само монотонно коментувала: Слідкуй за плиткою. Має бути правильно нагріта. Якщо недостатньо гаряча, млинець вийде глевкий. Якщо перегріта, олія горітиме і димітиме, а млинець стане хрустким. Пізніше я усвідомила, що вона намагалася мене вчити. Я слухала, бо розглядала ці кухонні уроки як єдину можливість заслужити бодай часточку її похвали. Та й будь-яка запекла війна час від часу потребує перемир’я. Понад усе вона любила сільські страви рідної Бретані, тож ми постійно їли гречані млинці, а бретонський крем-брюле,[1] кунь-аман[2]і бретонські галети,[3] як і козячий сир, ковбасу та фрукти ми продавали в Анже, що в низов’ї річки.

Мати завжди вважала, що фермою опікуватиметься Кассі. Але він виявив непокору та першим утік аж до Парижа, обірвавши всі контакти й даючи про себе знати хіба що різдвяною листівкою щороку. Тож коли мати через тридцять років померла, ніщо не могло його зацікавити в напівзабутому фермерському будинку на березі Луари. Я викупила його за власні кошти – вдовині гроші – і запропонувала гарну ціну, але то була чесна угода, і він радо на неї погодився. Він розумів, що потрібно зберегти ферму в родині.

Тепер, звичайно, усе змінилося. У Кассі є син. Хлопець одружився з гастрономічною журналісткою Лорою Дессанж, і у них тепер ресторан в Анже. Називається «Насолода у Дессанжів». Я бачила Кассі ще кілька разів до того, як він помер. Його син мені не сподобався. Жевжикуватий невіглас, котрий потроху, як і батько, гладшає, хоча й досі гарний і знає про це. Здавалося, він був одразу і всюди, намагаючись догодити. Називав мене тітонькою, знайшов мені стілець, наполіг на тому, щоб я всілася якнайзручніше; приготував каву, додав цукру й вершків, спитав про здоров’я, підлестив мені щодо цього – і так продовжувалося, аж доки в мене не запаморочилось у голові. Шістдесят-із-гакомрічний Кассі, брезклий від коронарного тромбозу, який його й доконав, дивився на мене з нестримною гордістю. Мій син. Дивись, який він красивий чоловік. Якого гарного, поштивого племінника ти маєш.

Кассі назвав його Яннік, на честь нашого батька, але я не стала через це любити його більше. Це в мені говорить мати з її нелюбов’ю до традицій і фальшивої близькості. Мені не подобається, коли мене торкаються або манірно посміхаються. Не розумію, чому наша спільна кров має бути запорукою приязні. Або ж таємниця пролитої крові, яку ми так довго приховуємо.

О, так. Не думайте, що я забула про цю історію. Ні на хвилину не забула, хоч інші й старанно намагалися це зробити. Кассі шкрябав пісуари у своєму паризькому барі. Ренетт працювала білетеркою в порнокінотеатрі на площі Піґаль і кидалася від одного чоловіка до іншого, ніби загублений собака. Здебільшого, щоб дістати грошей на помаду та шовкові панчішки. Удома вона була б королевою свята врожаю, улюбленицею, сільською красунею, якій немає рівних. А на Монмартрі всі жінки на одне лице. Бідолашна Ренетт.

Я знаю, про що ви думаєте. Ви хочете, щоб я перейшла до суті. Усе, що вас зараз цікавить, – це історія давніх днів, єдина приваблива нитка в моєму пошматованому прапорі. Ви хочете почути про Томаса Лейбніца. Чітку, розкладену по полицях, завершену історію. Втім, це не так уже й легко. Тут, як і в альбомі моєї матері, немає нумерованих сторінок. Відсутній початок, а фінал розтріпаний, як край непідшитої спідниці. Але я стара жінка – сьогодні буквально все старішає так швидко: мабуть, це щось у повітрі – і в мене є своя манера оповіді. Крім того, ви маєте дуже багато всього зрозуміти. Чому моя мати скоїла те, що скоїла. Чому ми так довго приховували правду. І чому я вирішила розповісти тепер свою історію чужим людям, упевненим, що життя можна вмістити в розворот у недільному газетному додатку, кілька фотографій, текстовий абзац і цитату з Достоєвського. Перегорни сторінку – і все скінчиться.

Ні. Не цього разу. Вони запишуть кожне слово. Звичайно, я не можу примусити їх надрукувати це, але, їй-богу, вони слухатимуть. Я змушу їх це зробити.

2

Мене звати Фрамбуаз Дартижан. Я народилася саме тут, у селі Ле-Лавез, розташованому на березі Луари менш ніж у п’ятнадцяти кілометрах від Анже. Наступного липня мені виповниться 65 років, сонце підпекло й вижовтило мене, як курагу. У мене є дві доньки: Пісташ, одружена з банкіром з Ренна, і Нуазетт, яка переїхала в 1985-му до Канади й пише мені раз на півроку, а також двоє онуків, які приїжджають на ферму щоліта. Я ношу чорне на знак жалоби за чоловіком, який помер двадцять років тому та під чиїм ім’ям я таємно повернулась до рідного села й викупила материнську ферму – давно занедбану, наполовину спустошену вогнем та опадами. Тут мене знають як Франсуазу Симон, удовицю Симон, і нікому й на думку не спадає шукати зв’язок між мною та родиною Дартижан, що поїхала звідси через ту жахливу історію. Не знаю, чому я вибрала те саме село й ту саму ферму. Можливо, я просто вперта. Сталося як сталося. Тут мій дім. Роки з Ерве зараз видаються мені білою плямою, як дивні спокійні хвилини в буремному морі, моменти очікування й забуття. Але я ніколи по-справжньому не забувала Ле-Лавез. Ні на секунду. Якась частина мене завжди була тут.

Знадобилося більше року, щоб зробити будинок на фермі знову придатним для життя. Я мешкала в південному крилі, де принаймні зберігся дах, і поки робітники перекладали покриття, черепицю за черепицею, я працювала в саду – у тому, що від нього залишилось, – зрізала гілля, формувала крони та знімала з дерев величезні гірлянди ненажерливої омели. Моя мати обожнювала всі фрукти, крім апельсина, якого не дозволяла приносити додому. Навіть імена вона нам дала на честь фруктів і ласощів: Кассі – на честь пирога з чорної смородини,[4] Фрамбуаз – на честь малинового лікеру,[5] а Ренетт отримала своє ім’ячко на честь сливи-ренклода,[6] що росла при південній стіні та родила рясно, ніби виноград, а влітку її вщент обліплювали оси – така вона була солодка. Колись ми мали більше сотні дерев – яблуні, груші, сливи-угорки, ренклод, вишні, айва, – не кажучи вже про кущі малини, аґрусу, смородини, порічок і грядки полуниці. Їхні плоди ми сушили, зберігали, а потім готували з них варення й лікери, а також чудові круглі пироги на пісочному тісті з заварним кремом і мигдалевою пастою. Мої спогади приправлені їхніми запахами, кольорами, назвами. Мати пестила дерева, як коханих дітей: у заморозки ми влаштовували їм димову грілку, на яку витрачали власні зимові запаси палива; весною – тачками вивалювали перегній під коріння. А влітку, щоб відлякувати птахів, ми прив’язували до гілок вирізані з фольги фігури, що тремтіли й шурхотіли на вітру, а також міцно зв’язані ниткою порожні бляшанки, які видавали моторошний гуркіт, і зроблені з кольорового паперу вертушки, що несамовито крутилися. Сад тоді перетворювався на карнавал брязкалець, блискучих стрічок і верескливих дротів – ніби різдвяна вечірка посеред літа. І кожне дерево мало своє ім’я.

Прекрасна Івонн – говорила мати, проходячи повз сукату грушу. Аквітанська троянда. «Бере» короля Генріха. У ці миті її голос ставав м’яким і монотонним. Я не знала: вона говорить до мене чи ж сама до себе. Конференція. Вільямс. Гіслен із Пентьєвра. Ця солодкість.

Зараз у саду лишилося менше двадцяти дерев, і їх цілком вистачає, щоб задовольнити мої потреби. Особливо популярний мій кисленький вишневий лікер, хоча я й почуваюсь трохи винною, що ніяк не можу запам’ятати назву вишні. Уся штука в тому, щоб не виймати кісточок. Нашаруйте вишні та цукор у сулію з широким горлом, заливаючи кожний шар чистим міцним алкоголем (найкраще смакує з кіршем, але можна взяти й горілку чи навіть арманьяк), десь до половини посудини. Долийте ще алкоголю й чекайте. Щомісяця перевертайте сулію, щоб цукор не кристалізувався. Через три роки алкоголь знебарвить вишні, просочить їх до кісточок, до крихітних серединок, а сам натомість стане рубіново-червоним, їдким, виразним, з ароматом пізньої осені. Наливайте настоянку в лікерні чарочки з тонкого скла, подавайте до них ложечки, щоб витягувати вишні, і не ковтайте одразу, дайте вимоченій ягоді розчинитися під язиком. Розколіть зубами кісточку, щоб вивільнити з неї залишки лікеру, і потримайте її в роті, поганяйте кінчиком язика: туди-сюди, уверх-униз, ніби намистину з чоток. Спробуйте згадати час, коли вишні дозріли, те літо, ту спекотну осінь, коли пересох колодязь, коли ми знайшли осині гнізда. Час минув, ми його втратили та знову віднайшли у твердому серці ягоди…

Так, знаю, знаю. Вам кортить, щоб я перейшла до суті. Але манера оповіді й час, необхідний для оповіді, важливі так само, як і все інше… Мені знадобилося п’ятдесят п’ять років, щоб про це заговорити. Тож дозвольте зробити це так, як я хочу.

Коли я повернулася до Ле-Лавеза, то була майже впевнена, що ніхто мене не впізнає. А проте я відкрито, навіть сміливо показалась у селі. Якщо хтось мене впізнав, якщо комусь вдалося вгадати в моїх рисах материні, я хотіла дізнатися про це одразу. Я хотіла з’ясувати, в якому була становищі. Я щодня ходила до Луари й вмощувалась на пласкому камені, де ми з Кассі вудили линів. Стояла на платформі нашого Спостережного Пункту. Деяких Стоячих Каменюк уже немає, але збереглися кілки, на які ми вішали свої трофеї, вінки та стрічки, а також голову Старої Мами, коли ми нарешті її впіймали. Я пішла й до тютюнової крамнички Брассо – там тепер заправляє його син, але старий ще живий, очі в нього чорні, злі й розумні – і до кафе Рафаеля, і до пошти, де поштаркою працює Жінетт Ур’я.

Я сходила навіть до військового меморіалу. З одного його боку під написом «Загиблі за Батьківщину» викарбувані імена вісімнадцяти вбитих на війні солдатів. Я помітила, що прізвище мого батька відкололи, залишивши грубу латку між Дарю Ж. та Фенуй Ж.-П. На другому його боці містилася бронзова табличка з десятьма іменами, написаними більшими літерами. Мені непотрібно було їх читати. Я знала їх напам’ять. Але я вдавала цікавість, знаючи, що хтось обов’язково розповість мені цю історію: можливо, покаже місце біля західної стіни церкви Святого Бенедикта, розкаже про щорічну службу, яку правлять на їхню пам’ять, що ці імена виголошують зі сходинок меморіалу, а потім покладають квіти… Мені було цікаво, чи зможу я це витримати. Цікаво, чи зможуть вони щось зрозуміти з мого обличчя.

Мартін Дюпре. Жан-Марі Дюпре. Колетт Ґодін. Філіпп Ур’я. Анрі Леметр. Жульєн Ланісен. Артур Лекоз. Аньєс Петі. Франсуа Рамонден. Август Трюріан. Так багато людей досі пам’ятають. Так багато людей мають ті самі імена та обличчя. Родини ж залишилися тут – Ур’я, Ланісени, Рамондени, Дюпре. Шістдесят років по тому вони все ще пам’ятають, і старі навчають ненависті молодих.

До мене певний час виявляли інтерес. Таку собі цікавість. Це ж будинок, занедбаний відтоді, як його покинула та жінка, Дартижан. «Я погано пам’ятаю подробиці, мадам, але мій батько… мій дядько…». «Навіщо ви придбали це місце?» – допитувались вони. Воно було як сіль в оці, як чорна пляма. Дерева, які там ще залишилися, наполовину згнили від омели та хвороб. Колодязь забитий камінням і замазаний цементом. Але я пам’ятала ферму охайною, квітучою та галасливою – коні, кози, кури, кролі… Мені подобається думати, що ті дикі кролики, які бігають через північне поле, можуть бути нащадками наших, бо я подекуди помічала білі плями на коричневому хутрі. Щоб задовольнити цікавість суспільства, я вигадала історію про дитинство на бретонській фермі. Пояснила, що купила землю задешево. Прикинулася вбогою та вибачливою. Дехто зі старожилів поглядав на мене з підозрою, думаючи, мабуть, що фермі належало б назавжди залишитися пам’яткою. Я носила чорне й ховала волосся під купою шарфів. Як бачите, я була старою від самого початку.

Незважаючи на це, мене прийняли лише через деякий час. Люди поводилися ввічливо, проте непривітно, а оскільки я від природи не вмію бути товариською – мати називала мене вовкуватою, – так і продовжувалося. Я не ходила до церкви. Знаю, який вигляд це мало, але я не могла примусити себе піти. Зарозумілість або ж непокірність, з якою мати назвала нас не на честь святих, а на честь фруктів… І тільки крамничка допомогла мені стати частиною громади.

Спочатку це була невеличка крамничка, хоч я завжди хотіла її розширити. Це сталося через три роки після моєї появи тут, і гроші Ерве майже скінчилися. Будинок знову був придатним для життя, проте земля досі стояла без діла: усього лише десяток дерев, овочева грядка, дві карликові кози, кури й качки – я нескоро змогла б мати із неї зиск. Я почала випікати пироги на продаж – бріош та імбирний кекс за місцевими рецептами, а також фірмову бретонську випічку матері, тонкі млинці, фруктові тарти, сабле, печиво, горіхові кекси, хрустики з корицею… Спочатку я продавала їх місцевій пекарні, а потім стала торгувати просто на фермі, додаючи потроху й інші товари: яйця, козячі сири, фруктові лікери та вина. На отримані кошти я придбала поросят, кроликів і ще кількох кіз. Я використовувала старі материні рецепти, більшість із яких брала з голови, лише іноді звіряючись з альбомом.

Пам’ять іноді грає в дивні ігри: здавалося, ніхто в Ле-Лавезі не пам’ятав кулінарії моєї матусі. Дехто зі старожилів навіть говорив, що мій приїзд змінив геть усе, бо жінка, яка жила тут до мене, була похмурою нечупарою. Будинок її смердів, а діти постійно бігали босоніж. І, як на них, то баба з воза, кобилі легше. Усередині я здригалася, але що могла сказати? Розповісти, як мати щодня вощила підлогу й примушувала нас вдягати фетрові калоші, щоб ми не натоптували черевиками? Як квітам було тісно у підвіконних ящиках? Як вона скребла нас з такою ж немилосердною безпристрасністю, як і сходи, перетворювала нас на червоношкірих індіанців, розтираючи фланельним рушником ледь не до крові?

Тут вона була людським осудовиськом. Про ту історію навіть видали книжку. Точніше брошуру. П’ятдесят сторінок, декілька фотографій. На одній – меморіал, на іншій – церква Святого Бенедикта, широким планом фатальна західна стіна. І побіжна згадка про нас трьох, навіть без імен. Я за це вдячна. Розмите збільшене фото моєї матері: вона тут з таким туго стягнутим волоссям, що очі здаються вузькими, наче в китайця, а рот зібганий у тоненьку смужечку осуду. Офіційне фото мого батька те саме, з альбому: він тут аж занадто молодий, гвинтівку недбало закинув на плече, широко всміхається. Потім, майже наприкінці, фото, від якого мені перехопило подих, наче рибі з гачком у роті. Чотири молодики в німецькій уніформі: троє обійнялися, а четвертий стоїть трохи збоку, самовпевнено, із саксофоном у руках… Інші також тримають інструменти – трубу, військовий бара бан, кларнет. І хоч їхні імена не підписані, я знаю кожного. Військовий ансамбль села Ле-Лавез, приблизно 1942 р. Крайній справа – Томас Лейбніц.

Я довго думала про те, як їм вдалося розкопати стільки подробиць. Де вони взяли фотографію матері? Наскільки мені було відомо, не існувало жодного її знімка. Навіть я бачила лиш один – старе весільне фото, заховане на дні нижньої шухляди комода в спальні. На ньому пара стоїть на сходах церкви Святого Бенедикта: він – у крисатому капелюсі, а вона – з розпущеним волоссям і квіткою, заткнутою за вухо… Зовсім інша жінка, вона вимушено й ніяково всміхається в камеру, а чоловік обіймає її за плечі. Я розуміла: якби мати дізналася, що я бачила цей знімок, вона б розсердилась і заховала його в інше місце, тремтячи він невідомого їй самій занепокоєння.

А от на фотографії в книжці вона більше схожа на ту жінку, котру, як мені здавалося, я знала, хоча насправді не знала ніколи – жорстку й завжди готову вибухнути люттю… Потім, розглядаючи фотографію автора на форзаці, я збагнула, звідки взялась інформація. Лора Дессанж, гастрожурналістка й ресторанна критикиня, коротке руде волосся й відпрацьована усмішка. Дружина Янніка. Невістка Кассі. Бідолашний дурник Кассі. Бідолашний Кассі, засліплений гордощами за успішного сина. Підставляти нас під удар – заради чого? Чи він сам зрештою повірив у свої вигадки?

3

Щоб ви розуміли, окупацію ми сприймали зовсім інакше, ніж містяни. Відтоді Ле-Лавез практично не змінився. Подивіться на нього нині: кілька вулиць, деякі з них —

і досі лише брудні дороги, що розходяться від головних перехресть. Там ось, позаду – церква, а там – пам’ятник на площі Мучеників, сквер і фонтан за ним, потім на вулиці Мартіна і Жана-Марі Дюпре – поштове відділення, м’ясна крамниця Петі, кафе «Погана репутація», бар-тютюн, на сходах якого, поряд із підставкою, повною листівок із зображенням військового меморіалу, сидить у кріслі-гойдалці старий Брассо. Навпроти розташовані крамничка «Квіти – Ритуальні послуги» (похорон і поминки, завжди пристойні ціни для мешканців Ле-Лавеза), жовта поштова скринька й універмаг – досі у володінні сім’ї Трюріан, на щастя, тільки нещодавно повернувся молодший онук.

За головною вулицею бринить Луара, темна й тиха, як змія на сонечку, і широка, як пшеничне поле. Її поверхню перерізають островки й перемілі, що здаються туристам, які під’їжджають з боку Анже, такими ж міцними, як і дорога під колесами їхніх авто. Звичайно, усе зовсім навпаки. Мандрівні острівки постійно пересуваються. Під поштовхом бистрих темних вод вони занурюються і виринають, ніби повільні жовті кити, залишаючи в кільватері маленькі коловертні. Із човна вони здаються безпечними, але для плавця становлять смертельну небезпеку: зворотний прибійний потік безжально тягне під спокійну воду, затягує необережного, щоб там тихенько, непомітно поглинути… У старій Луарі досі водиться риба. Лині, щуки та вугрі розрослися до гігантських розмірів на каналізаційних відходах і всілякій гнилизні з верхоріччя. Мало не щодня тут побачиш човни, хоча рибалки викидають за борт половину того, що впіймають.

Біля старої греблі стоїть сарайчик Поля Ур’я, де він гендлює рибальською снастю та блешнями, буквально на відстані плювка від того місця, де ми з Кассі раніше рибалили, а Жаннет Ґодін вкусила водяна змія. Біля ніг Поля лежить його старий пес, жахливо схожий на того брунатного дворнягу, що всюди таскався за ним у минулі часи, а сам Поль теліпає у воді шматком мотузки, ніби сподіваючись щось там упіймати.

Цікаво, чи він пам’ятає? Інколи я ловлю на собі його погляд – він один із тих, хто часто дивиться на мене, – і в цей момент я майже впевнена, що так, пам’ятає. Він, ясна річ, постарішав, як і ми всі. Його кругле бліде обличчя потемніло, стало мішкуватим і понурим. Кривулясті вуса кольору пережованого тютюну. Кінчик цигарки між зубами. Темно-синій берет, натягнений на череп. Він переважно мовчить, бо ніколи не був балакучим, але дивиться поглядом побитого пса. Він любить мої млинці та сидр. Можливо, саме тому він ніколи нічого не казав. Ніколи не здіймав галасу.

4

На шостому році мого перебування тут я нарешті відкрила млинцеву. До того часу я вже мала відкладені гроші, до мене звикли й прийняли до громади. Я найняла хлопця працювати на фермі – він був з Курле й не мав жодного стосунку до тих самих родин, – а ще взяла на роботу дівчину – допомагати обслуговувати клієнтів. Я починала з усього лише п’ятьох столиків – мій секрет завжди полягав у тому, щоб починати з малого і не дратувати людей. Згодом я подвоїла їхню кількість, до того ж у погожі дні я виставляла столи на терасу. Усе було дуже просто. Меню обмежувалося гречаними млинцями з начинками на вибір, якоюсь одною стравою дня й десертами. Як бачите, я могла дати собі раду на кухні, а Лізі доручала приймати замовлення. Свій заклад я назвала «Малиновий млинець», на честь фірмової страви – солодкого млинця з малиновим кулі й домашнім лікером, й усміхалася до себе, уявляючи їхню реакцію, якби вони дізналися… Декілька постійних клієнтів почали називати це місце «У малини», і від цього моя усмішка ставала ще ширшою.

Саме тоді на мене знову звернули увагу чоловіки.

Розумієте, за мірками Ле-Лавеза я була досить забезпеченою жіночкою. На той час мені ледве виповнилося п’ятдесят. До того ж я вміла готувати й вести хазяйство… До мене залицялося кілька чоловіків: хороші й чесні, як Жильбер Дюпре і Жан-Луї Лелассен, і ліниві, як Рамбер Лекоз, якому кортіло отримати довічне харчування. Навіть Поль, милий Поль Ур’я з обвислими прокуреними вусами й постійним мовчанням. Певна річ, питання про щось таке навіть не стояло. Я не могла дозволити собі піддатися такій дурній спокусі. Не те щоб мене це нітрохи не бентежило, але я не могла.

Я мала справу. У мене були материна ферма та спогади. Чоловік змусив би мене все це полишити. Тоді я вже не змогла б приховувати справжнє обличчя, і навіть якби селяни пробачили моє походження, вони б навряд чи змирилися з шістьма роками брехні. Тому я відмовлялася від усіх пропозицій, несміливих і зухвалих, допоки не зажила спочатку репутації безутішної, згодом – неприступної, а відтак – підстаркуватої.

Я прожила в Ле-Лавезі майже десять років. В останні п’ять я запрошувала Пісташ із сімейством на літню відпустку. Я спостерігала, як діти з цікавих окатих пакуночків перетворювались на маленьких яскравих пташок, що на невидимих крилах літали моїми лукою та садом. Пісташ – хороша дочка. Моя таємна улюблениця Нуазетт більше схожа на мене – лукава й бунтівна, з моїми чорними очима й сповненим дикунством і протиріччями серцем. Я могла вмовити її залишитися поряд – вистачило б слова чи усмішки, – але не зробила цього. Мабуть, страхалася, що перетворюся на свою матір. Вона слухняно шле сухі листи. Її шлюб завершився сумно. Вона працює офіціанткою в нічному кафе в Монреалі. Відмовляється брати в мене гроші. А от Пісташ – це така жінка, якою могла стати Ренетт: пухка, довірлива, ніжна зі своїми дітьми й люта, коли необхідно їх захистити, м’яке брунатне волосся, а очі – зелені, як горішок, на честь якого я її назвала. Завдяки їй і дітям я навчилася знову переживати гарні моменти свого дитинства.

Готуючи для них млинці й товстенькі ковбаски з яблуками та запашними травами, я згадала, як бути матусею. Я варила для них варення з інжиру, зелених помідорів, кислих вишень та айви. Дозволяла бавитися з малими грайливими козенятами та згодовувати їм хлібні скоринки й шматочки моркви. Ми годували курей, гладили м’які мордочки поні, збирали заячий щавель для кролів. Я показала їм річку й навчила діставатися до сонячних обмілин. Попередила їх, не без колючки в серці, про всі небезпеки: змій, коріння, коловороти, хибкі піски – і примусила поклястися ніколи-ніколи там не плавати. Я показала їм ліси за селищем, найкращі місця для збору грибів, навчила, як відрізнити справжню лисичку від несправжньої та як знаходити в гущі дику лохину. Таке дитинство мало бути в моїх дівчат. Замість цього був дикий берег Кот-д’Армора, де ми з Ерве жили якийсь час: вітряні пляжі, соснові ліси, криті шифером кам’яні будинки. Я намагалася бути їм хорошою мамою, справді докладала всіх зусиль, але завжди відчувала, що чогось не вистачає. Тепер я розумію, що не вистачало саме цієї ферми, цього будинку, цих полів, цієї сонної смердючої Луари в Ле-Лавезі. Ось чого я для них хотіла, а отримала лише з онуками. Тішачись із ними, я тішила саму себе.

Мені подобається думати, що мати робила б так само, якби мала можливість. Я уявляла її лагідною бабусею, подумки з нею сперечаючись: «Справді, матінко, ви остаточно розбещите цих дітей», – і це не здавалося таким уже й неможливим. Чи, може, я приписую їй те, чого не було. Можливо, вона й справді була такою, як я пам’ятаю – кам’яною жінкою, яка ніколи не усміхалась і спостерігала за мною з виразом відвертої незрозумілої люті.

Вона так і не побачила своїх онук, навіть не дізналася про їхнє існування. Я сказала Ерве, що мої батьки померли, і він ніколи в цьому не сумнівався. Його батько був рибалкою, а мати – такою собі округлою жінкою-куріпочкою, яка продавала рибу на ринку. Я загорнулась у них, ніби в позичену ковдру, знаючи, що настане час, і мені доведеться знову вийти на мороз без них. Гарною людиною був Ерве, спокійною, без жодного гострого кута, об який я могла порізатися. Я кохала його – не так палко й відчайдушно, як Томаса, але кохала.

Він помер у 1976 році – вбило блискавкою, коли вони з батьком ловили вугрів, – і моя скорбота мала присмак невідворотності й майже полегшення. Направду тривалий час усе було добре. Але справа – і життя – мали рухатися далі. Вісімнадцять місяців по тому я повернулася до Ле-Лавеза з відчуттям, ніби прокинулася від довгого темного сну.

Вам може здатися дивним, що я так довго зволікала й не читала материного альбому. Він був, за винятком перигорського трюфеля, моєю єдиною спадщиною, а за п’ять років я до нього майже не зазирала. Звісно, я знала безліч рецептів напам’ять, тож мені не треба було їх перечитувати, та все ж… Мене навіть не покликали на оголошення заповіту. Я не знаю, коли вона померла, хоча точно можу вказати де – у старечому притулку «Ля Готрай» у Вітре, від раку шлунка. Її поховали на місцевому кладовищі, і я приїжджала туди лише раз.

Могила розташована біля дальньої стіни, поряд із контейнерами для сміття. На пам’ятнику написано: Мірабель Дартижан і вказані якісь дати. Я з подивом дізналась, що мати брехала нам про свій вік.

Навіть не знаю, що змусило мене вперше розгорнути її альбом. Я проводила перше літо в Ле-Лавезі. Стояла засуха, і Луара зміліла на пару метрів, оголивши зморшкуваті береги, потворні, ніби коріння гнилого зуба. Вибілені під сонцем коріння дерев переплітались у воді, і діти гралися між ними на відмілинах, хлюпаючи босоніж по коричневих брудних калюжах і тицяючи палицями в сміття, яке приносило зверху течією. До того часу я уникала навіть дивитися на альбом, відчуваючи якусь незрозумілу провину: наче я підглядаю, наче будь-якої миті зайде мати й побачить, що я читаю її дивні секрети… Насправді ж я не хотіла знати її таємниці.

Таке буває, коли заходиш у темну кімнату й чуєш, як кохаються твої батьки. Внутрішній голос казав, що це неправильно, і мені знадобилося десять років, щоб зрозуміти – той голос був не материн, а мій.

Як я вже казала, її записи були переважно незрозумілі. Більшість зроблені незнайомою мовою – схожою на італійську, але вимовити її неможливо. Після декількох невдалих спроб розшифрувати я покинула цю справу. Рецепти були досить розбірливі, написані синім або фіолетовим чорнилом, а от божевільні карлючки, віршики, малюночки, спостереження, що їх перемежали, залишені казна-як. Я так і не змогла зрозуміти бодай якоїсь логіки.

Бачила сьогодні Ґійома Рамондена. З новою дерев’яною ногою. Він сміявся з Р.-К., яка на нього витріщалась. Коли вона запитала, чи не боляче, він відказав, що йому пощастило. Його батько робить клоги.[7] Тож тепер йому знадобиться тільки півпари, ха-ха, а шанси встояти навшпиньках під час вальсу скоротяться удвічі, моя гарнюня. Я постійно думаю про те, що там, усередині, під підколотою до ноги штаниною. Щось схоже на недосмажену ліверну ковбасу, перев’язану мотузочкою. Довелося кусати губи, щоб не розреготатись.

Ці слова дуже дрібним почерком записані над рецептом ліверної ковбаси. Мені такі історії з життя, з цим чорним гумором, здаються тривожними.

В інших місцях мати пише про дерева як про живих істот: Провела всю ніч біля Прекрасної Івонн, їй було так погано від холоду. При цьому дітей вона позначає скорочено – Р.-К., Кас, Фра, а про мого батька і згадки немає. Ніде. Багато років я гадала чому. Звичайно, я не могла розібрати, що написано в інших, таємних розділах. Мого батька – а я так мало про нього знаю – ніби не існувало.

5

А потім сталася ця халепа зі статтею. Сама я її не читала, як ви розумієте. Її опублікували в такому журналі, де про їжу пишуть як про стильний аксесуар: «Цього року, дорогенька, всі їдять кускус, це надзвичайно важливо». А для мене їжа – це просто їжа, чуттєве задоволення, дбайливо витворена ефемерність на кшталт феєрверка, хоч вона інколи й потребує значних зусиль, та все ж не сприймається серйозно, не є мистецтвом – на бога! – через одну дірку потрапило, з іншої вийшло. Хай там як, але одного дня статтю надрукували в одному з модних журналів. Називалась вона «Подорож уздовж Луари» чи якось так – відомий шеф-повар відвідував ресторани, що траплялися йому дорогою на узбережжя. Я його пам’ятаю: невисокий худий чоловічок, який приніс із собою в серветці власну сільничку й перечницю, а на коліна вмостив блокнот. Він скуштував мою паелью по-антильськи та теплий салат з артишоків, потім спробував шматок кунь-амана за материним рецептом, запив усе це домашнім сидром і чаркою фірмового малинового лікеру на додачу. Він багато запитував про мої рецепти, захотів відвідати кухню та сад і був у цілковитому захваті, коли я повела його в погріб і показала полиці з террінами[8] і консервацією, з ароматизованими маслами (горіховим, розмариновим, трюфельним) та оцтами (малиновим, лавандовим, яблучним). Він спитав мене, де я навчалась, і, здається, навіть засмутився, коли я розреготалась у відповідь. Мабуть, я тоді наговорила зайвого. Мені це, бачте, лестило. Пропонувала йому скуштувати те й се. Шматочок паштету рієт, кружальце сиров’яленої ковбаси. Ковточок лікеру з груш, тієї самої грушівки, яку мати зазвичай виготовляла в жовтні з падалиць, що починали шумувати одразу, як тільки торкалися землі, – їх обліплювали брунатні оси, тож доводилося збирати плоди дерев’яними щипцями… Я показала йому материн трюфель, що бережно зберігається в олії, мов комаха в бурштині, і всміхалася, спостерігаючи за тим, як він захоплено витріщає очі.

Чи розумієте ви, чого варта така річ?

Так, він потішив моє марнославство. Можливо, він ще й трохи самотній, а мені приємно було спілкуватися з чоловіком, який говорив зі мною однією мовою, зміг назвати трави у терріні, тільки скуштувавши його, і який сказав мені, що я надто гарна для цього місця та що це майже злочин…

Можливо, я трохи розмріялася. Треба було краще пильнувати.

Стаття вийшла через кілька місяців. Хтось приніс мені вирізку з журналу. Фотографія моєї млинцевої та пара абзаців.

«У пошуках автентичної гурманської кухні відвідувачі Анже можуть попрямувати до престижного закладу “Насолода у Дессанжів”. Якщо вони вчинять саме так, то безперечно проґавлять найзахопливіше відкриття моєї подорожі вздовж Луари…». Якщо чесно, я намагалася пригадати, чи згадувала при ньому Янніка. «За непоказним фасадом простого фермерського будинку творяться справжні кулінарні дива». Купа нісенітниць про «нове життя, яке творчий геній цієї жінки вдихнув у традиційну сільську кулінарію» – нетерпляче, зі зростаючим відчуттям паніки я пробігла очима статтю в пошуках невідворотного. Одна-єдина згадка прізвища Дартижан – і все, що я так дбайливо вибудувала, почне розсипатися…

Може здатися, що я перебільшую. Анітрохи. У Ле-Лавезі дуже добре пам’ятають війну. Тут є люди, які досі не розмовляють одне з одним. Деніз Муріак і Люсіль Дюпре, Жан-Марі Боне і Колін Брассо. А якою сенсацією стало те, що декілька років тому в Анже на зачиненому горищі будинку знайшли літню жінку! Батьки замкнули дочку в 1945 році, коли дізналися, що вона колаборантка. Дівчині тоді було шістнадцять. Випустили її, стару й божевільну, тільки через п’ятдесят років, коли батько нарешті помер.

А як щодо тих старих – їм зараз вісімдесят чи дев’яносто, – яких ув’язнили за військові злочини? Сліпі та хворі старигани, з пом’якшеними деменцією рисами, млявими й байдужими обличчями. Неможливо повірити, що колись вони були молоді. Неможливо уявити, що колись у цих крихких забудькуватих головах тіснилися криваві задуми. Розтрощиш посудину – і вміст витече. Спокутування такого злочину вимагає цілого життя.

«За дивним збігом обставин власниця “Малинового млинця”, мадам Франсуаза Симон, є родичкою власниці “Насолоди у Дессанжів”…».

Мені перехопило подих. Було відчуття, ніби всередині розгорівся вогонь і перекрив дихання, і я одразу опинилася на дні брунатної річки, яка стискала й втягувала мене вниз, а язики полум’я лизали горло, легені…

«…нашої доброї знайомої Лори Дессанж! Дивно, але їй не вдалося перейняти тітчині секрети. Особисто я віддаю перевагу невигадливим принадам “Малинового млинця” порівняно з елегантними (але надто примітивними!) пропозиціями Лори».

Я знову змогла дихати. Не племінник, а племінниця. Мені вдалось уникнути викриття.

Я пообіцяла собі, що надалі не допущу подібних дурощів. Ніяких більше розмов з приємними ресторанними критиками. За тиждень фотограф з якогось іншого паризького журналу приїхав брати в мене інтерв’ю, але я відмовилася з ним зустрічатись. Прохання про інтерв’ю приходили й поштою, але я їх ігнорувала. Якесь видавництво запропонувало мені випустити книгу рецептів. Уперше «Малиновий млинець» наводнили мешканці Анже, туристи, елегантні люди в нових блискучих машинах. Я завертала їх десятками. У мене були постійні клієнти й усього десять-п’ятнадцять столиків. Я не могла приймати так багато відвідувачів.

Я відчайдушно намагалася поводитись, як завжди. Відмовлялась приймати бронювання. Люди купчилися в черзі просто на тротуарі. Мені довелося найняти другу офіціантку, але загалом я не зважала на зайвий ажіотаж. Навіть коли той невисокий ресторанний критик повернувся, щоб посперечатися й переконати мене, я все одно його не послухала. Ні, я не дозволю публікувати свої рецепти в його колонці. Ні, книги не буде. Жодних фотографій. «Малиновий млинець» залишиться таким, який він є, – провінційною млинцевою.

Я розуміла: якщо опиратися й далі, вони зрештою залишать мене у спокої. Але шкоду вже було заподіяно. Тепер Лора та Яннік знали, де мене знайти.

Мабуть, їм розповів Кассі. Він оселився у квартирі неподалік від центру Парижа й, хоч ніколи не любив листуватися, час від часу писав мені. Його листи рясніли оповідками про знамениту невістку й чудового сина. Що ж, після статті та зчиненого нею галасу знайти мене стало справою їхнього життя. Вони й Кассі з собою притягнули, нібито як подарунок. Мабуть, думали, що ми розчулимося, побачивши одне одного через стільки років, але хоч його очі трохи засльозилися, мої були абсолютно сухими. У ньому мало що залишилося від старшого брата, з яким мене так багато пов’язувало. Він погладшав, риси обличчя стали безформним тістом, ніс почервонів, щоки вкрилися сіточкою порепаних судин, наче тріщинками, а усмішка була непевною. Замість тих почуттів, що я колись мала до нього – аякже, обожнювання героїчного старшого брата, який, як мені тоді здавалося, міг зробити будь-що: залізти на найвище дерево, обдурити диких бджіл і вкрасти їхній мед, перепливти Луару в найширшому місці, – була тільки ностальгія, перемішана з презирством. Та й, зрештою, усе це було так давно. Цей товстий чоловік здавався мені чужим.

Спочатку вони поводилися розумно. Ні про що не питали. Вони непокоїлися, що я живу тут сама, дарували подарунки, наприклад кухонний комбайн – їх шокувало, що у мене його не було, – а ще зимове пальто та радіоприймач, також пропонували звозити мене кудись… Одного разу навіть запросили до свого ресторану – величезного закладу зі столами зі штучного мармуру й картатими скатертинами, неоновими знаками та висушеними морськими зірками й пластиковими крабами, загорнутими в розвішену на стіні рибальську сітку. Я досить стримано відгукнулася про інтер’єр.

«Ну, тітонько, це те, що називають кітч, – люб’язно пояснила Лора, поплескуючи мене по руці. – Не думаю, що ви цікавитесь такими речами, але повірте мені – у Парижі це останній писк моди». Вона вишкірилася до мене. У неї дуже білі, дуже великі зуби та волосся кольору стиглої паприки. Вони з Янніком часто торкалися одне одного і цілувалися на людях. Мушу визнати, мене це помітно бентежило. А їжа була… мабуть, сучасна. Я в такому погано розуміюся. Спочатку подали щось на кшталт салату з такою-сякою заправкою – купа нарізаних квіточками овочів. Десь у ньому мав бути цикорій, але здебільшого він складався з салатного листя, редиски та моркви. Потім подали шматочок хека (мушу визнати, доволі непоганий, але занадто маленький) у соусі з білого вина та цибулі-шалот, прикрашений листочком м’яти – не питайте мене навіщо. Після цього принесли окрайчик грушевого пирога, на який покрапали шоколадним соусом і притрусили цукровою пудрою з шоколадними кучериками. Крадькома зазирнувши до меню, я побачила такі пафосні пропозиції, як «…грильяж-асорті на апетитній подушці з тонкого тіста, полите густим чорним шоколадом, подається з пікантним абрикосовим кулі». Судячи з опису, це ніщо інше, як звичайне флорентійське печиво, яке, коли його принесли, виявилось розміром із п’ятифранкову монету. Але ж як про нього написали! Ніби сам Мойсей приніс його з гори Синай. А ціни які! У п’ять разів вищі, ніж найдорожчі страви з мого меню, і це без урахування вина. Звичайно, я ні за що не платила. Але почала думати, що, так чи інакше, у цієї несподіваної уваги має бути прихований цінник.

І я не помилилась.

Через два місяці мені зробили першу пропозицію. Тисяча франків, якщо я поділюся з ними рецептом паельї по-антильськи і дозволю внести цю страву в їхнє меню. «Паелья по-антильськи від тітоньки Фрамбуаз», як її назвали у статті Жуля Лемаршана в липневому номері журналу «Гостинність і кухня» 1992 року. Спочатку я вирішила, що це жарт. «Витончене поєднання щойно виловлених морепродуктів із зеленими бананами, шматочками ананаса, родзинками та рисом із шафраном…» Я розсміялася. Невже їм мало власних рецептів?

– Не смійтеся, тітонько, – грубувато перервав Яннік, дивлячись на мене блискучими чорними очима. – Тобто Лора і я, ми будемо вам дуже вдячні…

Він широко та щиро усміхнувся.

– Ну, не соромтеся, тітонько.

Та годі вже так мене називати!

Лора обвила мене оголеною прохолодною рукою: «Ми попіклуємося про те, щоб усі знали, що це – ваш рецепт».

Тут я і зм’якла. Взагалі-то я була не проти ділитися рецептами, зрештою, досить багато я вже розповіла мешканцям Ле-Лавеза. Я віддала б їм паелью по-антильськи задурно, як і будь-що інше, що упало б їм в око, але тільки за умови, що вони викинуть оту «тітоньку Фрамбуаз» із меню. Я дивом уникла смертельної небезпеки. І не хотіла привертати зайву увагу.

Вони дуже швидко, майже без суперечок погодилися на мої умови. Через три тижні рецепт «паельї по-антильськи від тітоньки Фрамбуаз» з’явився на шпальтах «Гостинності і кухні», а поряд притулилася пишномовна стаття Лори Дессанж. «Сподіваюся, що зможу поділитися з вами ще багатьма традиційними рецептами тітоньки Фрамбуаз, – обіцяла вона. – До того часу ви можете самі скуштувати ці страви в ресторані “Насолода у Дессанжів”, що на Розмариновій вулиці в Анже».

Я так розумію, вони не очікували, що я прочитаю цю статтю. Можливо, подумали, що я не те мала на увазі. Коли я поговорила з ними про це, вони винувато перепросили, ніби спіймані на гарячому діти. Страва виявилась надзвичайно успішною, і вони вже спланували виділити окремий розділ тітоньки Фрамбуаз у меню, з моїми «кускусом по-провансальськи», «бобами у горщику» та «фірмовими тітчиними млинцями».

– Бачите, тітонько, – тріумфально заявив Яннік, – штука в тому, що ми не вимагаємо від вас жодної роботи. Просто будьте собою. Будьте природною.

– А я могла б вести колонку в журналі, – додала Лора. – «Поради тітоньки Фрамбуаз» чи якось так. Звичайно, вам не треба буде нічого писати самій. Усе робитиму я.

І вона всміхнулася мені, ніби дитині, що чекає на заохочення.

Вони знову притаскали з собою Кассі, і він теж сяяв усмішкою, хоча й мав збентежений вигляд, ніби все це для нього надто важкий тягар.

– Але ж я казала, – я намагалася говорити жорстко, щоб голос не тремтів. – Я ж вас попередила. Мені все це непотрібно. Я не хочу мати до цього жодного стосунку.

Кассі кинув на мене очманілий погляд. «Але ж це така чудова можливість для мого сина, – заблагав він. – Тільки подумай, як йому допоможе публічність».

Яннік відкашлявся.

– Батько має на увазі, – поспіхом виправив він старого, – що ми всі могли б мати з цього зиск. Якщо швидко зреагувати, перед нами відкриються необмежені можливості. Ми вийшли б на ринок з варенням тітоньки Фрамбуаз, печивом тітоньки Фрамбуаз… Певна річ, тітонько, ви б отримували непоганий відсоток.

Я похитала головою.

– Ви не чуєте мене, – сказала я, підвищивши голос. – Я не хочу публічності. Я не хочу відсотків. Мені це нецікаво.

Яннік і Лора перезирнулись.

– А якщо ви думаєте про те, що й я, – відказала я різко, – що ви можете провернути це й без моєї згоди – врешті, вам потрібні лише ім’я та фотографія, – то слухайте сюди. Якщо я дізнаюсь, що хоч один з так званих рецептів тітоньки Фрамбуаз з’явився в цьому журналі – у будь-якому журналі, – я одразу ж зателефоную редакторові. Я продам йому права на всі свої рецепти. Ні, я віддам їх задурно!

У мене збилося дихання, а серце калатало від люті та страху. Ніхто не перейде дорогу дочці Мірабель Дартижан. Вони розуміли, що я дійсно зроблю те, про що кажу. Я прочитала це в них на обличчях.

Та вони ще спробували щось там заперечити: «Тітонько…»

– І припиніть називати мене тітонькою!

– Я з нею поговорю, – Кассі важко підвівся зі стільця. Я помітила, що роки не помилували його, він весь подався всередину, ніби опале суфле. Навіть це невеличке зусилля змусило його тяжко хрипіти.

– Ходімо до саду.

Я сиділа на поваленому стовбурі біля покинутого колодязя, переповнюючись дивним відчуттям роздвоєння. Здавалося, старий добрий Кассі зараз зніме маску цього товстуна й постане переді мною такий, як раніше – напористий, азартний і дикий.

– Чому ти чиниш так, Буаз? – запитав він. – Це через мене?

Я повільно похитала головою.

– Тебе це аж ніяк не стосується, – відповіла я. – Як і Янніка.

Я сіпнулась у бік ферми.

– Ти ж помітив, що я привела до ладу старий будинок.

Він знизав плечима.

– Ніколи не міг збагнути, навіщо воно тобі, – визнав він. – Я б до нього і не доторкнувся. Мене сироти хапають від самої думки про те, що ти тут живеш.

Потім він подивився на мене дивним довгим поглядом, різкуватим, проникливим.

– Це дуже на тебе схоже, – усміхнувся він. – Ти завжди була її улюбленицею, Буаз. Ти зараз навіть схожа на неї.

Я смикнулася.

– Не заговорюй мені зуби! – сухо відказала я.

– Тепер ти ще й розмовляєш, як вона, – у його голосі звучала любов, провина, ненависть. – Буаз…

Я глипнула на нього.

– Хтось мусив зберегти пам’ять про неї, – сказала я. – І я знала, що це будеш не ти.

Він безпорадно простягнув руки.

– Але тут, у Ле-Лавезі…

– Ніхто не знає, хто я. Нікому й на думку не спадає провести паралель.

Я раптом усміхнулась.

– Знаєш, Кассі, для багатьох людей усі літні жінки більш-менш однакові на вигляд.

Він кивнув.

– І ти гадаєш, що «тітонька Фрамбуаз» тебе викриє.

– Впевнена, що так.

Настала тиша.

– Ти завжди була вправною брехухою, – чомусь згадав він. – Це ще одна річ, яку ти успадкувала від неї. Здатність приховувати. Я от, навпаки, цілком відвертий.

Кассі широко розкинув руки, щоб продемонструвати свою відкритість.

– Добре тобі, – байдуже промовила я. Навіть він у це повірив.

– Ти вправно готуєш, я це визнаю.

Він дивився повз моє плече на сад і дерева, що згинались під тягарем плодів.

– Їй би це сподобалось. Знати, що ти все це зберігаєш. Ти так на неї схожа… – повільно повторив брат. Без захоплення, просто констатуючи факт, частково з відразою, частково з подивом.

– Вона залишила мені свою книгу, – пояснила я. – Ту саму, з рецептами. Той альбом.

Кассі витріщив очі.

– Справді? Ту саму? Ну, ти точно була її улюбленицею.

– Не знаю, чому ти постійно це повторюєш, – роздратувалась я. – Навіть якщо в матері й була фаворитка, то це точно Ренетт, а не я. Ти ж пам’ятаєш…

– Вона сама мені говорила, – перебив він. – Казала, що з нас трьох тільки в тебе в голові є клепка і хоч якийсь характер. «Це хитрюще маленьке стерво більше схоже на мене, ніж ви разом, помножені на десять». Це її слова.

Схоже, так і було. У ньому бринів її голос, гострий і ясний, наче скло. Мабуть, вона тоді на нього сердилася, то був один з її нападів люті. Вона рідко нас била, але – Божечки! – попастися їй на язик…

Кассі скривився.

– Так вона це й сказала – холодно та сухо. І ще дивилась із цікавістю, ніби влаштувала мені якусь перевірку. Хотіла подивитися, що я зроблю.

– А що ти зробив?

Він знизав плечима.

– Розплакався, ясна річ. Мені ж було всього дев’ять.

«Звісно, так і було», – подумала я. Він завжди так поводився. Під шкіркою дикунства ховалась надмірна чутливість. Він, бувало, тікав з дому, ночував у лісі чи в будиночку на дереві, знаючи, що мати не відшмагає його. Потай вона навіть заохочувала його неслухняність, бо та скидалася на непокору, силу. Я б на його місці плюнула їй у вічі.

– Скажи-но, Кассі, – раптом дещо спало мені на думку, і від збудження перехопило подих. – Чи мати колись… Ти пам’ятаєш, щоб вона говорила італійською? Або португальською? Якоюсь іноземною мовою…

Кассі здивовано похитав головою.

– Ти впевнений? У її альбомі… – і я розповіла йому про сторінки, списані незнайомим письмом, яке мені так і не вдалося розшифрувати.

– Дай подивитися.

Ми разом погортали альбом. Кассі торкався жорстких жовтих аркушів з вимушеною цікавістю. Я помітила, що він навмисне не торкається написаного, хоча погладжує пальцями інші речі – фотографії, висушені квіти, крильця метеликів, клаптики тканини, приклеєні до паперу.

– Божечки, – стиха пробурмотів він. – Я й не знав, що вона таке витворила, – він поглянув на мене. – А ти ще кажеш, що не була її улюбленицею.

Рецепти одразу зацікавили його більше за все інше. Пальці, що гортали альбом, ніби повернули собі колишню спритність.

– Тарт зі сливами і мигдалем, – шепотів він. – Сирний клафуті з вишнями. Я їх пам’ятаю!

Раптом, захопившись, він ніби помолодшав, став колишнім Кассі.

– Тут усе, – промовив він. – Усе.

Я тицьнула в один із написаних не по-нашому абзаців.

Кассі розглядав його якийсь час, а потім розреготався.

– Це не італійська, – пояснив він мені. – Невже ти не пам’ятаєш?

Йому все це видавалося дуже кумедним і веселим. У нього навіть вуха затрусилися, схожі на голубінки.

– Це ж мова, яку вигадав батько. Він ще називав її «біліні-енверліні». Хіба не пам’ятаєш? Він же повсякчас так балакав…

Я спробувала пригадати. Мені було сім років, коли він помер. «Має ж бодай щось зберегтися в пам’яті», – сказала я собі. Але збереглося надто мало. Усе поглинула темна жадібна прірва. Я пригадую батька, але уривками. Запах молі й тютюну від його масивного пальта. Він один любив топінамбур, тож ми всі змушені були його їсти хоча б раз на тиждень. Одного разу я загнала рибальський гачок між великим пальцем і долонею, а його руки тримали мене, поки голос наказував бути хороброю… Його обличчя я пам’ятаю за фотографіями, і всі вони сепією. А в закапелку пам’яті міститься щось далеке, те, що темрява з неохотою виплюнула. Батько щось белькоче нісенітною мовою та широко всміхається, Кассі сміється, я теж сміюся, хоч і не розумію жарту, а мати єдиний раз десь далеко, їй нас не чути, можливо, у неї напад мігрені, наше несподіване свято…

– Я щось пам’ятаю, – нарешті промовила я.

Кассі терпляче пояснив. Мова переставлених складів, слів задом наперед, безглуздих префіксів і суфіксів. Ini tnawini inoti plainexini. Я хочу пояснити. Minini toni nierus niohwni inoti. Я не знаю, кому.

Дивно, але Кассі, здавалося, було байдуже до таємних записів матері. Він впився поглядом у рецепти. Усе інше було для нього мертвим. А от рецепти він міг зрозуміти, помацати, скуштувати. Я відчувала, як незручно йому було стояти надто близько до мене, наче моя схожість із матір’ю могла заразити і його.

– Якби мій син побачив усі ці рецепти… – стиха мовив він.

– Не кажи йому, – різко відповіла я. Я вже почала розуміти, що Яннік за людина. Що менше він знатимете про нас, то краще.

Кассі знизав плечима.

– Звісно, не скажу.

І я повірила йому. Це означало, що я не так схожа на матір, як йому здавалось. Господи Боже, я довірилась йому, і на якусь мить мені здалося, що він дотримає обіцянки. Яннік і Лора тримались на відстані, тітонька Фрамбуаз зникла з горизонту, а літо перетекло в осінь, тягнучи за собою шлейф опалого листя.

6

Яннік каже, що бачив сьогодні Стару Маму. Він прибіг з річки, здичавілий від збудження і балаканини. З поспіху він забув на березі рибу, і я визвірилася на нього за згаяний час. Він дивився на мене очима, сповненими сумної безпорадності, я думала, щось скаже, але він промовчав. Гадаю, йому було соромно. Я відчуваю тягар і мороз усередині. Хочу щось сказати, але не знаю, що саме. Усі кажуть, що побачити Стару Маму – погана прикмета, але з мене вже досить. Можливо, саме тому я є тією, ким є.

Я чимало часу просиділа над материним альбомом. Частково через страх. Мабуть, страх того, що я можу з нього дізнатися. Чи, можливо, того, що він змусить мене пригадати. Та й оповідь була хитросплетена, а перебіг подій навмисне майстерно заплутаний, ніби каверзний картярський фокус. Я майже забула той день, про який вона писала, дарма що пізніше він мені снився. Її почерк, хоч і розбірливий, був надзвичайно дрібний, і в мене починала страшенно боліти голова, якщо я читала занадто довго. У цьому я теж на неї схожа. Я досить добре пам’ятаю її мігрені, дуже часто їм передувало те, що Кассі називав «заскоками». Він казав, що вони погіршилися після мого народження. З усіх нас він єдиний пам’ятав її до того.

Під рецептом сидрового глінтвейну вона занотувала таке:

Я пам’ятаю, як це. Бути на виду. Бути цільною. Так було деякий час, допоки не народився К. Зараз намагаюся пригадати, як це – бути такою молодою. Якби ж ми тільки трималися якнайдалі, кажу я собі. Не поверталися б у Ле-Лавез. Я. намагається допомагати. Але ніякого кохання тут уже немає. Тепер він мене боїться, боїться того, що я можу заподіяти. Йому. Дітям. Як би там не думали собі люди, але в стражданні немає нічого позитивного. Врешті-решт воно вижирає все. Я. залишається зі мною заради дітей. Я мала б бути вдячною. Він міг піти, і ніхто б ніколи не подумав про нього погано. Так чи інакше, але він тут народився.

Не така вона була людина, щоб скаржитися, тож терпіла біль якомога довше. Потім нарешті зачинялася в затемненій кімнаті перепочити, а ми мовчки товпилися ззовні, як сторожкі кошенята. Щопівроку вона страждала від справді серйозних нападів, які знесилювали її на декілька днів. Пам’ятаю, колись – я тоді була ще дуже мала – вона повалилася просто по дорозі від колодязя, розтягнувшись на відрі, вода з якого залила суху доріжку перед нею. Її солом’яний капелюх злетів, оголивши роззявлений рот і витріщені баньки. Я була сама в городі, збирала трави. Перше, що спало мені на думку, – вона померла. Її мовчання, чорне провалля рота на тлі туго натягнутої шкіри, застиглі зіниці. Я дуже повільно поставила кошик і підійшла до неї.

Доріжка дивним чином викривлялася під ногами, ніби я дивилась на неї крізь чужі окуляри, і я трохи шпорталась. Мати лежала на боці. Одна нога в неї відкинулась убік, темна спідниця дещо задралася й оголила черевик і панчоху. Її рот був широко роззявлений.

Я почувалася дуже спокійною.

Вона померла, сказала я собі. Почуття, яке нахлинуло на мене при цій думці, було таким сильним, що на якусь мить я навіть не могла його визначити. Яскравою кометою воно полоскотало під пахвами і перевернулось у шлункові, наче млинець на сковорідці. Жах, горе, збентеженість… Я шукала в собі ці почуття, але й сліду їх не знаходила. Натомість були спалахи отруйних феєрверків, що наповнили моє серце легкістю. Я витріщалася на тіло матері й відчувала полегшення, надію та примітивну, потворну радість.

Ця солодкість…

Я відчуваю тягар і мороз усередині.

Та знаю, знаю. Годі й сподіватися, що ви зрозумієте мої почуття. Мені самій вони здаються гротескними, коли знову пригадую той випадок і думаю, чи це не черговий фальшивий спогад… Певна річ, то, мабуть, був шок. Люди в стані шоку переживають дивні речі. Навіть діти. Особливо діти, та ще й такі обмежені дикуни, якими були ми. Замкнені у своєму божевільному світі між Спостережним Пунктом і річкою, де Стоячі Каменюки пильнували за нашими таємними ритуалами… Але радість я однаково відчувала.

Я стояла біля неї. Застиглі очі, не мигаючи, дивилися на мене. Я розмірковувала, чи повинна їх прикрити. Щось мене турбувало в цьому риб’ячому погляді круглих очей, що нагадував Стару Маму того дня, коли я нарешті її впіймала. На материних губах виблискувала нитка слини. Я підійшла ближче…

Вона рвучко простягнула руку й схопила мене просто за литку. Не мертва, ні, вона лише чекала, а в очах з’явився блиск підступного розуму. Вона з болем ворушила язиком, вимовляючи кожне слово з кришталевою чіткістю. Я заплющила очі, щоб не заверещати.

– Слухай. Принеси мою палицю, – її голос був дряпучим, металевим. – Принеси її. З кухні. Швидко.

Я вирячилась на матір. Її рука досі стискала мою голу литку.

– Сьогодні вранці я відчула, що це станеться, – беземоційно пробурмотіла вона. – Знала, що це буде серйозний напад. Побачила тільки половину годинника. Відчула запах апельсинів. Принеси палицю. Допоможи мені.

– Я думала, ти помираєш, – мій голос звучав так само ясно й твердо, як і її. – Думала, ти померла.

Кутик її рота сіпнувся, і вона видала низький тріскучий звук, у якому я зненацька впізнала сміх. Я побігла до кухні – цей звук стояв у моїх вухах, – знайшла палицю, важезний дрючок з покрученого глоду, яким вона діставала до найвищих гілок фруктових дерев, і принесла їй. Мати вже стояла навкарачки, упершись долонями в землю. Вона різко й нетерпляче метляла головою, ніби відмахуючись від набридливих ос.

– Добре, – голос звучав так, ніби вона набрала повний рот багнюки. – Тепер залиш мене. Скажи батькові. Я… йду… до своєї… кімнати.

Здіймаючись на ноги за допомогою палиці й тримаючись прямо лише завдяки зусиллю волі, вона повторила:

– Я сказала, йди геть!

І незграбно вдарила мене пазуристою рукою, мало не втративши рівновагу, бо спіткнулась на доріжці зі своєю палицею. Я чкурнула геть і обернулась тільки тоді, коли відбігла досить далеко. Я зігнулася за поростями порічки та спостерігала, як вона плентається до будинку, волочачи ноги по грязюці.

Тоді я вперше дізналася про страждання матері. Пізніше батько, поки вона лежала в темряві, розповів нам про цю історію з годинником та апельсинами. Ми небагато зрозуміли з того, що він нам казав. Він терпляче пояснив, що в нашої мами бувають погані періоди, коли мігрені такі жахливі, що іноді вона навіть сама не розуміє, що коїть. У нас же був колись сонячний удар? Чи пам’ятаємо ми це запаморочливе відчуття нереальності, ніби предмети ближчі, а звуки голосніші, ніж насправді? Ми дивилися на нього, нічого не розуміючи. Тільки Кассі, тоді дев’ятирічний, начебто щось збагнув.

– Вона дещо робить, – казав батько. – Те, чого потім не пам’ятає. Це все через погані періоди.

Ми мовчки витріщалися на нього. Погані періоди.

Мій дитячий розум асоціював це з казками про відьом. Пряниковий будиночок. Семеро лебедів. Я уявляла, як мати лежить там у темряві з розплющеними очима, і дивні слова ворушаться між її губ, мов вугрі. Я уявляла, як вона дивиться крізь стіну й бачить мене, заглядає просто в душу та заходиться в моторошному реготі… Інколи батько спав на стільці в кухні, коли в матері були ті погані періоди. Одного ранку ми побачили, як він миє лоб у кухонній раковині, а вода червона від крові… Випадково забився, пояснив він нам. Дурний випадок. Але я пам’ятаю, як виблискувала кров на теракотових кахлях. А на столі лежало довге поліно. На ньому теж була кров.

– Вона ж не скривдить нас, татку?

Він якусь мить дивився на мене. Cум’яття на секунду чи дві. А в очах я бачила вагання, ніби він зважував, як багато можна розповісти.

Потім він усміхнувся.

– Звісно ні, люба. – «Що за питання?» – читалося в його усмішці. – Вона ніколи не завдасть тобі шкоди.

Тато загорнув мене в обійми, і я відчула запах тютюну й молі, солодкуватий запах застарілого поту. Але я не забула його вагання, його роздуми. Він міркував про це мить. Прокручував у голові, скільки нам розповісти. Можливо, гадав, що в нього попереду є час, багато часу, щоб пояснити нам, коли ми трохи подорослішаємо.

Тієї ж ночі до мене долітали різні звуки з батьківської спальні – крики, биття скла. Я прокинулася рано й побачила, що батько всю ніч провів на кухні. Мати встала пізно, але була бадьорою – такою життєрадісною я ніколи її не бачила: мугикала собі під ніс пісеньку, перемішуючи в круглій мідній каструлі зелені помідори для варення, мені навіть перепала жменька жовтої аличі з кишені її фартуха. Ніяковіючи, я спитала, чи їй краще. Вона глянула на мене, не розуміючи, про що я, обличчя в неї було пусте й невиразне, мов чиста тарілка. Пізніше я прослизнула в їхню кімнату й побачила, як батько затягує розбите віконне скло вощеним папером. Підлога була засипана склом з вікна та камінного годинника, який тепер лежав на мостинах циферблатом униз. На шпалерах, якраз над приголов’ям, засох червоний мазок, і я зацікавлено розглядала його. П’ять відбитків її пальців і плямою – долоня. Коли через декілька годин я заглянула туди знову, стіна виявилася ретельно відчищеною, а сама кімната стала охайною. Ніхто з батьків не згадав про цей інцидент, обоє поводилися так, ніби нічого не сталося. Але після цього батько на ніч запирав двері нашої спальні, а вікна закривав на засув, ніби боявся, що хтось може до нас увірватися.

7

Коли батько загинув, я по-справжньому майже не горювала. Шукаючи в собі скорботу, я наткнулася лише на якусь затверділість усередині, як кісточку в плоді. Казала собі, що більше ніколи не побачу його обличчя, але на той час я й так майже забула, яке воно. Для мене він став як ікона, гіпсовий святий із закоченими очима та ґудзиками на уніформі, які м’яко поблискували. Я спробувала уявити, як він лежить мертвий на полі битви або як його останки скинули до братської могили, бо його розірвало міною, що влучила просто в обличчя… Я уявляла різні жахи, але всі вони справляли на мене не більше враження, ніж нічні кошмари. Кассі сприйняв цю новину з усіх нас найгірше. Почувши про смерть батька, він втік з дому на два дні й повернувся виснажений, голодний і вкритий слідами від комариних укусів. Він ночував на іншому березі Луари, там, де ліси переходять у болото. Гадаю, він захопився божевільною ідеєю піти в армію, але натомість заблукав і багато годин кружляв, доки знову не вийшов до Луари. Він намагався випинати груди й вдавати, що пережив надзвичайні пригоди, але цього разу я йому не повірила.

Після того він взяв за звичку битися з іншими хлопцями й часто приходив додому в порваному одязі та з кров’ю під нігтями. Він годинами самотою стирчав у лісі. Кассі ніколи не плакав за батьком і пишався цим, навіть клявся в цьому Філіппові Ур’я, коли той спробував його розрадити. Ренетт, навпаки, насолоджувалась увагою, яка звалилася на неї після батькової загибелі. Люди заходили до нас із подарунками або гладили її по голові, коли зустрічали в селі. Наше майбутнє – і майбутнє нашої матері – було предметом тихих і серйозних дискусій у кафе. Моя сестра навчилася сльозити, коли треба, і по-сирітськи всміхатися, завдяки чому отримувала солодкі подарунки й репутацію найчутливішої з нашого сімейства.

Мати ніколи не говорила про батька після його смерті. Наче той ніколи з нами не жив. Ферма продовжила працювати без нього – і чи не з більшим успіхом. Ми викопали весь топінамбур, який любив лише він, і посадили натомість спаржу та фіолетову броколі, що коливалася й шелестіла на вітрі. Мені почали снитися страшні сни, у яких я лежала під землею і гнила у хмарі смороду, спричиненого моїм розпадом. Я тонула в Луарі, відчуваючи, як мул річкового дна розтікається по мертвій плоті. А коли я намагалася дістатися поверхні води й покликати на допомогу, то відчувала, що там, поряд зі мною, сотні інших тіл, вони повільно хитаються разом із підводною течією, щільно напхані плече до плеча; деякі з них були цілі, деякі вже розклалися. Безликі, вони усміхалися вивернутими щелепами й привітно крутили мертвими очима… Від цих снів я прокидалася спітніла і з криком, але мати ніколи не приходила до мене. Натомість приходили Кассі та Ренетт – з роздратуванням або співчуттям. Часом вони щипали мене й шепотіли погрози. А часом пригортали до себе й заколисували. Інколи Кассі розповідав історії, а ми з Ренетт слухали, виблискуючи в місячному сяйві виряченими очима. Історії були про велетнів і відьом, про троянд-людоїдів, про гори й драконів, що перевдягались людьми… О, в ті часи Кассі був хорошим оповідачем, і хоча іноді він ставав недобрим і глузував з моїх страхів, саме його історії та сяючі очі я найчастіше згадую тепер.

8

По смерті батька ми спізнали материні погані періоди не гірше за нього. Коли починалися напади, вона говорила нечітко, відчувала тиск у скронях, якого намагалась позбутися, нетерпляче постукуючи себе по голові. Інколи вона тягнулася по щось – ложку чи ніж – і промахувалась, ляпаючи рукою по столу або раковині, ніби намацуючи потрібний предмет. Іноді вона питала: «Котра година?» – хоча величезний кухонний годинник був просто перед очима. І завжди в такі моменти лунало одне й те саме різке підозріле запитання:

– Невже хтось із вас приніс додому апельсини?

Ми мовчки хитали головами. Апельсинів у нашому житті майже не було, і їли ми їх дуже рідко. Інколи їх можна було побачити на ярмарку в Анже: бокасті іспанські апельсини з ямкуватою шкіркою, дрібнопористі червоні апельсини з Півдня – розрізані навпіл, вони демонстрували багряну плоть, схожу на рану… Мати завжди трималася подалі від таких прилавків, наче її нудило від самого їхнього вигляду. Одного разу, коли якась сердечна жіночка пригостила нас апельсином, мати не впускала нас у будинок, допоки ми ретельно не вимили руки, не вичистили під нігтями і не втерли у пучки лавандово-лимонний бальзам. І навіть після того вона скаржилася, що він нас тхне апельсиновою олією, тож вікна були відчинені два дні, доки запах остаточно не вивітрився. Звичайно, апельсини в її погані періоди були уявними. Запах був лише провісником мігреней, тож декілька годин по тому вона лежала в темряві, поклавши на обличчя вимочений у лавандовій воді носовичок. Поряд з нею були й пігулки. Як я пізніше дізналася, то був морфій.

Вона ніколи нічого нам не пояснювала. Ті крихти інформації, які ми мали, були зібрані шляхом тривалих спостережень. Коли мати відчувала наближення мігрені, вона просто без жодних попереджень зачинялась у своїй кімнаті, залишаючи нас самих. Тому ми вважали її погані періоди такими собі канікулами, що тривали від кількох годин до цілого дня чи навіть двох, протягом яких ми несамовито дуріли. Це були чудові дні, і я бажала, щоб вони тривали вічно: плавання в Луарі, ловля раків на мілині, блукання по лісу, об’їдання вишнями, сливами чи зеленим аґрусом, бійки, стрілянина одне в одного з зарядженої бульбою іграшкової гвинтівки та прикрашання Стоячих Каменюк здобиччю наших пригод.

Стоячі Каменюки були залишками старого молу, давно змитого течією. П’ять кам’яних стовпів, один з яких був коротшим за інші, стирчали з води. Збоку кожного відстовбурчувалася металева скоба, з-під якої по мохастому каменю бігли іржаві патьоки там, де колись прив’язували човни. Саме на ці металеві випини ми вішали свої трофеї: дикунські гірлянди з риб’ячих голів і квітів, секретні позначки, чарівні камінці, вирізані з плавучих корчів статуетки. Останній стовп стояв на добрячій глибині, де течія була особливо сильна, тож саме там ми ховали скриньку з нашими скарбами. То була загорнута в промащене ганчір’я та підважена бляшанка. Ланцюг був примотаний до мотузки, прив’язаної до стовпа, який ми називали виключно Стовпом Скарбів. Щоб дістати наші багатства, треба було спочатку допливти до останнього стовпа – то був подвиг, – потім, тримаючись рукою за камінь, підняти занурену скриньку, відв’язати її та погребти з нею назад до берега. Зазвичай тільки Кассі міг таке зробити. «Скарб» переважно складався з предметів, які будь-якому дорослому не здалися б цінними. Пістолетики для стрільби бульбою. Жуйка, яку ми загортали у засмальцьований папір, щоб довше зберігалася. Ячмінний льодяник. Три цигарки. Декілька монет у пошарпаному гаманці. Світлини актрис (це, як і цигарки, належало Кассі). Кілька номерів жовтого журнальчика.

Інколи до наших «мисливських походів» долучався Поль Ур’я, хоч ми ніколи не ділилися з ним усіма секретами. Поль мені подобався. Його батько Жан-Марк торгував блешнями на дорозі до Анже, а мати брала замовлення на штопання, щоб якось звести кінці з кінцями. Він був єдиним сином підстаркуватих батьків, які годилися йому в дідусі й бабусі, тому більшість часу він намагався не потрапляти їм на очі. Він жив так, як хотілося жити мені: улітку проводив ночі в лісі, і його сім’я зовсім через це не хвилювалася. Він знав, де шукати гриби в підліску та як майструвати сопілку з вербового гілля. Він мав спритні та вмілі руки, але говорив незграбно й повільно, а якщо поблизу були дорослі, то ще й заїкався. Хоча вони з Кассі були приблизно одного віку, Поль не ходив до школи, а натомість працював на фермі свого дядька – доїв корів і виганяв їх на пасовисько. До мене він ставився терпляче, набагато терплячіше, ніж Кассі, – ніколи не глузував з мого невігластва і не зневажав за те, що я маленька. Звичайно, тепер він старий. Але інколи мені здається, що з нас чотирьох він постарішав найменше.

Частина ІІ

Заборонений плід

1

Уже з початку червня літо обіцяло бути спекотним, Луара обміліла й замулилася від пливунів та обвалів берега. Та й змій було багато, більше, ніж зазвичай – пласкоголові брунатні гадюки сновигали в заростях на мілині. Одна така вкусила Жаннет Ґодін, коли вона сухим полуднем йшла босоніж по мілководдю. За тиждень її поховали у дворі церкви Святого Бенедикта, під невеличким гіпсовим хрестом із янголятком. Коханій донечці… 1934–1942. Я була на рік від неї старша.

Раптом я відчула, ніби піді мною розкрилась безодня – гаряча глибока яма, схожа на велетенську пащу. Якщо Жаннет померла, то і я можу. Будь-хто може. Кассі зверхньо подивився на мене з висоти своїх чотирнадцяти років і процідив: «Природно, що люди помирають під час війни, дурепо. І діти також. Люди постійно мруть».

Я спробувала пояснити, але зрозуміла, що не можу. Те, що гинуть вояки – навіть мій батько, – то одне. І цивільні гинуть під час бомбардувань, хоч у Ле-Лавезі майже не бомбили. Але то було геть інше. Мої сновидіння погіршилися. Я годинами чатувала біля річки з рибальським сачком і ловила на мілині хижих брунатних змій.

Я трощила їхні мудрі пласкі голови об каміння та вішала мертві тіла на оголені корені понад берегом. Тиждень такого полювання – і з коріння звисало двадцять чи більше мертвих змій, а навкруги стояв гнітючий – риб’ячий і гнилісно-солодкий – сморід. Кассі й Ренетт були тоді ще в школі (вони обоє вчилися в колежі в Анже), тож саме Поль першим побачив, як я з прищіпкою на носі завзято бовтаю сачком у муляці.

На ньому були шорти й сандалії, і він тримав свого пса Малабара за поводок із мотузки.

Я ковзнула по ньому байдужим поглядом і повернулася до води. Поль всівся поруч зі мною. Малабар розлігся на доріжці й відхекувався. Я не звертала уваги на них обох. Нарешті Поль заговорив: – Щ-що сталося?

Я знизала плечима.

– Нічого. Полюю, от і все.

Знову мовчанка.

– На з-змій, – його голос був навмисне байдужим.

Я досить зухвало кивнула.

– То й що?

– Та нічого, – він потріпав Малабара по голові. – Роби собі, що хочеш.

Пауза тягнулась, мов равлик на перегонах.

– Мені цікаво, чи це боляче, – нарешті сказала я.

Він подумав хвилинку, ніби намагаючись зрозуміти, про що я, а потім похитав головою.

– Не знаю.

– Кажуть, отрута проникає в кров і ти дерев’янієш.

Ніби засинаєш.

Поль ухильно поглянув на мене – і не погодився, і не став заперечувати.

– К-Кассі к’же, що Жаннет Ґодін, м’буть, бачила Стару Маму, – нарешті промовив він. – Ну, ти розумієш. Саме тому змія її і в-вжалила. То прокляття Старої Мами.

Я похитала головою. Кассі, завзятий оповідач і захоплений читач історій у дешевих пригодницьких журнальчиках (з назвами на кшталт «Материнське прокляття» або «Варварська юрба»), повсякчас теревенив про щось таке.

– Я думаю, Старої Мами не існує, – байдуже кинула я. – Я ж ніколи її не бачила. Та й прокляття – то брехня. Усі це знають.

Поль поглянув на мене з обуренням і сумом.

– Звісно, існує, – пробурмотів він. – І зараз вона тут, на дні. М-мій батько одного разу бачив її, задовго до того, як я народився. На-найбільша щука з усіх, які ти тільки бачила. А за тиждень він зламав ногу, впавши з в-велосипеда. Навіть твій батько… – він раптом замовкнув, зніяковіло ховаючи очі.

– Нічого такого, – різко відповіла я. – Мій батько загинув у битві.

Я раптом наживо побачила, як він марширує – маленька ланка в безкінечному ланцюгу, що невтомно рухається в бік розщелини горизонту.

Поль мотнув головою.

– Вона там, – вперто повторив він. – На самісінькій глибині Луари. Їй десь сорок років, а може, і п’ятдесят. Щуки ж живуть довго. Вона чорна, як грязюка, у якій живе. Але розумна, достобіса розумна. Вона може схопити пташку, що сяде на воду, так само легко, як хлібну скоринку. Татко к’же, що то не щука, а привид, убивця, яку прокляли довіку спостерігати за чужим життям. От вона нас і ненавидить.

Для Поля то була довга промова, і, попри власну впертість, я слухала її зацікавлено. З річкою були пов’язані різноманітні історії й бабусині побрехеньки, але легенда про Стару Маму була найдавнішою. Велетенська щука, чий рот гороїжиться від гачків відчайдухів, які хотіли її упіймати. В її очах – диявольський розум. У пузі – скарб невідомого походження й невимовної цінності.

– Мій тато к’же, якщо хтось її впіймає, вона виконає одне бажання, – продовжив Поль. – К’же, що він би обрав мільйон франків і заглянути під спідницю отій Ґреті Ґарбо.[9]

Він дурнувато всміхнувся. Ніби хотів сказати: «От вже ці дорослі».

Я задумалася над цим. Сказала собі, що не збираюся задурно вірити в бажання та прокляття. Але образ старої щуки мене не покидав.

– Якщо вона тут, ми могли б її упіймати, – несподівано сказала я Полю. – Це ж наша річка. Ми могли б.

Раптом мені стало очевидно – не тільки могли б, ми зобов’язані. Я згадала сни, що переслідували мене після батькової смерті. Сни про втоплення, про перекочування на темному дні розлитої Луари з липким відчуттям мертвої плоті навколо, про крик, який мені ніби запихають назад у горлянку, про втоплення в самій собі. Якось усе це втілилося в щуці, і хоча моє мислення не було тоді таким аналітичним, усередині з’явилась якась впевненість, переконаність: якщо я вполюю Стару Маму, щось має статися. Навіть не уявляла, що саме то могло бути. Але щось, думала я з незрозумілим, усе більшим захопленням. Щось.

Поль розгублено подивився на мене.

– Упіймати її? – повторив він за мною. – Навіщо?

– Це наша річка, – вперто наполягала я. – Її не повинно бути в нашій річці.

Я хотіла сказати, що щука образила мене на якомусь таємному, підсвідомому рівні значно болючіше, ніж змії: підступністю, віком, жорстоким самовдоволенням. Але я не могла підібрати слів, щоб висловити це. Вона була монстром.

–‘блиш, у тебе ніколи не вийде, – вів своє Поль. – Тобто інші вже намагалися. Дорослі. З вудками, сітками й таким іншим. Вона прогризає сітки. А вудки… Вона ламає їх якраз посередині. Вона ж сильна. Сильніша за будь-кого з нас.

– То й що, – наполягала я. – Можна влаштувати пастку.

– Треба бути бозна-яким розумним, щоб заманити Стару Маму в пастку, – флегматично протягнув Поль.

– І що тепер? – мене почала охоплювати злість, тож я дивилася просто на нього, зі стиснутими кулаками й перекошеним від злоби обличчям. – То ми й будемо розумними. Кассі, я, Ренетт і ти. Ми четверо. Якщо ти не боїшся.

– Не б-боюся, але це не-неможливо, – він знову почав заїкатися, як і завжди, коли відчував, що на нього тиснуть.

Я глянула на Поля.

– Добре, я зроблю це сама, без твоєї допомоги. І впіймаю стару щуку. Почекай-но.

Чомусь мені сильно запекли очі, і я роздратовано потерла їх долонею. Я бачила, що Поль зацікавлено спостерігає за мною, та він нічого не казав. Я ж роздратовано тицяла сачком у теплу воду на мілині.

– Це лише якась стара рибина, – пробурмотіла я.

Тиць.

– Я її вполюю і підвішу на Стоячих Каменюках.

Тиць.

– Просто отам.

Я показала мокрим сачком на Стовп Скарбів.

– Просто отам, – стиха повторила я та сплюнула на землю, щоб довести, що не жартую.

2

Матері пахло апельсинами весь той спекотний місяць. Принаймні раз на тиждень, хоч і не завжди це тягло за собою погані періоди. Поки Кассі й Ренетт були в школі, я байдикувала на річці, найчастіше наодинці, але інколи зі мною був Поль, якщо йому вдавалося відкараскатися від справ на фермі.

Я досягла складного віку й відсторонилася від брата та сестри, бо зростала переважно відчайдушною і байдужою – втікала, коли мати загадувала мені роботу, пропускала обіди й запізнювалась додому, прибігала замурзаною, з розпатланим волоссям та в жовтому від прибережної глини й прилиплому від поту одязі. Мабуть, я народилася бунтаркою, але того літа я стала ще більш бунтівною, ніж будь-коли. Ми з матір’ю повсякчас сварилися, мов кішки, що охороняють свою територію. Кожний доторк був шиплячою іскрою. Кожне слово було потенційною образою, кожна розмова – полем битви. За обідом ми сиділи обличчям до обличчя й сердито перезиралися, схилившись над супом і млинцями. Кассі та Ренетт трималися збоку, ніби налякана двірня, витріщали очі й мовчали.

Я не знаю, чому ми так скублися одна з одною. Мабуть, через той простий факт, що я дорослішала. Жінка, яка лякала мене в дитинстві, тепер постала в зовсім іншому світлі. Я помічала сивину в її волоссі, зморшки, що покреслили її рот. Тепер я бачила – з відтінком презирства, – що вона була лише жінкою, яка старіє і яку погані періоди щоразу заганяють у безпомічність до кімнати.

А ще вона цькувала мене. Навмисне – так я тоді вважала. Тепер же я думаю, що вона не могла цього не робити, цькувати мене було частиною її нещасливої натури, так само як опиратись їй – моєї. Схоже, вона щоразу відкривала рота лише для того, щоб мене покритикувати. Мої манери, одяг, зовнішність, думки. Усе в мені здавалося їй вартим осуду. Я була задрипанкою: не складала акуратно одяг у ногах ліжка перед сном. Ходила зсутуленою: «якщо не слідкуватимеш за поставою, виросте горб». Я була жадібною та на самоті запихалася фруктами з саду. А на щось інше мені апетиту бракувало: я росла худою та кощавою. Чому я не могла бути більше схожа на Рен-Клод? Моя сестра визріла вже у дванадцять років. М’яка й млосна, мов темний мед, із бурштиновими очима та золотавим волоссям, вона була схожа на кожну героїню роману, кожну богиню екрана, яка мені подобалася. Коли ми були менші, вона дозволяла заплітати їй коси, і я вплітала квіти та ягоди в густі пасма й уквітчувала їй голову павутицею, від чого сестра ставала схожа на лісову німфу. А тепер у її врівноваженості та пасивній млосності було щось майже доросле. Поряд із нею, як наголошувала мати, я була наче жаба – потворна худорлява жабка з широким кривим ротом і довгими руками й ногами.

Одну з тих обідніх суперечок я пам’ятаю дуже добре. По смерті батька не залишилось нікого, хто стримував би її лють, і вона завжди булькала на поверхні. Мати рідко нас била – тоді це було дуже незвичним, майже збоченням, – але, думається мені, це аж ніяк не з великої любові до нас. Навпаки, певно, вона боялася, що коли почне, то не зможе зупинитися.

– Та не горбся ти, заради бога! – її голос був їдкий, ніби недозрілий аґрус. – Ти ж знаєш, що як будеш горбитися – такою і залишишся!

Я грубо на неї зиркнула й поклала лікті на стіл.

– Лікті зі столу! – крикнула вона. – Поглянь на свою сестру! Подивись не неї. Хіба вона горбиться? Хіба вона поводиться, як нахнюрена селючка?

Мені й на думку не спадало ображати Ренетт. А от матір мене дратувала, і я демонструвала це кожним порухом свого спритного молодого тіла. І давала їй усе нові приводи попиляти мене. Вона хотіла, щоб відіпрану білизну розвішували за поділ, я ж вішала її за комірець. Банки в коморі мали стояти етикетками вперед, а я їх розвертала. Я забувала помити руки перед їжею. Я вішала каструлі на кухонній стіні не в правильному порядку – від маленької до великої. Я залишала розчахнутим вікно на кухні, і коли мати відчиняла двері, від протягу воно з гуркотом захлопувалося. Я ігнорувала тисячі вигаданих нею правил, і вона щоразу реагувала на порушення здивованою люттю. Для неї всі ці правила мали значення, бо завдяки їм вона контролювала наш світ. Прибери їх, і вона стане такою ж, як і решта, – загубленою сиріткою.

Звичайно, тоді я цього не знала.

– Ти вперте маленьке стерво, – нарешті промовила вона, відштовхнувши від себе тарілку. – Тверда, як криця.

У її голосі не було ні ворожості, ні захоплення – просто холодна байдужість.

– Я теж була такою. У твоєму віці, – додала вона.

Я вперше чула, як вона щось розповідає про своє дитинство. Усмішка в неї була штучна й невесела. Неможливо було бодай уявити її молодою. Я проштрикнула виделкою свій шматок рулету в застиглому соусі.

– Я так само хотіла йти наперекір усім, – продовжувала вона. – Я готова була чим завгодно пожертвувати, кого завгодно скалічити, тільки щоб довести свою правоту. Щоб перемогти.

І вона зупинила на мені зосереджений цікавий погляд, її чорні, мов із дьогтю, очі здавалися колючими, як шпильки.

– Усупереч очікуванням, ти така ж сама. Від миті твого народження я знала, якою ти станеш. З тобою воно почалося знову, і стало ще гірше. Як же ти горлала вночі та ніяк не наїдалася, а я лежала без сну за зачиненими дверима, і в мене розколювалась голова.

Я нічого не сказала у відповідь. За мить мати глузливо розсміялась і почала мити посуд. Це востаннє вона щось говорила про війну між нами, хоча самій війні було ще далеко до кінця.

3

Спостережний Пункт насправді був великим в’язом, що ріс на ближньому березі Луари. Дерево наполовину схилилося до води й мало щільно переплетене товсте коріння, що стирчало з сухої землі понад берегом, завдяки чому навіть мені нескладно було лазити по ньому. Я сиділа верхи на товстих гілках і могла спостерігати за будь-чим у Ле-Лавезі. Кассі та Поль збудували там простеньку хатку – платформу й декілька пригнутих гілок замість даху, – і я частіше за інших сиділа в цій схованці. Ренетт було ліньки лізти на самий верх, хоч цей процес і полегшувався завдяки вузлуватій мотузці, а Кассі взагалі майже там не з’являвся, тож більшість часу це місце перебувало цілковито в моєму розпорядженні. Я залізала туди подумати й постежити за дорогою, якою інколи проїжджали німці в джипах або – значно частіше – на мотоциклах.

Звичайно, мало що могло зацікавити німців у Ле-Лавезі. Там не було ні казарм, ні школи, ні громадських будівель, які вони могли б зайняти. Натомість вони розмістилися в Анже, а до сусідніх селищ посилали патрулі. Тож окрім тих німців, що проїжджали дорогою, я бачила лише групи солдатів, яких щотижня посилали реквізувати провіант з ферми родини Ур’я. До нашої ферми вони заходили значно рідше, адже в нас не було корів, тільки декілька свиней і кіз. Головним джерелом нашого прибутку були фрукти, а сезон тоді ледве розпочався. Раз на місяць до нас неохоче навідувались двійко солдатів, але найкращий наш урожай був добре прихований, і мати завжди відправляла мене до саду, коли вони приходили. А втім, я з цікавістю позирала на сіру уніформу, сидячи на Спостережному Пункті й кидаючи уявні снаряди в німецькі джипи, що проїжджали повз. Насправді я не була вороже налаштованою, як і будь-хто з дітей. Нам просто було цікаво, і ми повторювали лайку, якої навчились від батьків – брудні боші, нацистські свині, – просто щоб бути, як усі. Я й гадки не мала, що відбувалося в окупованій Франції, і не мала найменшого уявлення, де той Берлін.

Одного разу вони прийшли, щоб реквізувати скрипку в Дені Ґодіна, дідуся Жаннет. Жаннет розповіла мені про це за тиждень до смерті. Темніло, і віконниці вже були зачинені, коли вона почула стукіт у двері. Вона прочинила їх і побачила німецького офіцера. Він звернувся до її дідуся ввічливою, хоч і ламаною французькою.

– Мсьє, я… розумію… Ви маєте… скрипку. Я потребую… її.

Начебто декілька офіцерів вирішили створити музичний ансамбль. Думаю, навіть німцям треба було якось розважатися.

Старий Ґодін тільки подивився на нього.

– Скрипка, майн герр, – це як жінка, – приязно відповів він. – Її не позичають.

І дуже обережно зачинив двері. Зовні було тихо, офіцери перетравлювали почуте. Жаннет витріщилася на дідуся круглими очима. Тоді знадвору вони почули голоси та сміх німецьких офіцерів:

– Wie eine Frau! Wie eine Frau![10]

Той німецький офіцер більше не вертався, і Дені вдалося зберегти скрипку надовго, майже до кінця війни.

4

А втім, того літа основним предметом моєї цікавості були не німці. Усі дні – а бувало, і ночі, під час сну – я проводила в думках про те, як мені заманити в пастку Стару Маму. Я вивчила різні техніки риболовства. Волосіння для вугрів, горщики для раків, волоки, сачки, ловитва на живця й на блешню. Я пішла до Жана-Марка Ур’я і набридала йому доти, доки він не розповів мені все, що знає про блешні. Я викопувала болотних хробаків на берегових кручах і навчилася зігрівати їх у себе в роті. Я ловила м’ясних мух і наживляла їх на волосіння, що їжачилось гачками, ніби якась чудернацька ялинкова гірлянда. Я ставила пастки з вербової лози та мотузок, підкладаючи в них принади з об’їдків. Єдиний доторк до мотузки в клітці – і вона б сіпнулася та закрилася, виштовхуючи мій хитромудрий винахід з води завдяки силі пригнутої під ним гілки. Я розтягувала сітки через найвужчі протоки між обмілинами. Я розкладала на далекому березі волосіння з наживленими шматками м’ясних недогнилків. У такий спосіб я впіймала силу-силенну йоржів, маленьких тараньок, піскарів і вугрів. Деяких я приносила додому та спостерігала, як мати їх готує. Кухня тепер була єдиною нейтральною територією, місцем короткого перепочинку від нашої особистої війни. Я стояла поряд із нею, слухала її тихий монотонний голос, і ми разом готували буябес по-анжуйськи, рибне рагу з червоною цибулею й чебрецем, запеченого у фользі йоржа з естрагоном і лісовими грибами. Дещо зі своєї здобичі я розвішувала яскравими смердючими гірляндами на Стоячих Каменюках – як застереження та виклик.

Але Стара Мама не спішила з’являтися. У неділю, коли Кассі та Ренетт були вдома, я намагалася заразити їх своїм мисливським азартом. Але відтоді як Рен-Клод того року перейшла до колежу, вони з Кассі перетворилися на окрему расу. Між мною та Кассі різниця у віці була п’ять років. Із Ренетт – три. Але вони здавалися ближчими одне до одного, осяяні дорослішанням, з такими схожими золотавими обличчями й високими вилицями, що скидалися на близнюків. Вони часто шепотіли одне одному якісь секрети, сміялися з якихось таємних жартів, називали імена друзів, про яких я й не чула. У їхній розмові пунктиром проходили незнайомі імена. Мсьє Каре. Мадам Фруссен. Мадемуазель Кюлор. Кассі вигадував прізвиська для всіх вчителів і вмів пародіювати їхні голоси й манери, щоб розсмішити Ренетт. Інші імена, які вони шепотіли під покровом ночі, коли я вже спала, начебто належали їхнім друзям. Гайнеманн. Лейбніц. Шварц. Вони сміялися, коли вимовляли ці імена, якимось дивним єхидним сміхом, з ноткою провини та істерії. Якісь невідомі імена, та ще й іноземні, а коли я запитувала про них, Кассі й Рен-Клод лише хихотіли і, взявшись за руки, втікали до саду.

Ця невловимість бентежила мене більше, ніж я могла собі уявити. Вони стали відокремлюватися, хоч раніше ми були рівнею. Раптом усе те, чим ми займалися разом, перетворилося для них на дитячі забавки. Спостережний Пункт, Стоячі Каменюки – усе це стало лише моїм. Рен-Клод заявляла, що не хоче рибалити, бо боїться змій. Натомість вона сиділа в кімнаті, куйовдила собі якісь складні зачіски та зітхала над світлинами кіноакторок. Кассі слухав про мої плани з добродушною байдужістю, а потім перепрошував, що вимушений мене залишити, бо треба вивчити латинські дієслова для мсьє Каро. Я збагнула це вже потім, коли сама подорослішала. Вони використовували кожну нагоду, щоб позбутися мене. Домовлялися зі мною про щось і не дотримували обіцянок, посилали мене з вигаданими дорученнями на інший кінець Ле-Лавеза, обіцяли зустрітися зі мною біля річки, а натомість ішли до лісу, а я їх чекала, поки злі сльози пекли очі. Коли я нападала на них із претензіями, вони вдавали цілковиту невинність, картинно притискаючи руку до рота: «Ой, невже ми домовлялися біля великого в’яза? Я думала, біля другого дуба», – і хихотіли, коли я від них втікала.

Вони рідко ходили до річки, хіба тільки щоб поплавати. Рен-Клод сторожко входила у воду, і лише на чистіших і глибших місцях, де годі було зустріти змій. Намагаючись привернути їхню увагу, я пірнала у воду з берега і плила під водою так довго, що Рен-Клод починала лементувати, що я втопилася. Але я все одно відчувала, що вони віддаляються, а мене засмоктує самотність.

Тільки Поль залишився мені вірним. Хоча він був старшим за Ренетт, практично однолітком Кассі, усе ж він здавався молодшим, і витребеньок у нього було менше. При них він мовчав і тільки зніяковіло всміхався, коли вони говорили про школу. Поль ледве вмів читати, та й писав кривими друкованими літерами, наче мала дитина. Однак йому подобалися різні історії, і коли він приходив до Спостережного Пункту, я, бувало, читала йому оповідання з журналів Кассі. Ми всідалися на платформу, він зазвичай стругав ножичком якусь дощечку, а я читала йому «Гробницю мумії» або «Вторгнення марсіан». Між нами лежало півхлібини, і час він часу ми відрізали собі по окрайцю. Інколи він приносив загорнутий у вощений папір шмат гусячого паштету або ж півкружальця камамберу. До нашого маленького бенкету я додавала кишеню суниць чи голівку викачаного в попелі козячого сиру, який мати називала попелюшкою. Зі Спостережного Пункту я бачила всі свої сітки та пастки, які щогодини перевіряла, за потреби налагоджуючи знов і забираючи малий улов.

– Що ти їй загадаєш, коли впіймаєш?

Тепер він вірив, що рано чи пізно я вполюю стару щуку, тож говорив із прихованим захопленням.

Я замислилася.

– Не знаю, – я відкусила хліб із паштетом. – Та й нащо планувати, поки я її не піймала. На це може знадобитися багато часу.

Мені потрібен був саме час. Пройшли три тижні червня, а мій ентузіазм жодним чином не згас. Навпаки. Навіть байдужість Кассі та Рен-Клод лише підбадьорила мою впертість. Для мене Стара Мама була талісманом, слизьким чорним талісманом, який, якби мені тільки до нього дістатися, міг виправити все спотворене.

Я б їм показала. У той день, коли я впіймаю Стару Маму, вони всі глянуть на мене із подивом. Кассі, Ренетт… Та я хочу побачити вираз материного обличчя, примусити її нарешті побачити мене, можливо, стиснути кулаки від люті… Або особливо мило всміхнутися й розкрити обійми.

Але тут моя фантазія зупинялась. Я не сміла уявляти, що буде потім.

– До того ж, – промимрила я з удаваною байдужістю, – я не вірю в бажання. Я тобі вже казала.

Поль цинічно глянув на мене.

– Якщо ти не віриш у бажання, то навіщо тоді все це робиш?

Я похитала головою.

– Не знаю. Мабуть, просто щоби щось робити.

Він розреготався.

– Ну це точно про тебе, Буаз, – видихнув він між нападами сміху. – У цьому вся ти. Ловити Стару Маму, просто щоби щось робити!

І він знову зайшовся сміхом, небезпечно качаючись від незрозумілої веселості на самісінькому краю платформи, доки прив’язаний до підніжжя дерева Малабар не почав відчайдушно гавкати, і ми замовкли, щоб не видати нашої схованки.

5

Невдовзі після того я знайшла губну помаду в Рен-Клод під матрацом. Дурнувата схованка – там її хто завгодно міг знайти, навіть мати, втім, у Ренетт завжди були проблеми з вигадливістю. Була моя черга стелити постіль, тож ця штука, мабуть, вислизнула з-під нижнього простирадла, тому що я знайшла її затиснутою між краєм матраца та рамою ліжка. Спочатку я не зрозуміла, що це. Мати ніколи не фарбувалася. Невеличкий золотистий циліндр, схожий на опецькувату ручку. Я з зусиллям розкрутила туго закручений ковпачок і відкрила. Саме обережно проводила помадою по руці, коли почула за спиною хекання, а тоді Ренетт рвучко шарпнула мене. Обличчя в неї було бліде й скривлене.

– Дай сюди, – прошипіла вона. – Це моє!

Вона видряпала помаду з моїх пальців, та впала на підлогу й закотилася під ліжко. Ренетт швидко нагнулася, щоб дістати її, і тепер сестрине обличчя палало.

– Де ти це взяла? – поцікавилася я. – А мати знає, що в тебе є помада?

– Не твоє діло, – пробурмотіла Ренетт, вилізаючи з-під ліжка. – Ти не маєш права порпатися в моїх особистих речах. А якщо ти посмієш хоч комусь розпатякати…

Я осміхнулася.

– Може, і розпатякаю, – заявила я. – А може, і ні. Подивимось.

Вона зробила крок уперед, але я вже практично зрівнялася з нею зростом, тож хоч сестра й втратила голову від злості, усе ж не настільки, щоб намагатися влаштувати зі мною бійку.

– Не розказуй, – заблагала вона. – А я піду сьогодні з тобою рибалити, якщо хочеш. Можемо піти до Спостережного Пункту й читати журнали.

Я знизала плечима.

– Може, і підемо. А де ти її взяла?

Ренетт глипнула на мене.

– Пообіцяй, що нікому не скажеш.

– Обіцяю, – і я плюнула на свою долоню. Повагавшись якусь мить, вона зробила так само. Ми закріпили нашу змову, потиснувши липкі від слини руки.

– Ну, добре, – вона всілася на ліжко, підібгавши ноги. – Це було в школі. Навесні. У нас там був вчитель латини, мсьє Каро. Кассі називає його мсьє Каре, бо зачіска в нього схожа на перуку. Він завжди до нас прискіпувався. Єдиний з усіх вчителів, хто заставляв цілий клас лишатися після уроків. Усі його ненавиділи.

– То ти отримала це від учителя? – я була заінтригована.

– Ні, дурненька. Слухай. Ти ж знаєш, що боші реквізували нижній і середній поверхи та кімнати навколо внутрішнього двору. Ну, знаєш, для штабу. І для своїх тренувань.

Я вже про це чула. Розташована біля центру Анже стара школа, з її просторими класами й прилеглими спортивними майданчиками, ідеально підходила для таких цілей. Кассі розповідав нам про німців на маневрах, про їхні сірі шоломи, схожі на коров’ячі голови, і про те, що дивитися нікому не дозволялося, тож віконниці в класах, які виходили на внутрішній двір, були в цей час зачинені.

– Деякі з наших підлазили й спостерігали за ними в шпарину в одній із віконниць, – продовжила Ренетт. – Та це було справді нудно. Марширують туди-сюди й щось вигукують німецькою. Не розумію, навіщо такі таємниці, – і вона невдоволено скривилася. – Та одного дня старий Каре нас упіймав. Прочитав велику нотацію Кассі, мені й… ну, ти їх не знаєш. Забрав у нас вільний час по обіді в четвер. Дав величезне додаткове завдання з латини.

Її рот скривився від злості.

– Не розумію, навіщо він вдавав із себе святого. Він же сам ішов дивитись на бошів.

Ренетт стенула плечима.

– Так чи інакше, – тихіше продовжила вона, – та одного разу нам вдалося йому помститися. Старий Каре живе в колежі, навпроти хлопчачої спальні, і Кассі якось заглянув до нього в кімнату, коли його не було. І вгадай, що він там побачив?

Я знизала плечима.

– У нього там під ліжком стояло велике радіо, такий довгохвильовий приймач… – тут Ренетт запнулась, видно було, що їй стало ніяково.

– Ну? – я втупилась поглядом у золотавий циліндрик у її пальцях, намагаючись зрозуміти зв’язок.

Вона неприємно та якось по-дорослому всміхнулася.

– Я знаю, ми не повинні спілкуватися з бошами. Але ж не можна постійно уникати людей, – зверхньо заявила вона. – Тобто ти ж бачиш їх біля воріт або в Анже, коли йдеш у кіно…

Я страшенно заздрила цьому привілею Ренетт і Кас-сі – щочетверга їм дозволяли їздити на велосипедах у місто й ходити в кіно і кафе. Я набундючилась.

– Та розповідай уже далі.

– Я розповідаю, – закопилила губу Ренетт. – Боже, Буаз, ти така нетерпляча…

Вона поправила волосся.

– Як я вже сказала, ти вимушений бачити німців у певний час. Та й не всі вони такі вже погані, – і знову ця усмішка. – Деякі з них навіть цілком хороші. Усе ж кращі, ніж старий Каре.

Я байдуже знизала плечима.

– Тож один із них і дав тобі помаду, – пробуркотіла я. Стільки галасу навколо такої дрібниці, подумала я. Дуже схоже на Ренетт – робити сенсацію з нічого.

– Ми розповіли їм, тобто натякнули одному з них про Каре і його радіо, – промовила вона. Ренетт чомусь сильно почервоніла, її щоки стали схожі на півонії. – Він дав мені цю помаду, а Кассі декілька сигарет, ну і всяке таке… – вона говорила дуже швидко, очі її блищали. – А потім Івонн Крессоне сказала, що бачила, як вони зайшли до кімнати старого Каре й винесли звідти радіо, і він сам також пішов із ними, і тепер замість латини в нас ще один урок географії з мадам Лямбер, і ніхто не знає, що сталося з Каре!

Вона подивилася просто мені у вічі. Я пам’ятаю її золотаві очі кольору гарячого цукрового сиропу під час карамелізації.

Я знову стенула плечима.

– Не думаю, що з ним щось таке сталося, – розсудливо сказала я. – Тобто не відправлять же вони таку стару людину на фронт тільки за те, що в неї є радіо.

– Ні. Звісно, ні, – її відповідь була аж занадто поспішною. – Та й зрештою, йому однаково не можна було його тримати, чи не так?

Я погодилася, що не можна. Це ж проти правил. Кому як не вчителю це знати. Ренетт роздивлялася губну помаду, любовно та пестливо граючись нею.

– Ти ж нікому не скажеш? – вона дружньо поплескала мене по руці. – Не скажеш, еге ж, Буаз?

Я одразу ж відсіла від неї, машинально потираючи руку в тому місці, до якого вона торкнулась. Я ніколи не любила всі ці ніжності.

– Ви з Кассі часто бачитеся з німцями? – спитала я.

– Іноді, – знизала вона плечима.

– Ви розповідаєте їм щось іще?

– Ні, – вона знову зачастила. – Ми просто говоримо. Слухай, Буаз, ти ж нікому не розповіси, так?

Я вишкірилася.

– Може, і не розповім. Якщо ти дещо для мене зробиш.

Вона подивилася на мене зіщуленими очима.

– Що ти маєш на увазі?

– Я хочу якось поїхати до Анже разом з тобою і Кас-сі, – хитро заявила я. – У кіно, кафе й усяке таке…

Я зробила паузу, милуючись ефектом, а вона дивилась на мене примруженими очима, що блищали, мов ножі.

– Бо інакше, – знову повела я удавано єлейним голосом, – я можу розповісти матері, що ви говорили з людьми, які вбили нашого батька. Спілкувалися з ними й шпигували на них. На ворогів Франції. Подивимося, що вона на це скаже.

Ренетт мала збентежений вигляд.

– Буаз, ти ж пообіцяла!

Я урочисто похитала головою.

– То не рахується. А це – мій обов’язок патріотки.

Я, мабуть, мала переконливий вигляд. Ренетт зблідла. Та для мене ці слова нічого не значили. Насправді я не відчувала ворожості до німців. Навіть коли я говорила собі, що вони вбили мого батька, що, можливо, чоловік, який зробив це, може бути тут, просто тут, в Анже, і мене відділяє від нього година їзди на велосипеді, а він п’є ґроплян[11] у якомусь барі й курить «Голуаз». У моїй голові цей образ був дуже яскравим, але беземоційним. Можливо, тому, що обличчя батька вже вицвіло в моїй пам’яті. Може, саме через це діти рідко втручаються в суперечки дорослих, а дорослі нечасто розуміють раптові ворожнечі, які без жодних видимих причин спалахують між дітьми. Я розмовляла з Ренетт натягнуто й несхвально, але те, чого мені насправді хотілося, не мало жодного стосунку до батька, Франції чи війни: я хотіла знову стати причетною, щоб до мене ставилися як до дорослої, втаємниченої в їхні справи. А ще я хотіла в кіно – побачити Лорела й Гарді,[12] або Белу Лугоші,[13] або Гамфрі Богарта,[14] сидіти в мерехтливій темряві по один бік із Кассі, а по інший – з Рен-Клод, тримаючи пачку чіпсів або паличку лакриці…

Ренетт похитала головою.

– Ти збожеволіла, – нарешті промовила вона. – Ти ж знаєш, мати ніколи не дозволить тобі піти самій до міста. Ти надто мала. До того ж…

– Я буду не сама. Ти або Кассі повезете мене на багажнику велосипеда, – вперлася я.

Ренетт їздила на материному велосипеді, а Кассі забрав із собою до школи батьків – незручне чорне одоробло з рамою. Ходити пішки було надто далеко, без велосипедів їм би довелося жити в школі, як багатьом сільським дітям.

– Семестр уже майже завершився. Ми всі разом могли б поїхати до Анже. Подивитися кіно. Погуляти.

Але сестра не здавалася.

– Вона залишить нас удома й накаже працювати на фермі. Ти ж знаєш. Вона не хоче, щоб інші розважалися.

– Останнім часом вона часто марить апельсинами, – розсудливо відказала я. – Тож навряд чи помітить. Ми могли б утекти. У її стані вона точно про це не дізнається.

То було нескладно. Ренетт завжди легко було розворушити. Уже в дорослому віці вона стала пасивною, набула милого лукавства, за яким ховала лінь і байдужість. А тоді вона стояла переді мною, й останні її слабкі виправдання нічим не відрізнялися від піску в кулаку.

– Ти божевільна!

У ті часи майже все, що я робила, було для Ренетт божевільним. Божевільним було плавати під водою, гойдатися на одній нозі на верхівці Спостережного Пункту, пащекувати, їсти недозрілий інжир чи кислі яблука.

Я похитала головою.

– Це буде легко, – твердо заявила я. – Можеш на мене покластися.

6

Бачите, яким невинним був початок. Ніхто з нас не хотів нікого образити, але всередині мене є якесь затвердіння, яке безжально й ідеально точно все пам’ятає. Мати розпізнавала небезпеки значно раніше за будь-кого з нас. Я була запальною та непередбачуваною, як динаміт. Вона знала це, й у свій дивний спосіб намагалася захистити мене, тримаючи при собі, навіть якщо їй самій цього не дуже хотілось. Вона розуміла більше, ніж я собі уявляла.

Не те щоб мене це непокоїло, адже в мене був план, такий само вигадливий і ретельно продуманий, як і щучі пастки. Якось мені здалося, що Поль Ур’я здогадався, але навіть якщо й так, він ніколи про це не говорив. Невеличкий план, який призвів до брехні, хитрування й навіть гіршого.

Усе почалося одного суботнього дня біля фруктового прилавка на ярмарку. Це було четверте липня, за день до того мені виповнилося дев’ять.

Усе почалося з апельсина.

7

До того мене вважали занадто малою, щоб їздити до міста на ринок. Мати завжди приїздила до Анже о дев’ятій і розгортала свій маленький прилавок біля церкви. Часто її супроводжували Кассі або Ренетт. Я залишалась на фермі буцімто на хазяйстві, але насправді рибалила біля річки або гуляла в лісі разом із Полем.

Але того року все було інакше. Я стала достатньо дорослою, щоб від мене була хоч якась користь – так повідомила мені мати у звичній грубій манері. Не можна завжди залишатися малим дівчиськом. Вона пильно подивилася на мене очима кольору кропиви. Крім того, буденним тоном, ніби йшлося не про жалування великої милості, вона повідомила, що, можливо, цього літа якось відпустить мене до Анже з братом і сестрою – може, у кіно.

Я здогадалася, що це робота Ренетт. Ніхто інший не зміг би її вмовити. Але Ренетт знала, як до неї підлеститися. Якою б жорсткою не була мати, під час розмови з Ренетт її очі теплішали, ніби під твердою оболонкою рухалося щось живе. Я пробурмотіла кілька незграбних слів у відповідь.

– До того ж, – продовжувала мати, – тобі не завадить стати більш відповідальною, а то ти зовсім розперезалась. Треба навчити тебе, що важливо в житті.

Я кивнула, намагаючись наслідувати слухняну Ренетт.

Не думаю, що мені вдалося обдурити матір. Вона саркастично підняла брову.

– Ти можеш допомагати мені за прилавком, – промовила вона.

Отже, уперше в житті я супроводжувала її до міста.

Ми разом їхали у візку, прилаштувавши позаду себе товари, спаковані в коробки й накриті брезентом. В одній коробці були пироги й печиво, в іншій – сири та яйця, а в решті – фрукти. Сезон тільки починався, суниці були добрі, але інші фрукти ще не дозріли. Тож поки ми додали до нашого асортименту варення, підсолоджене осінніми буряками.

У базарний день в Анже було метушливо. Повозки, втиснуті на головній вулиці вісь до вісі; навантажені плетеними кошиками велосипеди; малий відкритий фургон, ущент забитий бідонами з молоком; жінка, яка несла на голові тацю з хлібинами; прилавки, завалені помідорами, баклажанами, цукіні, цибулею та картоплею.

Там прилавок, де продають вовну чи глиняний посуд, а там торгують вином, молоком, консервами, столовими приборами, фруктами, букіністичною літературою, хлібом, рибою, квітами. Ми розкладалися рано. Біля церкви був фонтан, де коні могли попити й постояти в затінку. Мені довірили загортати продукти та віддавати їх покупцям, поки мати приймала гроші. Запам’ятовувала та рахувала вона феноменально. Тримала в голові всі ціни, і їй навіть не треба було записувати, а ще вона завжди впевнено відраховувала решту. Паперові купюри з одного боку, монети – з другого; вона тримала гроші в кишенях свого плаття, а надлишок, який ховала під брезентом, потім перекладала до старої бляшанки від печива. Я досі її пам’ятаю – рожева, з квітковим узором на обідку. Я пам’ятаю, як шурхотіли та стукались у ній банкноти й монети – мати не довіряла банкам. Наші заощадження вона зберігала в коробці під підлогою в погребі, разом з найціннішими пляшками.

У перший базарний день ми спродали всі яйця й сири за годину. Люди поглядали на солдатів, які стояли на перехресті, невимушено спершись ліктями на рушниці та спостерігаючи з байдужістю й нудьгою. Мати помітила, як я задивляюсь на їхню сіру уніформу та різко смикнула мене, відвертаючи увагу:

– Припини витріщатися, дівчисько.

Їх треба було ігнорувати навіть тоді, коли вони проштовхувались крізь натовп, і я відчувала материні пальці, що застережливо стискали мою руку. Вона здригнулась, коли один зупинився біля нашого прилавка, але обличчям цього не видала. Огрядний дядько з червоним круглим обличчям – мабуть, в іншому житті він був м’ясником чи виноторговцем. Його блакитні очі сяяли від задоволення.

– Ach, welche schöne Erdbeeren![15]

Голос у нього був веселий, трішки захмелілий – голос ставного чоловіка у відпустці. Товстими пальцями він узяв полуничку й засунув до рота.

– Schmeckt gut,ja?[16] – він по-доброму розреготався й надув щоки. – Wu-n-der-schön gut![17]

Він продемонстрував захоплення, комічно закотивши очі. Сама від себе не очікуючи, я усміхнулася.

Мати застережливо стиснула мою руку. Я відчула, які гарячі її пальці від нервового напруження. Я ще раз глянула на німця, намагаючись зрозуміти, що її так розтривожило. Він був не страшнішим за тих, які інколи заходили до нашого села, навіть навпаки – цей мав шпичастий кашкет і всього лиш пістолет у кобурі при боці. Я знову всміхнулась – тільки щоб позлити матір, а не з якоїсь іншої причини.

– Gut, ja,[18] – повторила я та кивнула. Німець розсміявся, узяв ще полуничку й попрямував крізь натовп. Його чорний мундир мав траурний вигляд серед базарної пістрявої юрби.

Пізніше мати спробувала пояснити. Усі мундири небезпечні, сказала вона мені, але чорні – найбільше. Чорні – то не просто армія. То військова поліція. Навіть інші німці їх бояться. Вони можуть зробити будь-що. Неважливо, що мені лише дев’ять років. Не так ступиш – і тебе застрелять, застрелять, зрозуміло? Обличчя в неї було кам’яне, але голос тремтів, і вона безпомічно прикладала руку до скроні, ніби наближався її черговий напад. Я майже не дослухалася до її слів. То була моя перша особиста зустріч із ворогом. Пізніше, обдумуючи її на вершечку Спостережного Пункту, я вирішила, що той чоловік мав досить звичайний вигляд, і це мене розчарувало. Я очікувала на щось більш приголомшливе.

Базар згортався о дванадцятій. Усе своє ми розпродали задовго до того, але залишилися, щоб купити дещо для себе й дочекатися зіпсованих товарів – інші торговці інколи віддавали їх матері. Переспілі фрукти, м’ясні обрізки, побиті овочі, які неможливо буде продати наступного дня. Мати відправила мене до бакалійника, а сама поки придбала відріз парашутного шовку з-під прилавка швейної крамниці мадам Петі. Вона дбайливо його згорнула та сховала в кишені фартуха. Тоді складно було дістати будь-яку тканину, і ми тягали якісь обноски. Моя сукня була пошита з двох інших – верх сірий, а пелена голуба. Як пояснила мені мати, парашут знайшли в полі одразу за околицею Курле, і він піде на нову блузку для Ренетт.

– Здерла з мене останнє, – жалілася мати з сумішшю смутку й захоплення. – Такі не пропадуть, навіть у війну. Завжди свою вигоду знайдуть.

Я спитала, про кого вона.

– Жиди, – відповіла мати. – Вони мають хист до грошей. Злупила з мене таку ціну за шмат шовку, а їй самій він задурно дістався.

Вона казала це без злості, майже з захопленням. Коли я спитала, чим займаються жиди, вона тільки байдуже знизала плечима. Схоже, вона й сама того не знала.

– Тим самим, що й ми, – відповіла вона. – Намагаються якось вижити.

Вона поплескала по кишені, де лежав шовк.

– Так чи інакше, але це неправильно. Це нерівні можливості.

Подумки я дивувалася – стільки галасу навколо відріза старого шовку. Але якщо вже Ренетт чогось забажалося, вона неодмінно мусила те мати. Оксамитові клаптики, заради яких треба було стояти в черзі та щось віддати за них, найкращі зі старих материних одежин… Білі гольфи – щодня вдягати до школи. Задовго до того, як решті з нас дозволили більше не носити клоги з дерев’яною підошвою, у Ренетт уже були чорні лаковані черевики з пряжками. Мене це не зачіпало. Я звикла до виявів материної непослідовності.

Тим часом я з порожнім кошиком обходила інші ятки. Люди бачили мене і, знаючи про ситуацію в нашій родині, віддавали те, що не могли вже продати: пару диньок, декілька баклажанів, салатний цикорій, шпинат, качанчик броколі, жменю побитих абрикосів. У пекаря я купила хлібинку, а він докинув до мого кошика ще й пару круасанів і скуйовдив мені волосся білою від борошна рукою. З риботорговцем ми обмінялися рибальськими історіями, і він загорнув для мене в газету кілька гарних шматочків риби. Біля прилавка з овочами й фруктами я затрималась, бо його хазяїн саме нахилився, щоб підсунути ящик з червоною цибулею, а я намагалась не виказати себе поглядом.

І тут я побачила його. На землі біля ятки, поряд із коробкою з цикорієм, загорнутий у хрусткий червоний папір і викладений на тацю, подалі від сонячних променів. Апельсинів тоді було мало, і я навряд чи могла сподіватися, що побачу їх у свій перший приїзд до Анже. Але ось вони, гарні та загадкові в цій паперовій обгортці, п’ять апельсинів, дбайливо виставлені в лінію перед повторним пакуванням. Раптом мені страшенно закортіло апельсина, він став конче потрібен мені так терміново, що навіть не залишалось часу подумати. Кращої можливості годі й чекати, мати не могла мені завадити.

Найближчий апельсин підкотився до краю таці, майже впритул до моєї ноги. Зеленяр і досі стояв до мене спиною. Його помічник, хлопець приблизно одного віку та статури з Кассі, вантажив коробки назад у фургон. Великі транспортні засоби, крім автобусів, траплялись тоді рідко. Я вирішила, що зеленяр, очевидно, багатій. Думка про це полегшила виконання того, що я задумала.

Вдаючи, ніби задивилась на якісь лантухи з картоплею, я скинула свій клог. Тоді голою ногою непомітно дотягнулася до апельсина й гнучкими пальцями, натренованими роками лазіння по деревах, вхопила його з таці. За моїм задумом він відкотився на невеличку відстань і наполовину зник у зеленому рядні, яким був накритий столик поряд.

Я одразу ж поставила на нього свій кошик і нахилилась, ніби витрушуючи з клога камінець. З-поміж ніг я споглядала, як торговець збирає залишки товару й складає їх до фургона. Він не помітив, як я сховала вкрадений апельсин у кошику.

Так просто. Це виявилось так просто. Моє серце шалено забилось, а обличчя так почервоніло, що я захвилювалася: хтось може помітити. Апельсин у кошику був ніби живою гранатою. Я дуже невимушено підвелася та обернулася на материн оклик.

І раптом завмерла. З іншого боку площі за мною спостерігав німець. Він згорблено стояв біля фонтана, затиснувши в руці сигарету. Базарувальники обминали його десятою дорогою, тож він стояв на самоті, вперши в мене очі. Він, мабуть, бачив мою крадіжку. Не міг не бачити.

Якусь секунду я дивилась на нього, не в змозі поворухнутися. Обличчя застигло. Я надто пізно пригадала історії Кассі про жорстокість німців. Він усе ще дивився на мене, поки я гадала, що ж німці роблять зі злодюжками.

А тоді він мені підморгнув.

Я витріщалась на нього якусь мить, а потім різко повернулась. Моє обличчя палало, і я вже майже забула про той апельсин на дні кошика. Я не сміла глянути на німця ще раз, хоча материн прилавок був досить близько до місця, де він стояв. Я сильно тремтіла й боялась, що мати помітить, але вона була надто зайнята іншим. Спиною я відчувала погляд німецького солдата, і те лукаве веселе підморгування стукало мені гвіздком у лобі. Я очікувала удару, але його не було.

Потім, розібравши столик і склавши рядно назад у візок, ми поїхали. Я зняла з кобили торбу з вівсом та обережно підвела її між голоблі. Апельсин я сховала в кишені фартуха, загорнувши у клаптик газети від риби, щоб мати не відчула запаху. Засунувши руки в кишені, щоб несподівана опуклість мене не видала, я мовчала всю дорогу додому.

8

Я не розповіла про апельсин нікому, крім Поля, – і то тільки тому, що він несподівано заявився на Спостережний Пункт і побачив, як я ним милуюся. До того він ніколи не бачив апельсина. Спочатку він подумав, що то м’яч. Поль обережно підставив складені човником долоні та прийняв фрукт так шанобливо, ніби той міг відростити чарівні крильця й злетіти в повітря.

Ми розділили апельсин навпіл і поклали половинки на широке листя, щоб не втратити жодної краплі соку. Він був смачний, тонкошкірий, кисленький. Я пам’ятаю, як ми всмоктували кожну краплинку соку, як зубами відривали м’якуш від шкірки, а потім обсмоктували залишки, аж поки в роті не стало гірко та в’язко. Поль хотів викинути обгризену шкірку з верхівки Спостережного Пункту, та я його зупинила.

– Дай сюди.

– Навіщо?

– Мені треба.

Коли він пішов, я виконала останню частину свого плану: пошматувала скоринки складаним ножем на тоненькі смужки. Під час цього виразний гіркий аромат лоскотав мені ніздрі. Я також порізала й листя, що слугували за тарілки: свого запаху вони майже не мали, але годилися, щоб на тривалий час зберегти вологу. Тоді я загорнула цю суміш у клаптик мусліну (поцупила його в матері) і щільно замотала. Потім поклала пахучий мусліновий згорточок у бляшанку з-під тютюну й запхала її назад до кишені.

Усе було готово.

З мене вийшов би непоганий вбивця. Усе ретельно сплановано, можливі сліди злочину можна прибрати за хвилини. Я помилась у Луарі, щоб усунути запах з рота, обличчя й рук. Терла долоні шкарубким піском, поки вони не порожевіли й не заблищали, і вичистила нігті загостреною паличкою. Дорогою додому я зривала цілі кущі дикої м’яти і втирала її під пахвами, натирала нею пучки, коліна, шию, щоб перебити залишковий запах розпеченою зеленню. Хай там як, але мати нічого не помітила, коли я повернулася додому. Вона готувала риб’яче рагу зі взятих на ринку шматочків, і з кухні чувся густий аромат розмарину, часнику, томатів і смаженої олії.

Добре. Я намацала в кишені тютюнову бляшанку. Дуже добре.

Краще б, звісно, то був четвер. Саме в четвер Кассі та Ренетт зазвичай їхали до Анже, а ще в цей день їм давали кишенькові гроші. Мене для кишенькових грошей вважали надто малою – на що б я їх витрачала? – але я що-небудь вигадаю. До того ж, подумала я, немає жодної гарантії, що мій план взагалі спрацює. Треба спочатку спробувати.

Я заховала відкриту бляшанку за пічкою у вітальні. Звичайно ж, пічка була холодна, але її димар сполучався з гарячою кухнею, і його тепла мені було достатньо. Через декілька хвилин вміст муслінового згорточка почав пахнути запашніше.

Ми сіли обідати.

Рагу було смачне: червона цибуля й помідори з часником, травами та склянкою білого вина, шматочки риби, приготовані на слабкому вогні, разом зі смаженою картоплею та цибулею-шалот. Свіжого м’яса тоді було не дістати, але овочі ми вирощували самі, а ще в матері під підлогою погреба разом з найкращим вином були приховані три десятки пляшок оливкової олії. Я їла з апетитом.

– Буаз, прибери лікті зі столу!

Вона сказала це різким голосом, але я вже помітила, як її пальці мимоволі тягнуться до скроні – дуже знайомий жест. Я тихенько всміхнулася. Воно діяло.

Материне місце за столом було найближчим до димаря. Ми собі тихо їли, але ще двічі вона непомітно прикладала пальці до лоба, щік, очей, ніби перевіряючи щільність своєї плоті. Кассі й Ренетт, нахиливши голови до тарілок, мовчали. Повітря було важким, майже свинцевим через спеку, і мені здалося, що й у мене болить голова.

Раптом мати скрикнула:

– Я чую апельсин. Хтось із вас приніс додому апельсини?

Цей вереск звучав як обвинувачення.

– Ну ж бо? Ну?

Ми повільно похитали головами.

От знову, цей жест. Зараз не так різко, пальці мацають, масажують.

– Я точно відчуваю запах апельсинів. Ви впевнені, що не приносили сюди апельсина?

Кассі та Ренетт уявлення не мали про тютюнову бляшанку, а між ними стояв баняк із рагу, розповсюджуючи аромати вина, олії та риби. До того ж… Ми вже звикли до материних поганих періодів. Нам би ніколи не спало на думку, що запах апельсинів, про який постійно торочила мати, існує ще десь, окрім як у її розпаленій уяві. Я ще раз посміхнулася, прикривши рота рукою.

– Буаз, будь ласка, хліба.

Я передала їй круглий хлібний кошик, але до кінця обіду вона так і не скуштувала того шматочка, що взяла. Натомість вона машинально возила ним по вощеній червоній скатертині, надавлюючи на м’якуш і розкидаючи крихти по тарілці. Якби я таке зробила, вона б знайшла для мене грубе слівце.

– Буаз, будь ласка, принеси десерт.

Я вийшла з-за столу з ледве притлумленим полегшенням. Я була не при собі від збудження та страху й ловила відображення свого щасливого писка в гарно начищених мідних блюдцях. На десерт були фрукти і материне печиво – звичайно ж, поламане, бо ціле йшло на продаж. Я помітила, як підозріло мати оглядала абрикоси, які ми принесли з базару: крутила їх туди-сюди, навіть нюхала, ніби підозрюючи, що якийсь із них може виявитися апельсином. Вона тепер весь час тримала руку біля скроні, наче захищаючи очі від сліпучого сонця. Взяла половинку печива, розкришила в себе на тарілці і розворушила.

– Ренетт, помий посуд. Я, мабуть, піду ляжу до себе. Вочевидь, це чергова мігрень.

Материн голос звучав упевнено, її стан видавав лише один жест – пальці на скроні.

– Ренетт, не забудь зачинити вікна й віконниці. Буаз, перевір, щоб усі тарілки були розкладені правильно. Не забудь!

Навіть у такому стані вона переживала за дотримання свого суворого порядку. Тарілки слід вишикувати за розміром і кольором, кожну помити ганчіркою та насухо витерти чистим підкрохмаленим рушником – нічого не можна залишати на столі, це було б надто просто, – а тоді розвісити рушники висихати на мотузці.

– Красиві тарілки мити тільки гарячою водою, чуєш? – тепер вона говорила різко – переживала за свої гарні тарілки. – І дивись, витри їх. Витри з обох боків. Не смій ставити мої тарілки мокрими, зрозуміло?

Я кивнула. Вона відвернулась зі скривленим від болю обличчям.

– Ренетт, прослідкуй, щоб вона це зробила.

Очі в неї блищали, наче від лихоманки. Вона глянула на годинник і мотнула головою, ніби маятником.

– Зачиніть двері. І про віконниці не забудьте.

Нарешті вона наче остаточно була готова йти. Але все ж постійно оберталась, зволікала – не хотіла залишати нас самих, давати нам насолоджуватись таємною свободою. Говорила зі зверхнім поглядом, різким тоном і з прихованою тривогою.

– Просто впорядкуй тарілки, Буаз, і все!

І от вона пішла. Я чула, як у ванній вона набирала воду до раковини. Я засунула світлонепроникні штори, нахилилась, щоб дістати бляшанку, і, вийшовши в коридор, голосно сказала, щоб мати мене почула: – Я приготую спальні.

Спершу материна кімната. Я зачинила віконницю, засунула та зафіксувала штори, а потім швидко озирнулась. Із ванної досі чувся плескіт води, і за звуками я зрозуміла, що мати чистить зуби. Рухаючись швидко й тихо, я витягнула її подушку зі смугастої наволочки, потім кінчиком ножа зробила надріз на напірнику й засунула всередину мусліновий згорточок. Рукояткою ножа я запхала його якомога глибше, щоб жодна опуклість його не видала. Тоді я повернула на місце наволочку, відчуваючи, як сильно стукає моє серце, і розправила напірник, щоб не був жужмом. Мати завжди звертала увагу на такі речі.

Я ледве встигла. Наткнулася на неї в коридорі. Вона підозріло глянула на мене, проте нічого не сказала. Вигляд у неї був відсторонений, очі зіщулені, а брунатне волосся із сивизною – розтріпане. Від матері тхнуло милом, і в коридорній темряві вона була схожа на леді Макбет (цю історію я нещодавно вичитала в одній із книжок Кассі): терла руку об руку, підносила їх до обличчя, гладила, ніби колисала, і знову терла, наче хотіла стерти з них пляму крові, а не апельсинового соку.

На якусь мить я засумнівалася. Вона була такою старою, такою втомленою. Моя голова теж почала нестерпно боліти. Мені стало цікаво, що зробила б мати, якби я підійшла й притулила голову до її плеча. Очі запекло від сліз. Навіщо я взагалі це роблю? Потім я подумала про Стару Маму в муляці, про її божевільний та згубний погляд і про приз в її животі.

– Ну? – різко й грубо звернулась до мене мати. – На що витріщаєшся, ідіотко?

– Ні на що.

Мої очі знову стали сухими. Навіть головний біль почав ущухати так само несподівано, як і з’явився.

– Взагалі ні на що.

Я почула, як за нею рипнули двері, і повернулася до вітальні, де на мене чекали брат із сестрою. Подумки я широко всміхалася.

9

– Ти збожеволіла…

Це знову Ренетт, її звичний безпомічний схлип, коли бракувало інших аргументів. Довести сестру до такого стану нескладно – її здатність дискутувати про щось, окрім помади й кінозірок, була досить обмежена.

– Цей час не гірший за будь-який інший, – втовкмачувала я їй. – Вона проспить до пізнього ранку. Коли впораємось зі всіма хатніми справами, зможемо піти, куди захочемо.

Я навела на неї важкий погляд. Очима нагадала їй про ту історію з губною помадою. Два тижні тому. Я нічого не забула. Кассі зацікавлено глянув на нас: я була впевнена, що Ренетт нічого йому не розповіла.

– Вона розлютиться, якщо дізнається, – повільно промовив він.

На це я знизала плечима.

– Як вона дізнається? Скажемо їй, що ходили до лісу по гриби. Цілком імовірно, що, коли ми повернемось, вона досі буде в ліжку.

Кассі замислився над цією ідеєю. Ренетт поглянула на нього водночас з тривогою і вмовлянням.

– Давай, Кассі, – вимовила вона. І тихіше додала: – Вона знає. Вона дізналась про… – її голос зірвався. – Мені прийшлося їй дещо розповісти, – дурнуватий кінець.

– Овва.

Він придивився до мене, і я відчула, як щось пробігло між нами, щось змінилось – у його погляді прозирало захоплення. Він знизав плечима – байдуже, яка різниця? – але тепер його очі стали уважнішими, він остерігався.

– Я не винна, – пробурмотіла Ренетт.

– Звісно, ні. А вона розумна, еге ж? – м’яко промовив Кассі. – Рано чи пізно все одно б дізналася.

То була висока похвала, і кілька місяців тому мене б розперло від гордощів, але тепер я тільки глипнула на нього.

– До того ж, – так само м’яко продовжив він, – якщо вона буде з нами, то не вибовкає про це матері.

Мені вже виповнилося дев’ять, але я була досить мала, щоб образитись на його слова.

– Я не вибовкаю!

Він байдуже знизав плечима.

– Я не проти, щоб ти пішла, якщо сама за себе платитимеш, – спокійно продовжив він. – Не бачу жодної причини, чому ми повинні платити за тебе. Я відвезу тебе на своєму велосипеді. Це все. Про решту мусиш подбати сама. Згода?

Це була перевірка. Я побачила виклик у його очах. Його посмішка була глузлива, зовсім не схожа на усмішку старшого брата, який міг розділити зі мною останній шматочок шоколаду, а іноді робив «кропивку» так боляче, що під шкірою запікалися крапельки крові.

– Але ж у неї зовсім немає кишенькових грошей, – проскиглила Ренетт. – Який сенс її брати…

Кассі стенув плечем. Це був типовий жест справжнього чоловіка. Я все сказав. Схрестивши руки, він чекав моєї реакції, і на обличчі в нього зміїлася посмішка.

– Добре, – відповіла я, намагаючись бути спокійною. – Мене це влаштовує.

– Тоді домовилися, – вирішив він. – Поїдемо завтра.

10

Після цього почалася буденна хатня робота. З колодязя до кухні ми завжди приносили відра з водою – для приготування й миття. У нас не було гарячої води – власне, не було ніякої води, крім помпи біля колодязя, розташованого за декілька ярдів від кухонних дверей. Електрика в Ле-Лавезі з’являтися не поспішала, тож коли газу в балоні залишалось зовсім мало, ми готували на дров’яній печі в кухні. Ззовні ж стояла величезна старомодна вугільна піч у формі цукрової голови, а поруч із нею був колодязь. Туди ми й ходили по воду, і поки один качав помпу, інший тримав відро. На колодязі була дерев’яна ляда, засунута й замкнена задовго до мого народження, щоб уникнути нещасних випадків.

Коли мати не бачила, ми милися з помпи, обливаючи одне одного холодною водою. А коли вона була вдома, ми мали використовувати ночви з підігрітою в мідних каструлях водою, а також шорстке дігтярне мило, що здирало нам шкіру, мов наждак, залишаючи по собі брудно-сіру піну на поверхні води.

Ми були впевнені, що тієї неділі мати ще довго не показуватиметься. Усі ми чули, як вночі вона стогнала й крутилася в старому ліжку, яке раніше ділила з батьком, іноді вставала й ходила вперед-назад по кімнаті, відчиняла вікна від задухи, так що віконниці бились об стіни будинку, а підлога тряслася. Я не спала та слухала, як вона крутиться, ходить, зітхає і пошепки свариться сама з собою. Приблизно опівночі я заснула, але десь через годину знову прокинулась і почула, що вона досі не спить.

Тепер це може здатися бездушним, але тоді єдиним моїм відчуттям був тріумф. Жодної провини за свій вчинок і жодного співчуття її стражданням – я тоді й гадки не мала, якою мукою може бути безсоння. Те, що загорнутий у ганчірочку маленький жмуток апельсинової шкірки міг викликати таку реакцію, здавалося абсолютно неможливим. Що більше вона крутилася й стогнала на подушці, то міцнішим мав ставати запах від тепла її спітнілої потилиці. А що міцніший запах, то більша тривога. Вона думала, що незабаром неодмінно прийде мігрень. Інколи очікування болю може бути більш нестерпне й пекельне, ніж сам біль. Тривога, що постійно ховалася в зморшках її лоба, гризла їй голову, вбиваючи сон. Її ніс стверджував, що десь були апельсини, але її розум казав, що це неможливо – звідки, на бога, тут узятись апельсинам? – проте гірким і жовчним, мов старість, запахом апельсинів був просочений кожний закапелок кімнати.

Вона піднялась о третій і ввімкнула лампу, щоб зробити запис в альбомі. Я не маю достеменних відомостей, що це було написано саме тоді, адже вона ніколи не зазначала дат, але я знаю напевно.

«Це навіть гірше, ніж будь-коли раніше, – писала вона. Почерк дрібний, ніби вервечка мурашок пройшла по аркушу вмоченими у фіолетове чорнило лапками. – Я лежу в ліжку і не знаю, чи зможу ще колись заснути. Що б не сталося, гірше, ніж зараз, не буде. Навіть божевілля було б полегшенням». А трохи пізніше, під рецептом картопляного пирога з ваніллю, вона дописала: «Я розбита навпіл, мов циферблат. О третій ранку можливо все».

Потім вона встала, щоб випити морфієву пігулку. Вона зберігала їх у шафці ванної кімнати, поряд із приладами для гоління, що належали покійному батькові. Я почула, як відчинились дверцята, як вона втомлено крокує по натертій підлозі. Заторохтіли пігулки у флаконі, глек глухо стукнув об чашку, коли вона наливала воду. Я гадаю, шість годин безсоння легко могли викликати мігрень. Так чи інакше, але її цілковито зморило ще до того, як я прокинулась.

Ренетт і Кассі ще спали. Світло, що просочувалось у кімнату крізь шпарину штор, було зеленавим і блідим. Була десь п’ята година. Це приблизно, бо в нашій кімнаті годинника не було. Я сіла в ліжку, намацала в темряві одяг і швидко нап’яла його на себе. Я знала кожен куточок цієї маленької кімнати. Прислухавшись, як дихають Ренетт і Кассі – він дрібними, хриплуватими вдихами, – я дуже тихо обійшла їхні ліжка. Треба було багато чого зробити, перш ніж будити їх.

Спочатку я прислухалася під дверима материної кімнати. Тиша. Я розуміла, що вона прийняла пігулки і, найімовірніше, безпробудно спатиме, та все ж не могла дозволити собі так ризикувати, щоб мене спіймали на гарячому. Я дуже обережно повернула дверну ручку. Під босою ногою дошка затріщала, як феєрверк. Я відразу зупинилась, прислуховуючись до її дихання, чи не змінило воно ритм. Ні. Я штовхнула двері. Одна віконниця залишилась прочиненою, і в кімнаті було світло. Мати лежала поперек ліжка. Уночі вона дуже багато крутилась, і одна з подушок впала на підлогу. Іншу придавила відкинута вбік рука, а голова опинилася під незручним кутом, що аж волосся торкалося підлоги. Без здивування я помітила, що голова лежала саме на тій подушці, в якій ховався мусліновий згорточок. Я схилилася над матір’ю. Вона дихала повільно та спокійно. Під синюшними повіками хаотично бігали зіниці. Я повільно опустила пальці в наволочку під головою.

Це було нескладно. Пальці обхопили вузлик всередині подушки й підтягли його до розрізу в наволочці. Я нігтями перехопила згорток, нарешті витягла його зі схованки та затиснула в руці. Мати так і не поворухнулась. Тільки очі мигали й бігали під темними повіками, ніби постійно слідкуючи за чимось яскравим і привабливим. Рот був напіввідкритий, і нитка слини тягнулася вздовж щоки вниз на матрац. Раптом я стиснула згорточок, щоб вичавити ще трохи аромату, і сунула його матері під ніздрі. Уві сні вона заскиглила, відвернулася від згорточка й нахмурилася. Я сховала апельсиновий згорток до кишені.

А тепер починалися серйозні справи. Я кинула на матір останній погляд, ніби вона страшне чудовисько, яке вдалося приспати. Тоді підійшла до каміна. Там стояв важкий годинник із круглим циферблатом під куполом із позолоченого скла. Він мав дивний вигляд поряд із простою чорною решіткою і здавався надто ошатним для материної спальні. Але вона успадкувала його від своєї матері, і це була одна з найбільших цінностей з усього її майна. Я підняла скляний купол та обережно перевела стрілки назад. На п’ять годин. На шість. І повернула купол на місце.

Потім я переставила предмети на камінній поличці: рамку з батьковим фото і ще одну, із зображенням жінки, яка доводилася мені бабусею, керамічну вазу з сухими квітами, блюдечко з трьома шпильками для волосся та зацукрованим мигдалем, що залишився з хрестин Кассі. Я повернула фотографії обличчям до стіни. Вазу поставила на підлогу. Прибрала з блюдечка шпильки й засунула їх у кишеню материного розв’язаного фартуха. Потім взяла її одяг і безладно розкидала по кімнаті. Один клог підвісила на абажур. Інший поставила на підвіконня. Її сукня залишилась акуратно висіти на вішаку за дверима, але фартух розстелився на підлозі, ніби ковдра для пікніка. Наостанок я відчинила дверцята шафи таким чином, щоб у внутрішньому дзеркалі відображалось ліжко. Перше, що вона побачить, коли прокинеться, буде вона сама.

Я робила все це зовсім без злого умислу. У мої плани не входило завдати їй шкоди, а тільки дезорієнтувати, обдурити, заставити повірити, що той уявний напад був справжнім, і що то вона несвідомо переставила предмети, розкидала одяг, перевела годинник. Від батька я знала, що інколи вона щось робила, а потім не пам’ятала про це, що від сильного болю в неї з’являлися проблеми з зором, а надто вже з пам’яттю. Годинник у кухні міг раптом здатися їй розбитим навпіл – одна половина тут, а інша – зникла, замість неї вона бачила порожню стіну. А ще винний келих міг сам по собі перейти з місця на місце, з одного боку тарілки на інший. Або з обличчя, звичайного людського обличчя – мого, батька чи Рафаеля з кафе – половина рис раптом стиралася, наче після якоїсь моторошної операції. Або ж пів-сторінки кулінарної книги зникало, коли вона читала, і літери хаотично стрибали перед очима.

Звичайно, тоді я цього не знала. Я вичитала про це з її альбому, з начерканих поміток, деякі з яких були дуже відверті, майже відчайдушні – о третій ранку можливо все, а інші своєю відстороненістю нагадували нотатки клініциста, який описує симптоми з холодним інтересом науковця.

Я розбита навпіл, мов циферблат.

11

Коли я вийшла надвір, Ренетт і Кассі досі спали. У мене залишалося десь півгодини, щоб зробити свою справу до того, як вони прокинуться. Я подивилась на небо – воно було чистим і зеленуватим, із блідо-жовтою смугою на горизонті. Сонце встало десь хвилин десять тому. Треба було поспішати.

Я взяла з кухні відро, взула клоги, що стояли на килимку біля дверей, і щодуху побігла до річки. Я зрізала шлях через поле Ур’я, де росли волохаті соняшники, поки ще зелені під блідим сонцем. Я пригиналась, і за зеленою гущавиною мене не було видно, хоч відро стукало по литках на кожному кроці. Я добігла до Стоячих Каменюк менш ніж за п’ять хвилин.

О п’ятій ранку Луара ще в димці, спокійна та величава. Вода в цю пору дня чудова, прохолодна й заворожливо прозора, а піщані береги височіють, як загублені континенти. Вода пахне ніччю, там і тут відлиски вранішніх променів утворюють слюдяні тіні на її поверхні. Я стягнула одяг і взуття й критично огледіла воду. Вона мала оманливо спокійний вигляд.

Стовп Скарбів розташовувався приблизно на відстані тридцяти футів[19] від берега, а вода біля його підніжжя була підозріло шовковою – точна ознака того, що зараз там сильна течія. Я подумала, що можу втопитися. І ніхто не знатиме, де мене шукати.

Але вибору в мене не було. Кассі кинув мені виклик. Я мала платити за себе сама. Як інакше мені це вдасться без кишенькових грошей, якщо не завдяки гаманцю в скарбниці? Певна річ, він міг його вже звідти забрати. Якщо так, довелося б ризикнути й пошурхотіти в материній сумочці. Але це зовсім безрозсудно. Не тому, що крадіжка вважалась у неї особливо тяжким гріхом, а через її феноменальну пам’ять на цифри. Вона знала суму у своєму гаманці до останнього сантима. І одразу б здогадалася, якби я щось звідти взяла.

Ні. Треба було дістати скарбничку.

Відтоді як Кассі та Ренетт закінчили початкову школу, походи на річку стали нечастими. У них з’явився свій скарб – дорослий, – і вони таємно з цього раділи. У тій коробочці зберігалися монетами кілька франків, не більше. Я розраховувала на недбалість Кассі та його впевненість у тому, що, крім нього, ніхто не дістанеться до коробки, прив’язаної до стовпа. Я була впевнена, що гроші й досі там.

Я ковзнула з берега у воду. Там було холодно, і річкова муляка сочилася крізь пальці ніг. Я брела, допоки вода не стала мені по пояс. Тепер течія нагадувала нетерплячого пса на повідку. Боже, вона й справді була такою сильною! Я вхопилася за перший стовп, відштовхнулась від нього у напрямку течії й зробила ще один крок. Я знала, що попереду точка, де неглибокі спокійні води Луари ставали дибки й сунули в небуття. Кассі, коли діставався до того місця сам, завжди прикидався, ніби тоне – занурювався в матову воду, боровся, кричав із повним ротом брунатної луарської води, що цівкала з його вуст. Йому завжди вдавалося обдурити Ренетт – вона щоразу верещала від жаху, коли він зникав під поверхнею води.

У мене ж часу викаблучуватися не було. Пальцями ноги я намацала потрібне місце. Тут. Гребучи проти течії, від першого поштовху просунулася якнайдалі, праворуч від Стоячих Каменюк. Ближче до поверхні вода була тепліша, а течія слабша. Я поволі пливла по дузі, від першої Стоячої Каменюки до другої. Каменюки стояли одна від одної на відстані максимум чотири метри, і дистанція між ними й берегом була не однаковою. Добре відштовхнувшись від стовпа, я могла пропливти метри зо два, націлюючись трохи вище за течією, щоб потік прибив мене до наступної каменюки в потрібний момент і я вчасно повторила те саме. Як маленький човник, що змагається з сильним вітром, я в такий спосіб кривуляла до Стовпа Скарбів, відчуваючи, що течія щоразу стає сильнішою. Я вже хекала від холоду. Нарешті дісталася до четвертого стовпа, готуючись зробити останній ривок до цілі. Коли течія понесла мене до Стовпа Скарбів, я зненацька відхилилася від курсу й раптом відчула напад всеохопного жаху – мене несло вниз за течією до головної річкової воронки, а руки й ноги просто бовтались у воді. Задихаючись, майже ревучи від паніки, я зуміла підштовхнути себе ближче до Стовпа Скарбів і схопилася за мотузку, якою до нього була прив’язана скринька. Торкатися її було неприємно – вона поросла водоростями й стала слизькою від брунатної річкової муляки, – але завдяки їй я змогла маневрувати навколо стовпа.

Я затрималась там на хвилину, заспокоюючи серце, що гупало в грудях. Потім, упершись спиною в стовп, я взялася піднімати скарбничку з замуленого дна. Це виявилося до біса тяжко. Сама скринька була неважка, але її обтяжували ланцюг і брезент, тож важила вся ця конструкція дай боже. Даючи дрижаків і клацаючи зубами від холоду, я боролася із ланцюгом, поки не відчула, що щось таки піддалося. Несамовито перебираючи ногами у воді, щоб мене не відкинуло від стовпа, я витягла коробку. Другий приступ паніки я пережила, коли слизький брезент ковзнув по нозі, і пальці почали розбиратися з мотузкою, якою була перев’язана коробка.

На якусь мить мені здалося, що занімілі пальці не зможуть нічого вдіяти, але тут вузол піддався, і в коробку плюснула вода. Я щиро вилаялась. Проте він був там – старий коричневий шкіряний гаманець, який матір викинула через пошкоджену застібку. Я схопила його й для певності затисла в зубах. Потім останнім зусиллям закляпнула коробку й дозволила їй знову погрузитися на дно під вагою ланцюга. Брезент, звичайно ж, загубився, а інші скарби затопило водою, але цьому неможливо було зарадити. Кассі доведеться знайти сухішу схованку для цигарок.

У мене були гроші – це все, що мало значення.

Я попливла назад до берега, пропустивши два останні стовпи, і мене протягло метрів двісті в напрямку дороги на Анже, поки я не поборола течію. Сама собі я нагадувала пса – божевільного брунатного пса із заплутаним між ніг повідцем. Уся ця історія тривала, гадаю, хвилин десять.

Я дала собі трохи перепочити, відчуваючи обличчям тепло перших сонячних променів, що висушували луарський мул на моїй шкірі. Я тремтіла від холоду й збудження. Порахувала гроші в гаманці – на квиток у кіно та склянку соку вистачало. Добре. Я побрела вгору течією туди, де залишила одяг. Натягнула стару спідницю й блузку – обрізану червону чоловічу сорочку без рукавів. Взула клоги. Побіжно оглянула риб’ячі пастки, десь витягла дрібну здобич, а десь залишила для приманки. У горщику біля Спостережного Пункту на мене чекав сюрприз – невеличка щука, звичайно ж, не Стара Мама, і я засунула її у відро, яке принесла з дому.

Іншою здобиччю був клубок вугрів із замуленої мілини поряд із великою піщаною відмілиною, і нічогенька тараня, яку я витягла з однієї із сіток. Усе це пішло у відро.

Риба буде моїм алібі, раптом Ренетт і Кассі вже прокинулись. І я так само непомітно рушила додому.

Я правильно зробила, що принесла рибу. Коли я з’явилася на порозі, Кассі вже вмивався під помпою, а Ренетт нагріла собі барильце водички та обережно водила по обличчю намиленою мочалкою. Якусь мить вони зацікавлено дивились на мене, а тоді вираз обличчя Кассі став весело-зневажливим.

– А ти, я бачу, не здаєшся, – бовкнув він, сунувши носа до відра з рибою. – Ну, і що тут у нас?

Я стенула плечима.

– Так, дещо, – байдуже промовила я.

Гаманець лежав у кишені блузки, тішачи мене вагою.

– Щучка. Маленька, – пояснила я.

Кассі розсміявся.

– Малих ти переловиш, та тобі ніколи не вполювати Старої Мами, – відказав він. – А навіть якщо впіймаєш, то що з нею робитимеш? Такої старої щуки не приготуєш, бо навряд чи вона смачна. Мабуть, гірка, як трухлява колода, а на додачу ще й кістлява.

– Я її впіймаю, – вперлась я.

– Та ну? – перепитав він повним байдужості та зневіри голосом. – А що тоді? Ти ж загадаєш бажання, чи не так? Забажаєш мільйон франків і помешкання на лівому березі?

Я мовчки похитала головою.

– Я б загадала стати кінозіркою, – подала голос Ренетт, витираючи рушником обличчя. – Побачити Голлівуд, і вогні, і бульвар Сансет, і їздити в лімузині, і щоб у мене було багато-багато суконь…

Кассі з презирством глипнув на неї, що мене надзвичайно потішило. А потім повернувся до мене.

– Ну, то що загадаєш, Буаз? – його зухвалій посмішці неможливо було опиратися. – Що ж це буде? Хутра? Автомобілі? Вілла в Жуан-ле-Пен?

Я знову похитала головою.

– Знатиму, коли впіймаю, – грубо відповіла я. – І я її таки впіймаю. От побачиш.

Десь хвилину Кассі уважно мене розглядав, й усмішка поступово зникла з його обличчя. Потім він стиха фиркнув і знову став умиватися.

– Ти щось із чимось, Буаз, – промовив він. – Справді щось із чимось, ясно?

А потім ми взялися за хатню роботу, щоб завершити до того, як прокинеться матір.

12

На фермі завжди багато роботи. Потрібно натаскати води з колодязя і поставити металеві відра в погребі, щоб вода не нагрівалась на сонці. Треба подоїти кіз, а потім накрити цеберко з молоком мусліновою ганчірочкою та залишити в молочарні. Потім слід вигнати кіз на пасовисько, щоб вони не пожерли всю городину в саду. Також потрібно нагодувати курок і качок, зібрати денний врожай стиглих полуниць і підкинути дрів у піч, хоча я й сумнівалася, що мати сьогодні щось би пекла. А ще потрібно було випустити на пасовисько нашу конячку Бекассін і налити їй у корито свіжої води. Працюючи максимально швидко, ми завершили всі справи менше ніж за дві години. До того часу сонце почало припікати, нічна волога вже випарувалася з підпеченої землі, а роса потроху зникала з густої трави. Саме час іти.

Ані Ренетт, ані Кассі не запитували про гроші. Бо не було потреби. Я ж мала платити за себе сама, як і сказав Кассі, знаючи, що в мене немає грошей. Коли ми збирали полуницю, Ренетт косилася на мене, мабуть, дивуючись моїй самовпевненості, а коли перетнулася поглядом із Кассі, то захихотіла. Я помітила, що вона особливо ретельно вирядилась – складчаста шкільна спідниця, червоний светр із коротким рукавом, гольфи й черевики, – а волосся зібрала в товстий крендель і підколола шпильками. І пахла вона чимось незнайомим, якимось солодкуватим пудровим запахом, ніби фіалками й зефіром, а ще нафарбувала губи помадою. Я подумала, чи не збирається вона на побачення. Можливо, з якимось хлопцем. Наприклад, з її школи. Помітно було, що вона сильно нервувалася, бо збирала ягоди з витонченою поспішністю кролика, що вимушений обідати серед тхорів. Коли я йшла повз грядки полуниці, я чула, як вона щось прошепотіла Кассі, а потім до мене долетів її верескливий нервовий сміх.

Мені було байдуже. Я здогадувалась, що вони планували піти кудись без мене. Я вмовила Ренетт взяти мене з ними, і вони не порушили б обіцянки. Втім, як вони знали: грошей у мене геть не було. Це означало, що вони можуть піти в кіно самі, залишивши мене чекати біля фонтана на базарній площі, або пошлють з якимось вигаданим дорученням, а самі підуть гуляти з друзями… Від однієї думки про це ставало гірко. Передбачалося, що так і буде. Вони були такі самовпевнені, що прогледіли єдине можливе вирішення моєї проблеми. Ренетт ніколи не перепливла б Луари, щоб дістатися до Стовпа Скарбів, а Кассі все ще бачив у мені маленьку сестричку, яка так несамовито обожнює старшого брата, що анічогісінько не скоїть без його дозволу. Час від часу він поглядав на мене й задоволено всміхався, хоч його очі дивилися з насмішкою.

Ми виїхали до Анже о восьмій годині; я вмостилась на багажник величезного страховидного велосипеда Кассі, і мої ноги небезпечно метлялись під рулем. Велосипед Ренетт був меншим та елегантнішим, у нього був високий руль і шкіряне сідло. Під рулем прилаштувався кошик, куди вона поклала фляжку цикорної кави та три однакові пакуночки з бутербродами. Щоб не пошкодити своєї куафюри, Ренетт накрила голову білим шарфом, і його кінчики торкалися шиї під час руху. Поки їхали, ми двічі чи тричі зупинялись – ковтнути з фляжки Ренетт, перевірити слабкувату шину або ж з’їсти кусень хліба з сиром замість сніданку. Нарешті ми добрались до околиці Анже, проїхали повз колеж – через свята він був закритий і перебував під охороною двох німецьких солдатів – і крізь ряди обтинькованих будинків попрямували до центру міста.

Кінотеатр «Палас-Доре» розташовувався на головній площі, недалеко від базару. Площу утворювали декілька рядів невеличких крамничок, більшість з яких зранку були відкриті. Якийсь чоловік з відром води і шваброю мив тротуар. Ми злізли з велосипедів і покотили їх до провулка між перукарнею та зачиненою м’ясною крамницею. Цей провулок був завузьким навіть для ходьби, а земля в ньому була вкрита щебенем та уламками – доволі безпечне місце, щоб залишити тут велосипеди. Якась жінка на терасі кафе всміхнулась нам і гукнула привітання, там уже сиділи декілька недільних клієнтів – пили цикорій з великих чашок, їли круасани та круто зварені яйця. Хлопчик-розсильний проїжджав на велосипеді й поважно дзеленькав у дзвоник; а біля церкви на газетній ятці продавалася одна-єдина газета. Кас-сі оглядівся, а потім попрямував до ятки. Я засікла, що він щось віддав газетяреві, а той потім простягнув Кассі якийсь жмуток, і брат одразу ж сховав його в штанях.

– Що це таке? – поцікавилась я.

Кассі знизав плечима. Я бачила, що він дуже собою задоволений, такий задоволений, що не стане нічого приховувати, навіть щоб позлити мене. Перейшовши на конспіративний шепіт, він дістав і відразу ж заховав якісь скручені папери – це сталося так швидко, що я майже нічого не розгледіла.

– Це комікси. Випуски серіалу, – тут він багатозначно поглянув на Ренетт. – І американський кіножурнал.

Рене пискнула від захвату та схопила його за руку.

– Дай подивитись! Дай!

Кассі роздратовано похитав головою.

– Тихо! На бога, Ренетт!

І він знову заговорив пошепки.

– Цей чоловічок завинив мені послугу. Дістав на чорному ринку, – процідив він. – І приховав їх для мене під прилавком.

Ренетт розглядала його з захопленням. Мене ж це все вразило набагато менше. Можливо, тому, що я не знала про рідкісність цих речей, або ж паростки бунтарства, які вже проклюнулись у мені, примушували знецінювати все, чим мій брат дуже пишався. Крім того, я пороздумувала над тим, яку ж таку «послугу» газетяр заборгував Кассі, і зрештою дійшла висновку, що він просто вихваляється. Саме це я й заявила йому у відповідь.

– Якби я мала зв’язки на чорному ринку, – скептично протягнула я, – то б діставала щось краще, ніж якісь старі журнали.

Мої слова зачепили Кассі.

– Та я можу дістати все, що захочу, – швидко відказав він. – Комікси, цигарки, книжки, справжню каву, шо к ол а д …

І тут він вибухнув глузливим сміхом.

– А ти не можеш дістати грошики навіть на паршивий квиток у кіно!

– Справді?

Із кишені фартуха я витягнула гаманець. Трохи потрясла ним, щоб почувся дзвін монет. Він вилупив очі, бо впізнав його.

– Ах ти ж маленька злодюжка! – нарешті прошипів він. – Паршива падлюча злодюжка!

Я мовчки подивилась на нього.

– Як ти його дістала?

– Доплила й дістала, – байдуже відмахнулась я. – Хай там як, але це не крадіжка. Скарб належав усім нам.

Але Кассі мене не слухав. «Маленьке падло, злодійка…» – повторював він. Схоже, його шокувало те, що хтось ще, крім нього, може хитрістю облагодити дільце.

– Не бачу ніякої різниці між цим і твоїм чорним ринком, – спокійно промовила я. – Це все одна й та сама гра, так?

Я почекала, поки до нього дійде, і продовжила:

– А ти розійшовся просто через те, що тут я виявилась кращою за тебе.

Кассі поглянув на мене.

– Тут взагалі немає нічого спільного.

Я втупила в нього зневірений погляд. Кассі завжди легко було примусити виказати себе. І багато років потому його син виявився таким самим. Обидва нічого не розуміли в хитрощах. Кассі почервонів і перейшов майже на крик, забувши про конспіративний шепіт.

– Я можу дістати все, що захочеш. Справжню волосінь для твоєї дурної щуки, – сердито кричав він. – Жуйку, черевики, шовкові панчохи, шовкову білизну, якщо треба.

Тут мені стало смішно. Враховуючи умови, у яких ми росли, сама думка про шовкову білизну здавалася сміховинною. Розлючений Кассі схопив мене за плечі й щосили затряс.

– Замовкни! – його голос дрижав від злості. – У мене є друзі! У мене є зв’язки! Я – зможу – дістати – все – що – завгодно!

Бачите, як легко було вивести його з рівноваги. Кас-сі був по-своєму розбещений, надто звик до того, що він – дорослий старший брат, чоловік у домі, перший пішов до школи, найвищий, найсильніший, найрозумніший. Випадкові вияви його дикунства – втечі до лісу, відчайдушна сміливість на Луарі, малі крадіжки на базарі та в крамницях Анже – були безконтрольними, практично істеричними. Ніякого задоволення від них він не отримував. Ніби хотів довести щось нам обом або ж тільки собі.

Мушу визнати, я загнала його в глухий кут. Він зімкнув кулаки на моїх зап’ястках так сильно, що назавтра можна було чекати синців на шкірі, та я жодним чином не видала, що мені боляче. Натомість я вперла в нього погляд і спробувала перегледіти його.

– У нас із Ренетт є друзі, – промовив він стиха, нарешті опанувавши себе, хоч і далі стискав мої руки. – Впливові друзі. Звідки, як думаєш, у неї та дурнувата помада? Або парфуми? Або та гидота, якою вона мазюкає на ніч пику? Як думаєш, звідки все це в нас? І яким чином ми це все заробили?

Він нарешті відпустив мої руки, і на його обличчі читалася суміш гордощів і замішання. Я зрозуміла, що він спітнів від страху.

13

Фільму я майже не запам’ятала. Ми дивилися «Пом’якшувальні обставини» з Арлетті та Мішелем Симоном, старий фільм, який Кассі та Ренетт уже бачили. Щоправда, Ренетт це не бентежило: вона не відводила зосередженого погляду від екрана. Сюжет мені здався неправдоподібним, бо надто далекий він був від моєї реальності. Крім того, думала я в той час про інше. Двічі рвалася плівка в проекторі. Коли це сталося вдруге, у залі ввімкнули світло, і публіка сердито загула. Якийсь чоловік, що мав такий вигляд, ніби за ним хтось женеться, крикнув усім замовкнути. Група німців, які сиділи в кутку, розклавши ноги на спинках передніх сидінь, стала повільно аплодувати. Раптом Ренетт, яка вийшла зі свого трансу, щоб поскаржитися на несподівану перерву, зойкнула від збудження: – Кассі! – вона перегнулася через мене, і мені в ніс вдарив солодкий хімічний запах від її волосся. – Кассі, він тут!

– Тс-с, – сердито прошипів Кассі. – Не обертайся!

Якийсь час Ренетт і Кассі сиділи, наче болвани, повернувшись обличчям до глядацької зали. Потім він зашепотів самим куточком рота, наче говорив у церкві: – Хто?

Ренетт очима показала на німців.

– Там, позаду, – так само відповіла вона. – Ще й інші, яких я не знаю.

Навколо нас натовп тупав і скаженів. Кассі швидко оглядівся.

– Почекаю, поки світло згасне, – промовив він.

Через десять хвилин світло погасло, і показ фільму відновився. Кассі сповз зі свого сидіння й направився в задню частину зали. Я пішла за ним. На екрані Арлетті брикалась і стріляла очима в тісній сукні з декольте. На наші зігнуті фігури ліг срібний відблиск, перетворивши обличчя Кассі на живу маску.

– Геть звідси, мала ідіотко! – шикнув він на мене. – Я не хочу, щоб ти пленталася за мною і втручалася!

Я похитала головою.

– Не втручатимусь, – відповіла я. – Якщо ти не заважатимеш мені йти з тобою.

Кассі нетерпляче махнув. Він знав, що я саме так і вчиню. У темряві я відчувала, як він тремтить – чи то від збудження, чи то від хвилювання.

– Пригнися, – нарешті сказав він, – і не заважай мені говорити.

Ми протиснулись у задню частину зали, близько до того місця, де німецькі солдати утворили своєрідний острівець серед натовпу. Декілька з них курили – біля їхніх облич були помітні вогники цигарок.

– Бачиш того, у кінці? Його звати Гауер, я хочу з ним поговорити. А ти стоятимеш поруч і стулиш пельку, гаразд?

Я не відповіла. Обіцяти я нічого не збиралась.

Кассі ковзнув у прохід поряд із солдатом на ім’я Гауер. Розглядаючись, я помітила, що на нас ніхто не звертав уваги, окрім німецького солдата, який стояв за нами, – худий і гостролиций молодик зі хвацько заломленим кашкетом і цигаркою в руці. Я чула, як Кассі щось квапливо шепоче Гауеру, а потім – як шелестить папір. Гостролиций німець усміхнувся мені й помахав цигаркою.

Раптом мене струсонуло. Це ж той солдат з базару, котрий бачив, як я поцупила апельсин!

З хвилину все, що я могла, – це отетеріло дивитись на нього.

Німець знову мені помахав. Тіні від екрана лягли на його лице, драматично виділяючи очі й вилиці.

Я знервовано глипнула в бік Кассі, але брат був надто захоплений бесідою з Гауером, щоб звертати на мене увагу. Німець усе ще з насмішкою дивився на мене, вичікуючи. Він стояв трохи далі від того місця, де сиділи інші. Сигарету він тримав, прикривши вогник рукою, завдяки чому під підсвіченою плоттю були видні темні смужки його кісток. Він був у формі, але з розстібнутим мундиром.

З якоїсь невідомої причини це надало мені сміливості.

– Ходи сюди, – ласкаво промовив німець.

Я не змогла нічого сказати у відповідь. У рот ніби соломи напхали. Я б утекла, та не була певна, що ноги мене слухатимуться. Натомість я задерла підборіддя й рушила до нього.

Німець усміхнувся та затягнувся цигаркою.

– Ти ж та дівчинка з апельсином? – поцікавився він, коли я підійшла ближче.

Я не відповіла.

Моя мовчанка його не збентежила.

– А ти спритна. Хлопчиськом я був такий самий.

Він поліз до кишені й витягнув звідти щось загорнуте в сріблястий папір.

– Ось. Тобі буде до смаку. Це шоколад.

Я з підозрою втупилась на нього.

– Не хочу.

Німець знов усміхнувся.

– А, то тобі більше подобаються апельсини?

На це я промовчала.

– Я пам’ятаю сад біля річки, – мрійливо промовив він. – Неподалік від селища, де я виріс. Там були найбільші, найтемніші сливи, які тільки бувають. Високий паркан вздовж усього саду. Гарчать фермерові пси. Усе літо я намагався дістатися до тих слив! Що я тільки не пробував! Ні про що інше думати не міг.

Голос у нього був приємний, і говорив він з легким акцентом. За завісою цигаркового диму було видно, як блищать його очі. Я обережно розглядала його, не сміючи поворухнутись, і намагалась визначити, чи він з мене не кепкує.

– До того ж крадене смакує значно краще, ніж те, що отримуєш задарма, еге ж?

Тепер він точно кепкував з мене, тому на моєму обличчі проступило роздратування.

Німець наче помітив вираз моєї фізіономії та розсміявся, усе ще простягаючи мені шоколад.

– Давай, дівко, бери. Уяви, що цупиш це у бошів.

Шматочок шоколаду вже підтанув, і я одразу ж проковтнула його. Це був справжній шоколад, а не те білувате, ніби з піску, їдло, що ми інколи купували в Анже. Розвеселений німець споглядав, як я жую, а я спостерігала за ним з такою ж підозрою й усе більшою цікавістю.

– То ви їх дістали? – нарешті запитала я з повним ротом шоколаду. – Ну, ті сливи.

Німець кивнув.

– Дістав, дівко. І досі пам’ятаю смак.

– І вас не впіймали?

– І це було, – усмішка стала сумною. – Я з’їв так багато, що мені стало зле. Це мене й викрило. Мені дали такого прочухана! Але все ж я отримав те, чого хотів. Хіба це не найголовніше?

– Ага, – погодилась я. – Я люблю перемагати.

Я замовкла.

– Це тому ви нікому не розповіли про апельсин?

Німець здивувався.

– Чого це я мав комусь розповідати? То не моє діло. Крім того, у зеленяра було ще кілька. Він і без нього міг чудово обійтися.

Я кивнула.

– У нього ж є фургон, – сказала я, облизуючи сріблястий папір, щоб ні крихти шоколаду не пропало даремно.

Німець ніби погодився.

– Деякі люди хочуть підгребти під себе все, – заявив він. – Хіба ж це справедливо?

Я похитала головою.

– Як мадам Петі зі швацької крамниці. Просить купу грошей за шмат парашутного шовку, який їй на дурняк дістався.

– Точно.

Раптом до мене дійшло, що, можливо, не варто було згадувати мадам Петі.

Я підозріло глянула на німця, та він майже не слухав. Натомість він спостерігав за розмовою Кассі й Гауера, які досі шепотілися про щось у кінці ряду. Мене неприємно кольнуло, що Кассі, імовірно, йому цікавіший за мене.

– То мій брат, – сказала я.

– Правда? – німець усміхнувся. – А у вас нічогенька родина. Хтось іще є?

Я заперечливо хитнула головою.

– Я наймолодша. Фрамбуаз.

– Дуже радий знайомству, Франсуазо.

– Фрамбуаз, – з усмішкою виправила я.

– Лейбніц. Томас.

Він простяг мені руку. Секунду провагавшись, я її потиснула.

14

Ось так я й познайомилась із Томасом Лейбніцем. З якоїсь причини Ренетт розсердилась на мене через розмову з ним і набундючено сиділа аж до кінця фільму. Гауер підкинув Кассі пачку «Голуазу», і ми з ним пригинцем повернулись на свої місця. Кассі одразу ж закурив, а я поринула в роздуми. Коли завершився фільм, я була готова ставити запитання.

– То ти цигарки мав на увазі, коли казав, що можеш дістати все, що завгодно? – спитала я.

– Авжеж.

Кассі на вигляд був дуже задоволений собою, та я все одно відчула в ньому напруження. Він тримав цигарку в кулаку, як німецькі солдати, але в нього цей жест виходив незграбним і вимушеним.

– Ти ж їм щось розповідаєш? Так?

– Так, ми інколи розказуємо їм… дещо, – з усмішкою зізнався він.

– Що саме?

Кассі знизав плечима.

– Це почалося з того старого дурня та його радіо, – тихо промовив він. – І то було справедливо. Він не мав права переховувати його й дарма прикидався таким заскоченим несподіванкою, коли ми тільки те й робили, що стежили за німцями. Інколи ми передаємо записки з кур’єром або залишаємо повідомлення в кафе. Іноді газетяр віддає нам речі, які вони передають. А часом вони самі приносять.

Він намагався надати голосу байдужості, та я бачила його знервованість і збентеженість.

– Тут нічого такого немає, – вів своє Кассі. – Більшість бошів і самі користуються чорним ринком, відправляють пакунки додому в Німеччину. Ну, знаєш, реквізовані ними речі. Тому тут немає нічого такого.

Я замислилась.

– Але ж гестапо?..

– Та припини, Фрамбуаз! – раптом він розізлився, як і завжди в моменти, коли мені вдавалося загнати його в кут. – Що ти знаєш про гестапо?!

Брат нервово оглядівся і продовжив, знову понизивши голос:

– Певна річ, з ними ми справ не маємо. Це зовсім інше. Кажу ж тобі, це лише бізнес. І в будь-якому разі, тебе це не обходить.

Я обурено вперла в нього погляд.

– Чому це? Я теж дещо знаю.

Тепер я шкодувала, що не розповіла тому німцеві більше про мадам Петі, що не сказала йому, що вона – єврейка.

Кассі несхвально похитав головою.

– Ти не розумієш.

Додому ми їхали в дещо тривожній тиші, мабуть, очікуючи, що мати вже дізналась про нашу недозволену подорож. Проте вдома ми зустріли її в дуже незвичному настрої. Вона й словом не згадала про запах апельсинів, безсонну ніч чи безлад, який я створила в її кімнаті. Натомість обід, який вона приготувала, був майже святковим: морквяний суп із цикорієм, кров’янка з яблуками й картоплею, чорні гречані млинці, а на десерт – клафуті з торішніх яблук, з цукрово-коричною скоринкою. Ми їли, як і завжди, у тиші, але мати була якоюсь неуважною – забувала нагадувати мені прибрати лікті зі столу та геть не помічала мого скуйовдженого волосся й замурзаного лиця.

Мені подумалось, що, може, апельсину вдалося її приборкати.

Але наступного дня все повернулося на звичне коло, мати знову стала собою і помстилася нам. Ми уникали її як могли, похапцем впоралися з усіма справами та втекли на річку до Спостережного Пункту, де нам навіть не вистачило ентузіазму як слід побавитись.

Тими літніми днями на річці з нами завжди був Поль, але він відчував, що випав з нашої невеликої компанії та став зайвим. Мені було його шкода, я навіть відчувала себе трохи винною, бо знала, як тяжко переживати відчуження, та нічим не могла зарадити. Полю треба було самому боротися за місце під сонцем, як це робила я.

До того ж мати не любила Поля, бо не любила всю родину Ур’я. У її очах Поль був ледащо, надто ліниве, щоб ходити до школи, і надто тупе, навіть щоб навчитися нормально читати й писати в селищі разом з іншими дітьми. І батьки в нього були не кращі – чоловік, який торгує при дорозі черв’яками для риболовлі, та жінка, яка зашиває чужий одяг. Але дядькові Поля перепадало від моєї матері найбільше. Спочатку я думала, що це звичайна сільська конкуренція. У Філіппа Ур’я була найбільша в Ле-Лавезі ферма: акри соняшникових полів, картопля, буряки, капуста, двадцять корів, свині, кози, навіть трактор – і це в ті часи, коли більшість місцевих досі вправлялися з кіньми й ралами, – справжній доїльний апарат… Я переконувала себе, що то заздрість, обурення вдовиці, яка крутиться як муха в окропі, порівняно з багатеньким удівцем. Та все одно дивно, особливо враховуючи, що Філіпп Ур’я був давнім другом мого батька. Вони зростали разом, ходили рибалити, плавали, ділилися таємницями. Філіпп власноруч викарбував батькове ім’я на військовому меморіалі та щонеділі покладав квіти до його підніжжя. Але від моєї матері йому годі було чекати чогось іншого, крім кивка. Вона й так не була дуже товариська, а після випадку з апельсином її ворожість до нього сягнула рекордного рівня.

Тільки згодом я зрозуміла всю правду. Точніше, сорок років по тому, коли читала її альбом. Дрібний, спотворений від мігрені почерк, і рядки, що вигиналися на зшитих сторінках. Вона написала таке:

Ур’я вже знає. Я бачу, що він інколи поглядає на мене. Із жалем і цікавістю, ніби я щось, на що він натрапив дорогою. Минулого вечора він бачив, як я поверталась із «Ля Реп» з тим, що там придбала. Він нічого не сказав, та, думаю, здогадався. Звісно, він думає, що ми маємо побратися. Для нього це має сенс – аякже ж, удівець та вдовиця, які об’єд нують шлюбом свої землі. У Янніка не було брата, що став би за хазяїна. Жінці ж не личить самій керувати фермою.

Якби вона була від природи милою жінкою, то, можливо, на щось таке й слід було б рано чи пізно сподіватися. Але Мірабель Дартижан не була милою жінкою. Вона створена з кам’яної солі та річкової твані, а її гнів такий самий швидкий, шалений і невідворотний, як блискавка влітку. Я ніколи не замислювалась про його причину, а тільки намагалася якомога швидше втекти від його наслідків.

15

Більше того тижня ми до Анже не їздили, і ні Кассі, ні Ренетт не були налаштовані обговорювати нашу зустріч із німцями. Щодо мене, то мені зовсім не хотілося згадувати бесіду з Лейбніцем, хоча я й не могла її забути. Від цього я відчувала то сум, то якусь дивну силу.

Кассі майже не присідав, Ренетт ходила похмура й невдоволена, а на додачу ще й лило весь тиждень, тож Луара зловісно розбухла, а соняшникові поля посиніли від дощу. З нашої останньої поїздки до Анже пройшло сім днів. Промайнув базарний день: цього разу мати до міста супроводжувала Ренетт, а ми з Кассі лишилися вдома й похмуро вешталися мокрим садом. Зелені сливи нагадали мені про Лейбніца, і я думала про нього водночас із цікавістю та занепокоєнням. Мене хвилювало, чи побачу я його колись знову.

І от несподівано побачила.

Рано-вранці наступного базарного дня з’ясувалось, що настала черга Кассі допомагати з підготовкою. Ренетт носила загорнуті у виноградне листя голівки свіжого сиру з погреба, а мати збирала в курнику яйця. Я щойно повернулася з річки з вранішнім уловом – кілька дрібних йоржів і тараньок, – посікла їх на наживку й поклала у відро під вікном. У цей день німці зазвичай не ходили по хатах. Але вийшло так, що саме я відчинила двері, коли вони постукали.

Їх було троє: двох я не знала, а третім був Лейбніц – тепер дуже ошатний у мундирі, застібнутому за всіма правилами. Він стояв, притискаючи рушницю зігнутою в лікті рукою. Побачивши мене, він підняв від подиву брови й усміхнувся.

Якби то був якийсь інший німець, я б грюкнула дверима просто перед носом, як зробив Дені Ґодін, коли прийшли по його скрипку. Або обов’язково покликала б матір. Але тут я засумнівалася, тож ніяково переминалася на порозі, не знаючи, що робити.

Лейбніц обернувся до тих двох і заговорив німецькою. Як я зрозуміла з жестів, що супроводжували його слова, він збирався оглянути нашу ферму самотужки, а інших хотів відправити далі, на ферми Рамонденів та Ур’я. Один з тих німців глянув на мене та щось сказав. Усі троє розреготались. Тоді Лейбніц кивнув і, усе ще усміхаючись, пройшов повз мене до нашої кухні.

Я розуміла, що слід покликати матір. Коли заходили солдати, вона одразу хмурнішала, обурюючись їхній присутності й тому, як вони забирають усе, що впаде їм в око. А вони приперлися ще й сьогодні! Її настрій і так був не найкращим, а це взагалі стало б останньою краплиною.

У них залишилося обмаль запасів, як пояснив мені Кассі, коли я його запитала. Навіть німцям треба їсти. «А їдять вони як коні! – роздратовано зауважив він. – Ти б бачила їхню їдальню! Булки з джемом і паштетом, і сир, і анчоуси, і шинка, і квашена капуста, і яблука – очам не віриш!»

Лейбніц причинив за собою двері та роздивився навколо. Без інших солдатів він поводився більш розкуто, майже як цивільний. Він витягнув з кишені цигарку й закурив.

– Що ви тут робите? – нарешті спитала я. – У нас нічого немає.

– Такий наказ, дівко, – відповів Лейбніц. – Твій батько вдома?

– У мене немає батька, – роздратовано відказала я. – Його вбили німці.

– О, вибач, – це його наче трохи спантеличило, і я відчула невеличке задоволення. – А мати?

– Вийшла, – я вирячилась на нього. – Сьогодні базарний день. Якщо заберете товар на продаж, нам нічого буде їсти. Це все, з чого ми живемо.

Лейбніц покрутив головою – як мені здалося, на обличчі в нього проступив сором. Я спостерігала, як він розглядає чисту кахлеву підлогу, клаптеві штори, вискоблений сосновий стіл. Він вагався.

– Я мушу зробити це, дівко, – стиха промовив він. – Мене покарають, якщо я не виконуватиму наказів.

– Ви могли б сказати, що нічого не знайшли. Що коли ви прийшли, уже нічого не лишилося.

– Мабуть, що так, – і тут його погляд зупинився на відерці з посіченою на наживку рибою. – У вашій родині є рибалка? Хто, твій брат?

Я заперечливо похитала головою.

– Це я.

Лейбніц здивувався.

– Риболовля? Та ти ще маленька для цього!

– Мені вже дев’ять років, – ображено відповіла я.

– Дев’ять? – у його очах скакали бісики, але обличчя залишалося серйозним. – Яку ж рибу ти тут ловиш? Форель? Карпа? Йоржа?

Я знову похитала головою.

– А що ж тоді?

– Щуку.

Щуки – найрозумніші з прісноводних риб. Вони хоч і зубасті, але хитрі та обачні, тож необхідна особлива наживка, щоб виманити їх на поверхню. Будь-яка дрібничка може викликати в них підозру: найменша зміна температури, найнепомітніший рух. Щуку так легко й швидко не впіймати. Окрім везіння, ловля щуки вимагає часу й терпіння.

– Що ж, це все змінює, – розважливо промовив Лейбніц. – Я не можу залишити товариша-рибалку в біді. Щука, кажеш?

Я кивнула.

– І на що ловиш – на черв’яків чи на балабухи?

– На те й на те.

– Ага.

Він більше не всміхався – йшлося про серйозне діло. Я мовчки дивилась на нього. Цей прийом завжди безвідмовно діяв на Кассі, викликаючи в нього тривогу.

– Не забирайте наш товар, – повторила я.

Знову настала тиша.

Через якусь мить Лейбніц кивнув.

– Думаю, я зможу щось для них вигадати, – повільно промовив він. – А ти нікому не кажи. А то в мене виникнуть серйозні проблеми. Зрозуміло?

Я кивнула. Це справедливо. Так чи інакше, він теж нікому не сказав про апельсин. Я плюнула на долоню, щоб закріпити угоду. Він не розсміявся, а натомість серйозно потиснув мені руку, наче ми домовлялись по-дорослому. Я очікувала, що він попросить мене про якусь послугу у відповідь, але він цього не зробив, і мене це потішило. Лейбніц не такий, як усі, подумала я. Я дивилася йому вслід. Він ішов, не обертаючись. Я бачила, як він човгає провулком до ферми Ур’я, як чиркає об стіну цигаркою і як її кінчик розсипається червоними спалахами по темному луарському каменю.

16

Я нічого не сказала Ренетт і Кассі про те, що відбулося між мною та Лейбніцем. Розказати їм про цей епізод означало позбавити його сили. Натомість я глибоко заховала свій секрет, подумки згадуючи його в деталях, ніби викрадену дорогоцінність. Це надало мені майже дорослого відчуття могутності.

Тепер я думала про журнали Кассі та помаду Ренетт зі значною часткою презирства. Вони думали, що такі розумні. Але що насправді вони зробили? Поводились як дітки, що патякають вигадки в школі. От німці й ставилися до них як до дітей, задобрюючи дрібничками. А Лейбніц не намагався мене задобрити. Він говорив зі мною на рівних, з повагою.

Ферму Ур’я потріпали сильно. Забрали тижневий запас яєць, половину всього молока, дві півтуші свинячої солонини, декілька фунтів масла, бочечку олії, двадцять чотири пляшки вина (недбало приховані за перегородкою в погребі), до того ж силу-силенну террінів і домашніх заготовок. Про все це розповів Поль. Мені стало його шкода, адже я знала, що основний годувальник їхньої сім’ї – дядько. Тож я пообіцяла собі, що, коли зможу, ділитимуся з ним їжею. До того ж сезон тільки починається. Філіпп Ур’я швидко відшкодує всі збитки. Та й у мене було дещо на думці.

Апельсиновий жмуток усе ще був там, де я його приховала. Звісно, не під матрацом, хоч Ренетт і вважала свій матрац надійним прихистком для всіх мазилок, але це не так. Ні, моя схованка була значно вигадливіша. Я поклала жмуток у невеличку баночку із закручуваною кришкою і занурила її в барильце з засоленими анчоусами, що зберігалось у погребі. Волосінь, прив’язана до банки, дозволяла витягнути її будь-якої миті. Імовірність того, що її знайдуть, була малою, бо мати не любила гострого запаху анчоусів і за потреби завжди посилала до того барила мене.

Я знала, що в мене знову все вийде.

Я дочекалася вечора середи. Цього разу я поклала жмуток на піддон для попелу під піччю, щоб жар якомога скоріше вивільнив аромат. Певна річ, мати, пораючись біля печі, дуже скоро почала масажувати скроні, гарчати на мене, коли я невчасно приносила їй борошно чи дрова, сваритися – дивись, не побий мені тарілки, дівчисько! – і принюхуватись до повітря, мов збентежена чи спантеличена тварина.

Обід вона спалила.

Ні в кого з нас не вистачило смілості їй на це вказати, і мати виколупувала чорне крихке мереживо звуглених млинців, знову й знову мацаючи при цьому скроні. Я ладна була заверещати. Цього разу вона не допитувалась, чи ми не занесли апельсинів у хату, хоча, присягаюсь, їй дуже кортіло спитати. Вона просто торкалася скронь, розкришувала млинець, м’яла, вертіла, іноді порушуючи тишу злими вигуками щодо недотримання нами якихось правил.

– Рен-Клод! Хліб у хлібницю! Я забороняю тобі сипати крихти на мою чисту підлогу!

Голос був жалючий і роздратований. Я відрізала собі кусень хліба, навмисно розвернувши його на дошці так, щоб зріз опинився зверху. Чомусь це завжди виводило матір, як і моя звичка відрізати скоринку з обох боків одразу, оголяючи м’якуш.

– Фрамбуаз! Негайно переверни ту хлібину! – Мати швидким рухом торкнулася голови, наче перевіряючи, чи вона на місці. – Скільки разів я тобі казала…

І тут вона завмерла посеред фрази, схиливши голову вбік і роззявивши рота.

Вона перебувала в такій позі секунд тридцять чи близько того, вдивляючись у нікуди, з обличчям двієчника, що намагається пригадати теорему Піфагора чи абсолютну аблятивну конструкцію. Очі в неї стали схожі на зелене скло та холодні, мов лід. Ми мовчки переглядались і спостерігали за нею весь цей час. Потім вона знову почала рухатися, грубо й роздратовано жестикулюючи, і заходилася збирати посуд, попри те що ми ще не доїли. На це теж ніхто не став вказувати.

Наступного дня, як я й передбачала, вона пролежала в ліжку, а ми, як і минулого разу, подалися до Анже. Цього разу в кіно не пішли, а вешталися вулицями. Кас-сі на позір смалив цигарку, а потім ми вмостились на терасі кафе «Рудий кіт» у центрі міста. Ми з Ренетт замовили м’ятний лимонад д’яболо менте, а Кассі спробував було замовити пастіс,[20] але під підозрілим поглядом офіціанта покірно змінив свій вибір на користь радлера.[21]

Ренетт пила обережно, намагаючись не розмазати помади. Вона була знервована та вертіла головою в усі боки, ніби когось виглядала.

– Кого ми чекаємо? – питала я. – Ваших німців?

Кассі глянув на мене.

– Ну ж бо, розкажи всім, ідіотко! – просичав він.

Він стишив голос і пояснив:

– Інколи ми тут зустрічаємось. Тут можна передавати звісточки. Ніхто не помічає. Ми продаємо інформацію.

– Яку інформацію?

Кассі насмішкувато пирхнув.

– Яку завгодно, – нетерпляче пробурмотів він. – Про людей, у яких є радіо. Про чорний ринок. Про бариг. Про Опір.

Він особливо підкреслив останнє слово.

– Опір, – повторила я.

Спробуйте зрозуміти, що це для нас означало. Ми були дітьми. Мали свої правила. Дорослий світ здавався далекою планетою, населеною чужинцями. Ми так мало про нього знали. І менше за все про Опір, ту легендарну квазіорганізацію. Пізніше в книжках і на телебаченні розтеревенили про неї на весь світ, але я нічого не пам’ятаю. Лише пригадую якусь божевільну суміш, у якій чутки переплітались зі спростуваннями цих чуток, п’янички в кафе голосно кляли новий режим, а люди втікали до родичів у село, подалі від загарбницької армії, від якої в містах вже увірвався терпець. Єдиний Опір – таємна армія в загальному розумінні – був міфом. Існувало багато підпільних груп – комуністи, соціалісти, гуманісти, люди в пошуках мученицького вінця, проповідники, п’яниці, опортуністи та святі – усіх їх звеличили з часом, але тоді не було ні армії, ні таємниці. Мати відгукувалася про них зі зневагою. На її думку, нам усім було б краще, якби ті люди не висовувались.

Хай там як, але слова Кассі мене збентежили. Опір. Це слово було співзвучним моєму смаку до пригод і драми. Воно викликало образи бунтівних ватаг, нічних авантюр, перестрілок, таємних зібрань, скарбів, презирства до небезпеки. У дечому це дуже нагадувало ті ігри, у які ми – Ренетт, Кассі, Поль і я – грали: картопляні бої, паролі, ритуали. Просто гра трохи вийшла за межі, от і вся різниця. Ставки стали вищими.

– Ти не знаєш нікого з Опору, – цинічно заперечила я, намагаючись приховати приголомшення.

– Можливо, поки що ні, – відказав Кассі. – Але ми можемо дізнатись. Ми й не таке винюхували.

– Усе гаразд, – втрутилася Ренетт. – Ми не розказуємо ні про кого з Ле-Лавеза. Ми не стали б доносили на наших сусідів.

Я кивнула. То було чесно.

– Але в Анже – то вже інше. Тут усі так роблять.

Я замислилась.

– Я б теж могла щось взнавати.

– Та що ти там знаєш? – зневажливо протягнув Кассі.

Я ледве не розбовкала їм те, що сказала Лейбніцу про мадам Петі й парашутний шовк, але вирішила цього не робити. Натомість я спитала про те, що бентежило мене відтоді, як Кассі пригадав про їхню домовленість із німцями.

– А що вони роблять, коли ви їм щось розповідаєте? Розстрілюють людей? Відправляють їх на фронт?

– Звісно, ні. Не кажи дурниць.

– Тоді що?

Та Кассі більше не звертав на мене уваги. Натомість його очі уп’ялись у газетний стенд біля церкви, що стояла навпроти. Звідти на нас пильно дивився чорнявий хлопчина приблизно його віку. Хлопець нетерпляче нам махнув.

Кассі заплатив за напої та підвівся.

– Пішли, – буркнув він.

Ми з Рене поквапилися за ним. Мабуть, то приятель Кассі – я припустила, що зі школи. До мене долетіло кілька слів про завдання на канікули й нервовий сміх. Потім я побачила, як він тицьнув у руку Кассі якийсь папірець.

– Побачимось, – кинув на прощання Кассі, віддаляючись.

Записка була від Гауера.

Зустрінемось о дванадцятій біля воріт школи. У мене є дещо для тебе.

Добре говорять французькою тільки Гауер і Лейбніц, пояснив нам Кассі, поки ми по черзі читали записку. Інші – Гайнеманн і Шварц – знають французьку тільки на базовому рівні, але Лейбніц сам добряче скидався на француза, бо походив звідкись з Ельзасу-Лотарингії, а там говорять із гортанним акцентом. Чомусь мені здалося, що Кассі це подобається, ніби передача інформації майже-французові була менш вартою осуду.

Ренетт доторкнулась до записки кінчиками пальців. Її обличчя почервоніло від захоплення.

– Котра година? – спитала вона. – Ми не запізнимось?

Кассі похитав головою.

– У нас велосипеди, – коротко кинув він. – Подивимось, як вони нам послужать.

Коли ми забрали велосипеди зі звичної схованки в провулку, я помітила, як Ренетт витягла з кишеньки компактну пудру із дзеркальцем та оцінила свій вигляд. Щось їй не сподобалось: діставши з кишені золотий циліндрик помади, вона мазнула по губах червоним, розтягнула губи в усмішку, мазнула знову та ще раз усміхнулася. Пудрениця закрилась. Мене це зовсім не здивувало. З нашої першої поїздки було очевидно, що в неї на умі, окрім кіно, є ще щось. Як ретельно вона наряджалася, скільки уваги приділяла волоссю, а ще помада й парфуми… Усе це, вочевидь, робилося для когось. Якщо чесно, мені не було цікаво. Я звикла до такої поведінки Рен. У дванадцять вона мала вигляд шістнадцятирічної. Із вигадливо завитим волоссям і нафарбованими губами вона й мала здаватися старшою. Я вже помічала погляди, які кидали на неї чоловіки в селі. Поль Ур’я німів і ніяковів поруч із нею. Навіть сорокарічний стариган Жан-Бене Дарю, і Гюгюст Рамонден, і Рафаель з кафе… Хлопці задивлялися на неї, я про це знала. Та й сестра їх помічала: з першого дня в колежі вона постійно торочила про хлопців, з якими познайомилась. Одного тижня то міг бути Жустен з дуже красивими очима, іншого – Раймон, який смішить весь клас, П’єр-Андре, котрий грає в шахи, або Ґійом, чиї батьки минулого року переїхали сюди з Парижа… Згадуючи зараз, я можу навіть точно сказати, коли ці балачки припинилися. Приблизно в той самий час, коли розквартирувався німецький гарнізон.

Мені було байдуже. Там точно ховалась якась таємниця, але секрети Ренетт рідко мене цікавили.

Гауер стояв на варті біля воріт. При денному світлі я змогла краще його роздивитися – товстомордий німець із пустим обличчям, яке нічого не виражало. Понизивши голос, він одним кутиком губ процідив нам: «Вгору по річці, десять хвилин», – а потім нетерпляче махнув у наш бік, ніби наказуючи скоріше пакувати речі. Ми знову залізли на велосипеди і, не дивлячись на нього, поїхали. Навіть Ренетт не глянула на нього вдруге, і я подумала, що об’єкт її пристрасті – не Гауер.

Менш ніж за десять хвилин ми побачили Лейбніца. Спочатку мені здалося, що німець був одягнений не в уніформу, але потім я збагнула, що він просто зняв кітель і чоботи й сидів, гойдаючи ногами, на парапеті, під яким несла води підступна брунатна Луара. Він весело привітав нас і кивком показав, щоб ми приєднувались до нього. Ми витягли велосипеди на берег річки, щоб їх не було видно з дороги, а потім примостилися поряд із ним. На вигляд він був молодшим, ніж мені запам’яталось, десь майже як Кассі, але рухався з такою недбалою впевненістю, якої моєму братові годі було досягти, хоч як він не намагався.

Кассі та Ренетт мовчки придивлялися до нього, як діти до небезпечної тварини в зоопарку. Обличчя Ренетт палало червоним. Лейбніца наші розглядини мало вразили, і він з усмішкою запалив цигарку.

– Удовиця Петі… – нарешті промовив він крізь димову хмару. – Дуже добре.

Він хихикнув.

– Парашутний шовк і купа інших речей. Вона була справжнім орударем чорного ринку, – тут він підморгнув мені. – Гарна робота, дівко.

Інші з подивом глянули на мене, але я мовчала, розриваючись між радістю та хвилюванням від його похвали.

– Цього тижня мені пощастило, – продовжував Лейбніц таким же тоном. – Жуйка, шоколад і, – він заліз до кишені й витяг пакуночок, – ось це.

Ось це виявилось обшитою мереживом носовою хусточкою, яку він простягнув Ренетт. Від збентеження сестра ще більше почервоніла.

Тоді він повернувся до мене.

– А ти, дівко, чого хочеш? – усміхнувся він. – Помаду? Крем для обличчя? Шовкові панчішки? Ні, це більше для твоєї сестри. Ляльку? Плюшевого ведмедика?

Він по-доброму кепкував із мене, і в його блискучих очах танцювали срібні вогники.

Тоді й настав час зізнатися, що моя інформація про мадам Петі була нічим іншим, як необережною обмовкою. Кассі з подивом дивився на мене, Лейбніц усміхався, і мені дещо спало на думку.

Я ні секунди не вагалася.

– Рибальську волосінь, – зажадала я. – Справжню хорошу рибальську волосінь.

Я зробила паузу й подивилася йому просто у вічі.

– І апельсин.

17

Через тиждень ми зустрілися з ним на тому самому місці. Кассі переказав чутки про нічні азартні ігри в «Рудому коті» та обмовився про тайник із церковним сріблом, про який підслухав у кюре Траке біля кладовища.

Але Лейбніц мав зажурений вигляд.

– Мені прийшлося приховати це від інших, – сказав він мені. – Їм не сподобалося б, якби вони дізнались, що я віддав це тобі.

З-під кітеля, що недбало валявся на березі, він витягнув зелений полотняний чохол завдовжки з метр, у якому щось тихо дзеленчало, і простягнув мені.

– Це тобі, – промовив він, поки я вагалась. – Бери.

У чохлі була вудка. Не нова, але навіть мені було зрозуміло, що вудка гарна. Бамбук потемнішав від часу, але котушка під моїми пальцями крутилась так вправно, ніби на підшипниках. Від захвату я тільки охнула.

– Це… мені? – запитала я, не сміючи вірити у своє щастя.

Лейбніц щиро розсміявся.

– Ну звісно, – відповів він. – Рибалка рибалці друг, еге ж?

Я помацала вудку допитливими жадібними пальцями. Котушка була холодна. І трохи масляниста на дотик, ніби її зберігали в тавоті.

– Але ж, дівко, доведеться тобі її пильнувати, – пояснив він. – Не можна казати ні батькам, ні друзям. Ти ж умієш зберігати таємниці, так?

Я кивнула.

– Звісно.

Він усміхнувся. Очі в нього були ясні, темно-сірі.

– Упіймаєш ту щуку, про яку казала?

Я знову кивнула, і він розреготався.

– Повір мені, з цією вудкою тобі й підводний човен попадеться на гачок.

Якийсь час я прискіпливо його оглядала, намагаючись зрозуміти, чи він мене дражнить. Ясна річ, він потішався, але я вирішила, що то були незлі кпини, і, крім того, він дотримав слова. Тільки одне мене бентежило.

– Мадам Петі… – несміливо почала я. – З нею ж не трапиться нічого поганого, чи не так?

Лейбніц витяг із рота цигарку й жбурнув недопалок у воду.

– Не думаю, – байдуже промовив він. – Не станеться, якщо слідкуватиме за своїм язиком.

Він раптом окинув нас трьох холодним поглядом.

– А ви, всі троє. Ви ж триматимете язики за зубами, еге ж?

Ми кивнули.

– О, ще дещо для тебе, – він засунув руку в кишеню. – Боюся, цим доведеться поділитися. Я зміг дістати тільки один.

І він витягнув апельсин.

Ви ж бачите, він був чарівний. І причарував нас усіх – Кассі менше, бо він був найстарший і краще розумів небезпеки, на які ми можемо натрапити, а от Ренетт червоніла й зітхала, і я… Я, мабуть, найбільше. Спочатку через вудку, але ж була купа всього іншого – його акцент, ліниві манери, недбалий вигляд і той сміх… Ні, він був справді чарівним, а не таким вайлом, як Яннік, син Кассі, з його хамовитими манерами та тхорячими очима. Ні, Томас Лейбніц від природи був таким, навіть в уявленні самотньої дитини з купою мотлоху в голові.

Я не знала, що саме мене зачепило в ньому. Ренетт, мабуть, згадала б те, як він умів мовчки дивитися, або те, як його очі змінювали колір – часом сіро-зелені, а часом зеленувато-брунатні, як річкова вода, – або те, як він ходив з кашкетом набік і руками в кишенях, наче школяр, який прогулює уроки… Кассі сказав би, що то його відчайдушність – він перепливав Луару в найширшому місці й міг висіти вниз головою зі Спостережного Пункту, ніби чотирнадцятирічний хлопчисько, з хлопчачим презирством до небезпеки. Він усе знав про Ле-Лавез ще до того, як ступив на околицю села. Він сам був селюком зі Шварцвальду й мав купу історій про сім’ю, сестер, братів та свої плани. Він завжди вигадував якісь плани. Бували дні, коли будь-яка його історія починалась зі слів «Коли я розбагатію і скінчиться війна…». О, тут його вигадка не знала меж! Нам уперше трапився такий дорослий, що мислив і плекав плани, як хлопчисько, і, мабуть, саме це нас у ньому й привабило. Він був один із нас, от і все. Він грав за нашими правилами.

Він вбив одного англійця та двох французів на війні. Він цього не приховував, але те, як він про це розповідав, змушувало слухачів повірити, що в нього просто не було вибору. Пізніше я думала, що то міг бути наш батько. Але навіть якщо так, я б йому пробачила. Я пробачила би йому все.

Звісно, спочатку я пильнувала. Ми зустрічалися ще тричі: двічі лише з ним одним біля річки й один раз у кіно разом з іншими – Гауером, рудим приземкуватим Гайнеманном і повільним опецькуватим Шварцем. Двічі передавали записки через того хлопця з газетного стенда та двічі отримували від них цигарки, журнали, книжки, шоколад і пакуночок із нейлоновими панчішками для Ренетт. Як правило, люди остерігаються дітей менше. Менше слідкують за язиком. У такий спосіб ми зібрали більше інформації, ніж можна собі уявити, і всю передали Гауеру, Гайнеманну, Шварцу й Лейбніцу. Інші солдати нечасто до нас говорили. Шварц, який трохи розмовляв французькою, інколи кидав хтиві погляди на Ренетт і нашіптував їй щось гортанною, грубуватою німецькою. Гауер був напруженим і незграбним, а Гайнеманн – постійно знервованим, він безперервно чухав рудувату щетину, що закривала більшу частину його обличчя… Від інших я ніяковіла.

Але не від Томаса. Томас був одним із нас. Він ладив з нами, як ніхто інший. Ми не усвідомлювали до кінця материну байдужість, втрату батька, брак друзів і злидні під час війни. Ми самі не розуміли своїх бід, живучи у власному дикунському світі. Нас самих дивувало те, як відчайдушно нам потрібен був Томас. Не заради тих речей, що він приносив, – шоколадки, жуйка, косметика й журнали. Ми конче потребували того, кому можна було б розповісти про свої подвиги й кого можна було вразити – такий собі таємний товариш з молодою енергією та досвідом, оповідач найкращих історій, які й не снилися Кассі. Ми були дикі звірі, як казала мати, а він нас приборкав. Мабуть, він знав це з самого початку, тому обрав такий розумний спосіб зачаровувати нас по одному, дати кожному відчути свою особливість… Навіть тепер, Боже поможи, я майже готова йому повірити. Навіть тепер.

Я зберігала вудку в нашій скарбниці. Користуватися нею слід було дуже обережно, тому що в Ле-Лавезі люди завжди готові втрутитись у твої справи, якщо ти про них не подбаєш. Будь-яка найменша згадка могла викликати підозри в матері. Поль, звісно, дізнався, але я сказала йому, що вудка належала моєму батькові, а з його заїканням особливо не попліткуєш. Навіть якщо він щось і підозрював, то тримав це при собі, і я була йому вдячна.

Липень виявився пекучим і терпким, що два дні гриміли грози й небо мов божеволіло, перетворюючись над річкою на сіро-багряне марево. У кінці місяця Луара вийшла з берегів і течія змила всі мої пастки й засідки, а потім вода затопила кукурудзяні поля Ур’я – із зелено-жовтою кукурудзою, якій до стиглості залишалося три тижні. Того місяця лило мало не щодня, а гриміло так, ніби хтось розгортав велетенський тріскучий рулон фольги, аж Ренетт зойкала й ховалася в себе під ліжком. Ми з Кассі стояли біля прочиненого вікна, роззявивши роти, бо хотіли дізнатися, чи зможемо упіймати радіосигнал на свої зуби. Мати частіше, ніж будь-коли, страждала від мігреней, тож я пускала в хід апельсиновий жмуток, який вдалось освіжити завдяки цедрі апельсина від Томаса, лише двічі в липні й раз наступного місяця. В інших випадках то були її справжні напади, тому досить часто вона погано спала й прокидалася з відчуттям, ніби наїлась колючого дроту, і нічого доброго в такому стані їй у голову не приходило. У такі дні я мріяла про Томаса, як голодний думає про їжу. Гадаю, інші так само.

Дощі пішли не на користь і нашим фруктам. Яблука, груші й сливи спочатку розбухли, а потім потріскались і згнили просто на гілках. Їхня понівечена плоть миттєво привернула увагу ос – вони щільно обліпили дерева й невпинно дзижчали. Мати намагалася робити все, що могла. Вона вкрила улюблені дерева брезентом, щоб захистити їх від дощу, але це мало допомогло. Розпечена добіла червневим сонцем земля від дощу перетворилася на сльоту. Дерева стояли в калюжах, і їхнє оголене коріння гнило. Мати підкидала під дерева попіл і землю, щоб уберегти їх від гнилизни, та це також не діяло. Плоди падали на землю й утворювали солодкувату муляку. Ми зірвали ті зеленкуваті плоди, які можна було врятувати, і наварили з них варення, але було очевидно, що врожай, який навіть не достиг, приречений. Мати взагалі перестала з нами говорити. Протягом тих тижнів її рот був стиснутий у тонку лінію, а очі перетворились на шпаринки. Тік, який провіщав її головні болі, майже не зникав, а кількість пігулок у флакончику на полиці буфета зменшувалася швидше, ніж раніше.

Базарні дні були особливо мовчазні й безрадісні. Ми продавали, що могли: врожаї видалися мізерні по всій країні, і на берегах Луари не було жодного фермера, який не зазнав би збитків. Квасоля, картопля, морква, гарбузи й помідори охляли від спеки та дощу, тож новий урожай був надто дорогоцінний, щоб його продавати. Натомість ми гендлювали нашими зимовими запасами – консервацією, в’яленим м’ясом, террінами й конфі, яких мати наробила, коли востаннє кололи кабана. Оскільки вона була у відчаї, кожен продаж сприймала як останній. У деякі дні вона мала такий похмурий і кислий вигляд, що покупці, замість того щоб викладати грошики, вшивалися подалі, а я стояла поряд і ніяковіла через неї – через нас. Мати лише стовбичила з кам’яним обличчям і незрячими очима й притискала пальця до скроні, як до спускового гачка.

Якось ми приїхали на базарну площу й дізналися, що крамниця мадам Петі забита дошками. Мсьє Луп, торговець рибою, розповів мені, що одного дня вона просто спакувала речі та пішла, не пояснивши причин і не залишивши нової адреси.

– Це що, через німців? – розпитувала я з відчуттям легкого дискомфорту. – Ну, тобто через те, що вона єврейка і таке інше?

Мсьє Луп із подивом глипнув на мене.

– Мені нічого про це невідомо, – відповів він. – Я лише знаю, що одного дня вона зібрала речі й пішла. Я ніколи не чув подробиць її біографії, і, якщо в тебе є хоч крихта здорового глузду, ти теж не базікатимеш про це на кожному розі.

Він дивився на мене таким холодним і несхвальним поглядом, що я зніяковіла, перепросила й пішла, мало не забувши свого пакета з обрізками.

Моє полегшення від того, що мадам Петі не заарештували, вгамувалось дивним відчуттям розчарування. Якийсь час я мовчки над цим розмірковувала, а потім почала тишком-нишком випитувати в Анже і в селі про тих людей, про кого ми передавали інформацію. Мадам Петі, мсьє Каро чи Каре, перукар, який працював навпроти «Рудого кота» й отримував підозріло багато посилок, два чоловіки, чию розмову ми якось у четвер підслухали біля «Палас-Доре» після фільму… Як не дивно, але думка про те, що ми могли надати нічого не варту інформацію – чи то на забаву, чи то на збиток усім – тривожила мене значно більше, ніж імовірність нашкодити комусь із тих, кого ми викривали.

Я гадаю, Кассі й Ренетт уже збагнули правду. Але ж дев’ять років – то зовсім не те, що дванадцять чи чотирнадцять. Потроху до мене стало доходити, що жодна людина з тих, кого ми здали, не була заарештована чи допитана, і ні до кого з «підозрілих» німці не приходили з обшуком. Навіть таємниче зникнення уїдливого мсьє Каро чи Каре, виявляється, легко пояснювалося.

– О, так, його запросили на весілля до доньки в Ренн, – легковажно зауважив мсьє Ду. – Я сам приніс йому запрошення.

Я гризла себе роздумами приблизно місяць, поки невизначеність не перетворилась у голові на осине гніздо, що постійно дзижчить. Я думала про це, коли йшла рибалити, коли розставляла пастки, коли гралась із Полом чи коли копала схованки в лісі. Я схудла. Мати критично обдивилась мене й заявила, що я росту надто швидко й це погано впливає на моє здоров’я. Вона потаскала мене до лікаря Леметра, і той прописав склянку червоного вина щодня, але й це нічого не змінило. Мені стало ввижатися, що якісь люди стежать за мною та обговорюють. Я втратила апетит. Тепер мені здавалося, що Томас та інші – таємні агенти Опору, які планують знищити мене. Зрештою я розповіла про свої побоювання Кассі.

Ми разом були на Спостережному Пункті. Знову дощило, тож Ренетт зосталася вдома із холодним компресом на лобі. Я не збиралася розповідати йому все, але коли почала, то слова посипалися з мене, немов зерно з дірявого мішка. Мене неможливо було зупинити. У руці я тримала зелений пакунок із вудкою і в гніві закинула його вниз у кущі, просто в гущавину ожини.

– Ми не малюки! – обурено верещала я. – Невже вони не вірять у те, що ми їм кажемо? Навіщо ж тоді Томас дав мені це, – я тицьнула рукою вниз, у бік закинутої вудки, – якщо я не заслужила?

Кассі спантеличено спостерігав за мною.

– Можна подумати, що ти хочеш, щоб когось розстріляли, – вимушено промовив він.

– Звісно, ні, – похмуро бовкнула я. – Просто я думала…

– Та нічого ти ніколи не думала, – тепер це був старий добрий Кассі, нетерплячий і роздратований. – Ти справді вважала, що ми допомагатимемо ув’язнювати чи розстрілювати людей? Ти гадаєш, ми б справді це робили?

Він говорив обурено, та я знаю, що насправді таке припущення йому лестило.

«Так, саме про це я й думала, – подумки сказала я. – Якби тобі з цього був зиск, ти б так і робив, любий Кассі».

Я знизала плечима.

– Ти така наївна, Фрамбуаз, – зробив висновок брат. – Ти й справді надто мала для таких справ.

Тоді я здогадалась, що спочатку він теж нічого не знав. Він був кмітливішим за мене, але спершу також не розумів. Тоді, у кіно, Кассі справді був наляканий, мокрий від поту та хвилювань. А потім, коли говорив із Томасом… Я помітила страх у його очах. Тільки значно пізніше він зрозумів правду.

Кассі нетерпляче махнув і відвів погляд.

– Шантаж! – він так різко вимовив це слово, що обплював мені обличчя. – Зрозуміла? То все заради нього! Ти думаєш, їм буде легко, коли вони повернуться до Німеччини? Думаєш, вони багатші за нас? Що в їхніх дітей є черевики, чи шоколад, чи щось іще? Ти не думала, що їм також хочеться чогось такого?

Я дивилася на нього з роззявленим ротом.

– Ти ніколи про це не думала! – я відчувала, що сердиться він не на моє невігластво, а на своє. – Там усе так само, як і тут! – надривався він. – Вони збирають якісь речі, щоб відправити додому. Дізнаючись якісь таємниці про людей, вони примушують їх платити за нерозголошення. Ти ж чув, що він сказав про мадам Петі? «Справжній орудар чорного ринку»! Думаєш, її б відпустили, якби хтось дізнався про це?! – він аж захлинався. – Та ніколи в житті! Ти чула, що вони роблять з євреями в Парижі? Чула про табори смерті?

Я стенула плечима, відчуваючи себе дурепою. Звичайно, я чула про все це. Тільки з Ле-Лавеза все мало трішки інший вигляд. Ми всі читали про нацистські концтабори, але в моїй голові вони поєдналися з променем смерті з «Війни світів».[22] Гітлер переплівся з Чарлі Чапліном, портрети якого я бачила в кіножурналах Ренетт; факти мішались із плітками, чутками, вигадками та новинами, перетворюючись на якийсь серіал, де зоряні вояки з Марса сусідили з загарбниками з Рейну, снайпери – з розстрільною командою, а підводні човни Рейху – з Наутилусом із «Двадцяти тисяч льє під водою».[23]

– Шантаж? – мляво перепитала я.

– Бізнес, – жорстко виправив мене Кассі. – Гадаєш, це справедливо, якщо в одних людей є шоколад, і кава, і справжні черевики, і журнали, і книжки, а інші того не мають? Тобі не здається, що вони мали б платити за такі привілеї? Ділитися з тими, у кого цього нема? А лицеміри – такі, як мсьє Каро? А брехуни? Як думаєш, повинні вони за це платити? Вони ж можуть собі це дозволити. Тут постраждалих нема.

Мабуть, колись йому сказав усе це Томас. Тому важко було не погодитися з цими словами.

Я повільно кивнула.

Мені здалося, що Кассі відчув полегшення.

– Це ж навіть не крадіжка, – охоче розвивав думку він. – Те, що крутиться на чорному ринку, належить усім. Я просто забираю нашу частку.

– Як Робін Гуд.

– Саме так.

Я знову кивнула. У такому світлі все здавалось абсолютно справедливим і виваженим.

Задовольнившись, я пішла визволяти свою вудку з ожинової гущавини, втішена тим, що вона дісталась мені таки не задурно.

Частина ІІІ

Закусочна на колесах

1

Десь через п’ять місяців після смерті Кассі – і через чотири роки після тієї історії з тітонькою Фрамбуаз – Яннік і Лора знову приїхали до Ле-Лавеза. Було літо, у мене гостювала донька Пісташ із двома дітьми – Прюн і Ріко, – і все було добре, поки ті двоє не з’явилися. Діти підростали так швидко й були такі милі, дуже схожі на свою маму: Прюн із очима кольору шоколаду й кучериками та високий Ріко з оксамитовими щічками. Обоє сповнені радощів та пустощів, і моє серце краялося, щойно я кидала на них погляд – так вони нагадували мені дитинство. Клянуся, щоразу, як вони приїжджали, я почувалась на сорок років молодшою, а того літа я навчила їх рибалити й ставити сітки, готувати карамельні макаруни та варення з зеленого інжиру. З Ріко ми прочитали «Робінзона Крузо» та «Двадцять тисяч льє під водою», а Прюн я розповідала відчайдушні побрехеньки про рибу, яку я спіймала, і ми обоє тремтіли від історії про Стару Маму та її страхітну властивість.

– Казали, що якщо її вполювати й відпустити, вона виконає твоє найпотаємніше бажання, але якщо її побачити – бодай краєчком ока! – і не зловити, то з тобою неодмінно станеться щось жахливе.

Прюн вдивлялась у мене фіалковими очима, запхавши за щоку великий палець.

– Що жахливе станеться? – зачудовано шепотіла вона.

Мій голос зазвучав глухо й загрозливо.

– Помреш, моя люба, – промовила я. – Або помре хтось інший. Той, кого ти любиш. Або щось іще гірше. Так чи інакше, навіть якщо зостанешся живою, все одно прокляття Старої Мами переслідуватиме тебе до могили.

Пісташ кинула на мене невдоволений погляд.

– Матусю, не розумію, навіщо розповідати їй таке, – із докором сказала вона. – Хочеш, щоб їй наснились кошмари і вона надзюрила в постіль?

– Я не дзюрю в постіль! – запротестувала Прюн. – Бабцю, а ти сама бачила Стару Маму? Бачила? Бачила?

Раптом мене вхопили сироти, і я вже пожалкувала, що не вибрала якоїсь іншої історії. Пісташ похмуро глянула в мій бік і спробувала стягнути Прюн у мене з колін.

– Прюнетт, залиш бабусю в спокої. Уже час лягати в ліжечко, а ти ще зуби не чистила, тож…

– Ну ба-а-а, ну ти бачила? Ти бачила її?

Я пригорнула онуку, і холод трохи відступив.

– Люба моя, колись я полювала на неї ціле літо. Весь той час я намагалась піймати її на волосінь і на сітку, на приманку й на пастку. Я ставила їх щодня, а перевіряла двічі на день, а то й частіше.

Прюн поважно глянула на мене.

– Тобі так хотілося загадати бажання?

Я кивнула.

– Думаю, що так.

– І ти піймала її?

Личко в неї цвіло, мов півонія. Пахла вона печивом і зрізаною травою, цим чудовим теплим і солодким запахом дитинства. Старі люди потребують коло себе молодих, самі знаєте.

Я усміхнулась.

– Авжеж, упіймала.

Очі в неї розширились від збудження, і вона прошепотіла:

– А що ж ти загадала?

– Нічого, моя мила.

– Тобто вона вислизнула?

– Ні, я міцно її тримала.

Тепер на мене з тіні дивилася й Пісташ. Прюн вперла свої пухкенькі ручки мені в обличчя.

– А що далі?

Якусь мить я дивилась на неї.

– Я не відпустила її, – відказала я. – Я впіймала її, але відпускати не стала.

Пізніше я зізналась собі, що то було не зовсім так. Не цілковита правда. А тоді я поцілувала онучку, пообіцяла все інше розповісти пізніше і заявила, що взагалі не розумію, навіщо їй ті старі рибальські історії. Попри її протести, різними забавляннями нам таки вдалося вкласти малу в ліжко. Я думала про це вночі, коли вже всі давно поснули. Засинання ніколи не викликало в мене труднощів, але цього разу я не могла знайти спокою кілька годин, а потім мені наснилася Стара Мама в темній воді: я тягнула її, вона тягнула мене, потім знову я її, ніби жодна з нас не могла дозволити собі відпустити другу…

От незабаром після того вони і з’явились. Зайшли до ресторану – скромні такі, ніби звичайнісінькі клієнти.

Замовили щуку по-анжуйськи та сирну перепічку. Я потай спостерігала за ними з кухні, але вони поводилися ґречно й галасу не здіймали. Стиха говорили одне з одним, не висували надмірних забаганок до мого винного погреба та наче припинили називати мене тітонькою. Лора була чарівною, Яннік – душевним, обидва поводилися ввічливо та запопадливо. Я відчула полегшення від того, що вони більше не намагаються так часто цілуватись і торкатись одне одного на людях. Я розслабилася настільки, що навіть потеревенила з ними за кавою з птіфурами.[24]

За ці чотири роки Лора постарішала. Вона схудла – можливо, заради моди, але їй це анітрохи не личило, – а її волосся перетворилося на прилизаний мідно-рудий шолом. Вона ще й стала якоюсь нервовою та постійно гладила живіт, ніби там щось боліло. А от Яннік, як на мене, взагалі не змінився.

Він радісно повідомив, що в ресторані справи йдуть добре. На рахунку багато грошей. Вони запланували подорож на Багами навесні, бо багато років ніде не відпочивали разом. Про Кассі говорили з захопленням і, як мені здалося, зі щирим болем від утрати.

Я замислилась, чи не надто суворо я до них поставилась.

Але я помилялася.

Того ж тижня вони завітали на ферму саме тоді, коли Пісташ зібралася вкладати дітей. Вони принесли всім подарунки: солодощі для Прюн і Ріко, квіти для Пісташ. Моя дочка дивилась на них із солодкавим виразом обличчя, за яким, як я напевне знала, вона ховає неприязнь. Вони ж, поза сумнівом, прийняли його за вияв глупоти. Лора спостерігала за дітьми з наполегливою цікавістю, яка мені здалася бентежною; її очі постійно зупинялись на Прюн, яка на підлозі гралася з сосновими шишками.

Яннік умостився в крісло біля вогню. Я дуже хвилювалася за Пісташ, яка спокійно сиділа поряд, і сподівалася, що непрохані гості скоро підуть. Проте жоден із них не виявив такого бажання.

– Обід був просто грандіозний, – ліниво протягнув Яннік. – Ота щука… Я не знаю, що ви зробили з нею, але вона була неперевершена.

– Це все стокові води, – люб’язно пояснила я. – Їх так багато тепер зливають у річку, що риба майже нічим іншим не годується. Ми називаємо їх луарською ікрою. Скільки в них поживних речовин і мінералів!

Лора ошелешено подивилась на мене. А Яннік розсміявся своїм дрібненьким сміхом – хе-хе-хе, – і вона до нього приєдналася.

– Тітонька в нас жартівниця. Луарська ікра, це ж треба! Вам, дорогенька, пальця до рота не клади.

Але я помітила, що вони більше не замовляли щуки.

Коли Пісташ вклала дітей, Яннік і Лора завели розмову про Кассі. Спочатку про звичайні речі – як зрадів би любий папá, якби побачив племінницю з дітьми.

– Він завжди казав, що дуже хоче, щоб ми мали дітей, – зауважив Яннік. – Але на тому етапі Лориної кар’єри…

Лора його перервала.

– У нас ще буде купа часу для цього, – різкувато заперечила вона. – Не така я вже й стара, еге ж?

Я похитала головою.

– Звісно, ні.

– До того ж тоді багато грошей ішло на догляд за папá. Він майже нічого нам не залишив, – промимрив Яннік, надкушуючи печиво сабле. – Усе, що він мав, давали йому ми. Навіть будинок.

У це я могла повірити. Кассі ніколи не наживав багатства. Гроші він завжди або прокурював, або, що ймовірніше, проїдав. У часи паризької молодості він тратився лише на себе.

– Певна річ, ми йому цим не дорікали, – прошелестіла Лора. – Ми так любили бідолашного папá, чи не так, любий?

Але в кивку Янніка було більше ентузіазму, ніж щирості.

– О так, дуже любили… Та й зрозуміло… Такий щедрий чоловік. Ніколи не жалкував… ні за цим будинком, ні за спадщиною, ні за чим. Виняткова людина.

– І що це все має означати? – я підскочила, ледве не проливши на себе каву. А ще ж я хвилювалася за Пісташ, яка досі сиділа тут, поряд зі мною, і слухала. Я ніколи не розповідала їй про Кассі та Ренетт. Вони ніколи не зустрічались. Доньки були впевнені, що я – єдина дитина. А ще я ніколи не розповідала їм про матір.

Яннік трохи знітився.

– Тітонько, але ж це він мав успадкувати цей будинок…

– Ми вас ні в чому не звинувачуємо…

– Але ж він був найстаршим, і за заповітом вашої матері…

– А тепер зачекайте!

Я намагалася говорити менш пронизливо, проте якусь секунду верещала точнісінько, як моя мати, і помітила, як здригнулася Пісташ.

– Я заплатила Кассі немалі гроші за цей будинок, – понизивши голос, продовжила я. – Після пожежі тут вціліла лише коробка, з-під шиферу тільки балки стирчали. Він ніколи б тут не жив, та він і не хотів тут жити. Я запропонувала йому гарну ціну, більше, ніж могла собі дозволити, і…

– Тс-с-с, усе гаразд, – Лора поглянула на свого чоловіка. – Ніхто тут не вважає вашу домовленість нікчемною.

Нікчемною.

Це типово Лорине слово – доречне, снобське, самозакохане й достатньо скептичне. Я відчула, як моя рука стискає кавову чашку, а на подушечках пальців залишаються червоні відбитки від опіку.

– Але погляньте на це з нашого боку, – Яннік вступив до розмови, і його рум’яне лице палало. – Спадок нашої бабусі…

Мені не подобалось те, куди вивернула наша бесіда. Особливо бісила мене присутність Пісташ, яка з розширеними зіницями всотувала все сказане.

– Жоден із вас не знав моєї матері, – різко відказала я.

– Не в тому річ, тітонько, – швидко заперечив Ян-нік. – Річ у тім, що вас було троє. І спадщина була поділена на трьох. Чи не так?

Я обережно кивнула.

– Але тепер, оскільки папá відійшов у вічність, ми маємо запитати себе, чи та неофіційна домовленість, яку ви узгодили між собою, є справедливою стосовно решти членів сім’ї?

Він говорив цілком буденно, але в очах я помітила блиск, тому зірвалась на крик, несподівано роз’ятрившись.

– Яка ще «неофіційна домовленість»?! Кажу ж, я заплатила великі гроші, підписала папери…

Лора поклала руку мені на плече.

– Яннік не хотів вас засмутити.

– Ніхто мене не засмутив, – холодно відповіла я.

Яннік це проігнорував і вів своє:

– Але деякі люди можуть подумати, що така угода, яку ви уклали з бідолашним папá – хворою людиною, якій конче потрібні були гроші…

Я побачила, що Лора спостерігає за Пісташ, і подумки матюкнулась.

– До того ж тут є ще та третина, що мала б належати тітці Ренетт…

Цілий статок під підлогою погреба. Десять ящиків бордо, закладені туди в рік її народження, накриті кахлями й надійно зацементовані, щоб уберегти від німців і від того, що настало пізніше. Сьогодні кожна пляшка коштує тисячі франків, я не перебільшую, тільки дістань і забери. Чорт. Коли треба, Кассі ніколи не вмів тримати язика за зубами.

Я різко обірвала його.

– Її частина зберігається. Я навіть нічого не торкалася.

– Звісно, що так, тітонько. Але все ж… – Яннік сумно всміхнувся, і при цьому був настільки схожий на мого брата, що мені аж заболіло. Я знову швидко глипнула на Пісташ, яка рівно сиділа на стільці з застиглим обличчям.

– Але все ж ви маєте визнати, що тітка Ренетт тепер навряд чи зможе цим скористатися, і чи не думаєте ви, що справедливіше буде…

– Усе це належить Ренетт, – грубо перервала я. – Мені того не треба. І вам не віддала б, навіть якщо могла. Ти задоволений такою відповіддю?

Тоді Лора обернулась до мене. Я подумала, що в чорному платті та з відблиском жовтого світла лампи на обличчі вона має хворобливий вигляд.

– Перепрошую, – промовила вона, багатозначно споглядаючи на Янніка. – Ідеться абсолютно не про гроші. Звичайно, ми й не сподіваємось, що ви віддасте нам свій дім або частку спадщини тітки Ренетт. Якщо хтось із нас дав привід так думати…

Я очманіло кивнула.

– Тоді нащо, до біса, усе це…

Лора перебила мене, її очі заблищали.

– Кажуть, була одна книжка.

– Книжка? – повторила я.

Яннік підтвердив кивком.

– Папá розповів нам про неї. Ви йому показували.

– Книжка з рецептами, – навдивовижу спокійно продовжила Лора. – Ви, мабуть, усі ці рецепти напам’ять знаєте. Якби ми могли тільки глянути… позичити ненадовго…

– Звичайно, ми заплатимо за все, що візьмемо у використання, – поспішно додав Яннік. – Вважайте це способом уберегти прізвище Дартижан від забуття.

Вочевидь, саме це – згадка прізвища – і стало причиною. Якийсь час у мені боролися сором, страх і зневіра, але при згадці прізвища мене ніби простромив величезний спис жаху. Я змела зі столу кавові чашки, і вони вщент розбились об материну теракотову кахлеву підлогу. Я бачила, що Пісташ здивовано дивиться на мене, але не могла вгамувати лють.

– Ні! Ніколи!

У малій кімнаті мій голос злетів, ніби червоний повітряний змій, і на мить я наче покинула власне тіло й подивилася на себе збоку, без емоцій: невиразна жінка з гострими рисами обличчя, одягнута в сіре плаття, а волосся стягнуте в тугий вузол на потилиці. Я помітила дивне розуміння в очах моєї доньки й приховану ворожість на обличчях племінника й племінниці, а потім лють повернулась, і я знову вийшла з берегів.

– Я знаю, чого вам забажалось! – гарчала я. – Якщо не вийшло з тітонькою Фрамбуаз, ви наладналися на тітоньку Мірабель?! – повітря дряпало мене зсередини, мов колючий дріт. – Я не знаю, що там вам наговорив Кассі, але то не його справа і не ваша також. Та стара історія померла. Вона померла, а від мене ви нічого не отримаєте. Навіть якщо чекатимете п’ятдесят років!

Тепер я задихалась, і від крику боліло горло. Я схопила їхній останній подаруночок – коробку з лляними носовичками, що нерозпакованою лежала на кухні – й оскаженіло тицьнула Лорі.

– Заберіть свої хабарі, – хрипко лементувала я. – Можете засунути їх у свої галантерейні дупи, разом із вашими паризькими меню, гострим абрикосовим кулі й бідолашним папá…

На мить наші погляди зустрілися, і я нарешті побачила, як вона перестала прикидатись і сповнилася презирства.

– Що ж, я поговорю зі своїм адвокатом, – почала Лора.

Я розреготалась.

– Давай! – вигукнула я. – Клич свого адвоката!

Цим усе завжди й закінчується, еге ж? – я видала зловтішний смішок. – Адвокатом!

Яннік намагався заспокоїти дружину, при цьому очі його палали тривогою.

– Ну, люба моя… Ти ж знаєш, як ми…

Лора розлючено повернулась до нього.

– Забери від мене свої чортові руки!

Я подавила сміх і відчула спазм у шлунку. Перед очима танцювали чорні точки. Лора буквально розстріляла мене ненавистю, але потім оговталась.

– Мені дуже шкода, – тон у неї був прохолодний. – Ви не знаєте, як для мене це важливо. Моя кар’єра…

Яннік, не спускаючи з мене стривоженого погляду, намагався підштовхнути Лору до дверей.

– Ніхто не хотів образити вас, тітонько, – поспішно запевнив він. – Ми повернемося, коли ви будете в більш адекватному настрої… Ми ж не просимо подарувати нам книжку…

Слова падали, як карти з рукава шулера. Я засміялася гучніше. Жаху в мені побільшало, та я не могла контролювати свій сміх, і навіть коли вони поїхали – скавчання шин їхнього «мерседеса» звучало так, ніби вони вшивалися крадькома вночі, – я все ще відчувала спазми в горлі, що виливалися хіба в пихтіння, бо рівень адреналіну в мені зменшувався, змушуючи почуватися спустошеною та старою.

Такою старою.

Пісташ дивилася на мене, але її обличчя було непроникним. Біля дверей у спальню з’явилося личко Прюн.

– Бабцю? Що таке?

– Іди спати, сонечко, – поквапилась відповісти Пісташ. – Усе гаразд.

Прюн недовірливо глянула на мене.

– А чому бабця кричала?

– Тому, – її тон став різким і знервованим. – Іди в ліжко!

Прюн неохоче пішла. Пісташ зачинила за нею двері.

Ми мовчки повсідалися.

Я знала, що вона заговорить, коли буде готова, і знала, що не треба її підганяти. Вона тільки на вигляд мила, але всередині вперта. Я добре це знаю, бо я така сама. Я помила посуд, витерла його та поскладала на місце. Потім взяла книжку та вдала, що читаю.

Через якийсь час Пісташ спитала:

– Про який спадок вони говорили?

Я знизала плечима.

– Ні про який. Кассі вдавав із себе багатія, щоб вони гляділи його в старості. А їм треба було про це здогадатися. От і все.

Я сподівалася, що на цьому все й закінчиться, аж раптом побачила її зморшку на переніссі, що була передвісницею проблем.

– Я й не знала, що маю дядька, – байдужим тоном промовила вона.

– Ми з ним не були близькі.

Мовчанка. Я спостерігала за тим, як Пісташ прокручує все це в голові, і жалкувала, що не можу зупинити хід її думок.

– Яннік дуже на нього схожий, – обережно сказала я їй. – Красивий нікчема. А дружина водить його, ніби циркового ведмедя за повідець.

Сподіваючись на усмішку, я спробувала спародіювати Лорину манірність, але це тільки поглибило задумливість Пісташ.

– Здається, вони думають, що ти його якось обдурила, – промовила вона. – Ошукала, коли він хворів.

Я примусила себе заспокоїтися. Злість у цій ситуації нічого не дасть.

– Пісташ, – почала я терпляче, – не вір усьому, що верзуть ті двоє. Кассі не хворів, принаймні не так, як ти думаєш. Він допився до банкротства, покинув дружину та сина, продав ферму, щоб розплатитись із боргами…

Вона зацікавлено подивилась на мене, і я доклала зусиль, щоб не зірватися на крик.

– Слухай, то було дуже давно. Усе скінчилося. Мій брат мертвий.

– Лора казала, є ще й сестра.

Я кивнула.

– Так. Рен-Клод.

– Чому ти не розповідала мені?

Я не знала, як відповісти.

– Ми не були…

– Близькі. Я здогадалась.

Це прозвучало тихо й сухо.

Мене знову кольнув страх, і я сказала це значно жорсткіше, ніж хотіла: – То й що? Ти ж розумієш це, так? Врешті, ви з Нуазетт також ніколи не…

Я прикусила язика, та було надто пізно. Я побачила, як Пісташ здригнулась, і подумки вилаяла себе.

– Ні. Але я принаймні намагалась. Заради тебе.

Чорт. Я й забула, яка вона вразлива. Усі ці роки я мала її за тишка, спостерігаючи за тим, як інша моя донька росте дикою та день у день більш норовистою… Так, Нуазетт завжди була моєю улюбленицею. Але дотепер я вважала, що мені добре вдавалося це приховувати. Якби на її місці була Прюн, я б пригорнула її до себе, але переді мною стояла спокійна на вигляд жінка, з ледь помітною ображеною посмішкою та напівсонними очима… Я подумала про Нуазетт і про те, як через гордощі та впертість ми стали чужими одна одній. Я спробувала пояснити.

– Нас розділили дуже давно, – почала я. – Після… війни. Мати була… хвора… і нас розібрали різні родичі. Ми не підтримували зв’язку.

Це була майже правда, принаймні максимально наближена до того, що я могла їй розповісти.

– Ренетт поїхала… працювати… до Парижа. Вона… також захворіла. Зараз вона в приватній лікарні під Парижем. Одного разу я її відвідала, але…

Ну як я могла це пояснити? Казенний сморід – суміш вареної капусти, пральні та хвороби, – мерехтіння телевізора в кімнаті, заповненій людьми, котрі рюмсають щоразу, як їм не до смаку печені яблука, а інколи несподівано несамовито гризуться, безпорадно трясуть кулаками й кидають одне одного об пофарбовані блідо-зеленою фарбою стіни. Там був чоловік на інвалідному візочку – ще відносно молодий, обличчя схоже на дулю, а безпорадні очі постійно закочувались, – й увесь час, що я там була, він репетував: «Мені тут не подобається! Мені тут не подобається!», аж поки в нього не сів голос, і навіть я не почала ігнорувати його знервованість. Якась жінка стояла в кутку обличчям до стіни й плакала, і ніхто не звертав на неї уваги. І жінка на ліжку – величезне набрякле тіло, фарбоване волосся, круглі білі стегна, руки – холодні та м’які, мов щойно замішане тісто, безтурботна усмішка й бурмотіння… Лише голос був той самий, інакше я ніколи б її не впізнала – дитячий голос, що бурмотів усілякі нісенітниці, а очі круглі й пусті, як у сови. Я примусила себе доторкнутись до неї.

– Рен. Ренетт.

Знову ця млява усмішка і короткий кивок на додачу, ніби в мріях вона була королевою, а я – підданою. Як повідомила мені медсестра, вона забула своє ім’я, але була доволі щаслива. Вона проживала свої «гарні часи», радо дивилася телевізор, особливо мультики, і любила, коли їй розчісують волосся й при цьому грає радіо…

– Звичайно, наші погані періоди нікуди не ділись, – сказала медсестра, і я завмерла від цих слів, відчуваючи, як у моєму шлунку щось ворушиться та перетворюється на суцільний жмуток жаху. – Ми прокидаємося вночі, – дивно було чути, як вона каже «ми», ніби якимось чином розділяє її старість і божевілля. – А ще інколи в нас невеличкі спалахи гніву, еге ж?

Вона мило мені всміхнулась, молода блондинка близько двадцяти років, і в ту мить я так ненавиділа її за молодість і блаженне невідання, що мені важко далося всміхнутись у відповідь.

Я відчула таку саму усмішку на своєму обличчі, коли поглянула на дочку, й одразу зненавиділа себе за це. Я зробила ще одну спробу заговорити до неї, цього разу більш приязним тоном.

– Ти ж знаєш, як воно, – промовила я, виправдовуючись. – Терпіти не можу старих… і лікарні. Але я переказала гроші…

Не треба було цього говорити. Інколи буває так, що все сказане – не до ладу. Мати точно це знала.

– Гроші, – з презирством сказала Пісташ. – Невже це все, що турбує людей?

Потім вона пішла спати, і того літа наші стосунки розладились. Під кінець канікул вона поїхала раніше, ніж завжди, посилаючись на втому та наближення нового навчального року, але ж я бачила, що щось не так. Я раз чи двічі спробувала з нею поговорити, але це нічого не дало. Пісташ тримала дистанцію, а в її очах я помічала пересторогу. У ті дні вона отримувала багато листів, але я не звертала на це уваги, і зрозуміла все значно пізніше. А тоді моя голова була забита іншими речами.

2

Через декілька днів після того приїзду Янніка та Лори в нас з’явилась закусочна на колесах. Її притягнула величезна фура й вивантажила на трав’янисту смугу просто навпроти «Малинового млинця». Звідти вибрався молодик у червоно-жовтому паперовому капелюсі. Я в ту мить обслуговувала клієнтів, тож майже не звернула уваги на цю метушню, та коли по обіді виглянула у вікно, із подивом побачила, що фура поїхала, а на її місці залишився малий фургончик, збоку якого великими яскраво-червоними літерами було написано «Суперперекус». Я вийшла з крамниці, щоб поглянути ближче. Фургон здавався бездоглядним, хоч його віконниці були перевиті ланцюгами та замкнені на навісні замки. Я постукала у двері. Мені ніхто не відповів.

Наступного дня закусочна на колесах розпочала роботу. Я помітила це десь о пів на дванадцяту, коли зазвичай починали приходити мої перші клієнти. Відчинені віконниці демонстрували шинквас, над яким розгорнувся червоно-жовтий тент. Там же була й гірлянда з прапорців, на кожному з яких була написана назва страви й ціна: смажений біфштекс, 17 фр.; смажена сосиска, 14 фр. Ще там були яскраві постери, що рекламували «Суперперекус», «Велетенські бургери» та різноманітні напої.

– Схоже, у вас з’явився конкурент, – зауважив Поль Ур’я, який з’явився точно о дванадцятій п’ятнадцять. Я не стала питати в нього, що б він хотів замовити – він завжди брав фірмову страву та півлітра вина, і по ньому можна було звіряти годинник. Він ніколи не теревенив, а сідав на звичне місце біля вікна, їв і дивився на дорогу. Тож я вирішила, що це один із його нечастих жартів.

– Конкурент! – зневажливо пхикнула я. – Щоб ви знали, мсьє Ур’я, того дня, коли «Малиновому млинцю» доведеться конкурувати з торгашем у засмальцьованому фургоні, я назавжди сховаю свою горщики й каструлі.

Поль хихикнув. Сьогодні фірмовою стравою були його улюблені грильовані сардини, до яких подавався домашній горіховий хліб. Він машинально жував і, як завжди, споглядав за дорогою. Поява закусочної на колесах наче не відобразилась на кількості відвідувачів млинцевої, тож наступні дві години я готувала на кухні, поки офіціантка Ліза приймала замовлення. Коли я знову виглянула на вулицю, біля «Суперперекусу» було двійко людей, але то були не мої постійні клієнти, а якась молодь – хлопець і дівчина з пакетиками смаженої картоплі. Я знизала плечима. Ніякої загрози не було.

Наступного дня їх було вже з десяток – сама молодь, а ще з’явилося радіо, яке на максимальній гучності грало верескливу музику. Незважаючи на денну жару, я зачинила двері млинцевої, але відгомін гітар і барабанів усе одно проникав крізь скло всередину. Мої завсідниці Марі Фенуй і Шарлотт Дюпре поскаржились на спеку і галас.

Ще через день юрба стала більшою, а музика – гучнішою, і я пішла сваритися. Підійшовши до закусочної на колесах об одинадцятій сорок, я одразу ж опинилася серед підлітків: декого я впізнала, але були й чужі – дівчата в кофтинках із поворозочками через шию, у літніх спідницях або джинсах, парубки в сорочках з настовбурченими комірами та байкерських чоботах із пряжками. Я помітила кілька мотоциклів, обіпертих об бічні стінки фургона, тож до запаху пива й смаженини домішувався ще й сморід бензину. Якась дівчина з коротким волоссям і сережкою в носі чванливо глипнула на мене, коли я проходила до шинкваса, а потім її лікоть несподівано опинився просто переді мною, мало не вдаривши в обличчя.

– Пильнуй чергу, стара, – пробурмотіла вона повним жуйки ротом. – Шо, не бачиш, тут люди ждуть!

– Так от що ти тут робиш, дорогенька, – огризнулась я. – А мені здалося, ти тут роботу собі шукаєш.

Дівчина витріщилась на мене, а я проштовхнулася далі, навіть не глянувши в її бік. Якою б не була Мірабель Дартижан, але дітей вона виховувала так, щоб по слово в кишеню не лізли.

Шинквас виявився височеньким, і мені довелося встати навшпиньки, щоб зустрітися очима з парубком років двадцяти п’яти, доволі симпатичним, таким жевжикуватим блондином з волоссям нижче коміра та золотою сережкою – здається, у формі хреста – у вусі. Сорок років тому його очі справили б на мене враження, але тепер я стала надто стара й перебірлива. Гадаю, я втратила інтерес до чоловіків тоді, коли вони перестали носити капелюхи. Якщо подумати, обличчя парубка було мені трохи знайоме, але тоді я про це не задумувалась.

Ясна річ, він уже мене знав.

– Доброго ранку, мадам Симон! – ввічливо, але іронічно промовив він – Чим вам допомогти? Можу запропонувати чудовий американський бургер, якщо ваша ласка.

Я розізлилася, та намагалася цього не показувати. Його усмішка означала, що він чекав від мене проблем, і був упевнений, що впорається. Я відповіла йому найсолодшою зі своїх усмішок.

– Дякую, не сьогодні, – сказала я. – Але я була б дуже вдячна, якби ви вимкнули радіо. Мої клієнти…

– Та звичайно ж, – чемно відповів він, і його очі блиснули синім порцеляновим блиском. – Я й гадки не мав, що комусь заважаю.

Поряд зі мною дівчина з проколотим носом недовірливо зойкнула. Я почула, як вона сказала подружці, дівчині з поворозкою на шиї й таких коротких шортах, що з-під низу зухвало стирчали половинки сідниць: «Ти чула, що вона мені сказала? Чула?».

Молодий блондин усміхнувся, і я побачила, що він привабливий і розумний, і що в ньому є щось дуже знайоме, що не дає мені спокою. Хлопець нахилився, щоб вимкнути музику. Золотий ланцюжок на шиї. Плями від поту на сірій футболці. Але руки надто ніжні для кухаря – щось у ньому було не так, щось неправильне, і тепер замість злості я відчувала страх…

– Усе гаразд, мадам Симон? – запопадливий тон.

Я кивнула.

– Не хочу, щоб мене вважали набридливим сусідом.

З його словами все було наче гаразд, але я не могла позбутися відчуття, що щось не так, що в цій прохолодній ввічливості криється насмішка, яку я ніяк не можу збагнути. І хоч я отримала те, чого хотіла, я чимскоріш чкурнула звідти, мало не підвернувши ноги на гравійній доріжці. Спиною я відчувала ворожість молодиків – тепер їх було там щонайменше сорок чи навіть більше, – і їхній галас давив мені на вуха. Я швидко вибралась із натовпу – ніколи не любила, коли мене торкаються, – і, прямуючи до «Малинового млинця», почула вибух верескливого сміху, ніби він навмисне чекав, поки я піду, щоб відпустити якийсь дошкульний коментар. Я різко обернулась, але він уже не дивився в мій бік, а натреновано спритно складав бургери.

Але відчуття тривоги нікуди не ділося. Я помітила, що тепер виглядаю у вікно значно частіше, а Марі Фенуй і Шарлотт Дюпре, які напередодні скаржилися на шум, сьогодні у звичний час не прийшли. Я почала нервуватися. Намагаючись заспокоїтися, я переконувала себе, що нічого страшного не сталося. Врешті-решт, у мене залишився тільки один незайнятий столик. Більшість моїх завсідників була тут. Але я все одно піймала себе на тому, що із вимушеною цікавістю поглядаю на закусочний фургон, спостерігаю за тим, як він працює, дивлюся на натовп біля дороги – молодики їдять із паперових пакетів і пластикових коробок, а він вітається з новими відвідувачами… Здавалося, він товаришує з усіма. Десь півдесятка дівчат – і та з пробитим носом також – підпирали шинквас, дехто тримав у руках пляшки з газованкою. Ті, кому менше пощастило з місцем, реготали поруч, і всюди стирчали груди й сновигали стегна. Здається, ті очі зачепили серця, м’якші за моє.

О пів на першу з кухні я почула ревіння мотоциклів. Моторошний звук, ніби декілька дрилів деркотять в унісон. Я кинула пательню, на якій перегортала фаршировані білі гриби, і вибігла на дорогу. Звук був нестерпний. І хоч я затулила вуха долонями, дратівливий біль однаково пронизував барабанні перетинки, що стали чутливими від багаторічних пірнань у Луарі. П’ять мотоциклів з тих, що я бачила обабіч фургона, тепер гарчали посеред дороги, а їхні власники – за спинами в трьох повсідались дівки – готувалися до старту, намагаючись витиснути максимум звуку та уваги. Я накричала на них, але не почула навіть саму себе крізь пекельне ревіння машин. Дехто з молодих клієнтів розреготався й зааплодував. Я осатаніло замахала руками, бо через гомін мене так і не було чути, а молодики глузливо мені відсалютували, один навіть поставив мотоцикл на одне колесо, наче намагався приборкати норовистого коня в цьому вирі звуку.

Вистава тривала п’ять хвилин, за які гриби згоріли, вуха страшенно заболіли, а лють досягла точки кипіння. Я не мала часу знову поскаржитися власникові «Суперперекусу», хоч і пообіцяла собі неодмінно це зробити, коли клієнти підуть. Втім, доти фургон зачинився, і хоч як роз’ятрено я не била у віконниці, ніхто мені не відповів.

Наступного дня музика заграла знову.

Я не звертала уваги, скільки могла, але потім усе ж пішла сваритися. Тепер там було ще більше людей, деякі мене впізнали й відпускали на мою адресу єхидні коментарі, поки я пробиралась через невеличкий натовп. Сьогодні я була надто сердита для ввічливості, тож огледіла власника закусочної на колесах і процідила:

– Я гадала, ми домовилися.

Він відповів мені блискучою усмішкою, широченною, як амбарні ворота.

– Мадам?

Але мене в такому настрої задобрити неможливо.

– Не прикидайтеся, що не зрозуміли, про що я кажу! Я хочу, щоб ви вимкнули музику, негайно!

Як завжди ввічливий, а тепер ще й трохи ображений моїм войовничим виглядом, він вимкнув приймач.

– Та звісно, мадам. Не хотів вас образити. Якщо ми тепер такі близькі сусіди, треба якось пристосовуватись одне до одного.

Ще кілька секунд я була така зла, що не почула тривожного дзвіночка.

– Що значить – «близькі сусіди»? – мені нарешті вдалось опанувати себе. – Скільки ще ви збираєтеся тут бути?

Він знизав плечима.

– Хтозна, – промуркотів він. – Ви ж знаєте, громадське харчування – то непередбачуваний бізнес, мадам. Сьогодні в тебе натовп, а назавтра сидиш напівпорожній. Хто знає, що може статися?

Тривожний дзвіночок переріс у набат, і я аж похолоділа.

– Ваш фургон стоїть посеред дороги, – сухо відмітила я. – Думаю, як тільки це помітить поліція, вас приберуть звідси.

Молодик похитав головою.

– Я маю дозвіл стояти тут, на узбіччі, – чемно відказав він. – Усі мої папери витримають будь-яку перевірку.

І тут він пильно подивився на мене.

– А ваші, мадам?

Обличчя в мене закам’яніло, а серце сіпонулось, мов піймана риба. Він щось знав. Ця думка закрутилася в моїй голові. О Боже! Він щось знав. Я не стала відповідати на його запитання.

– І ще дещо, – мені сподобалось, як звучав мій голос: неверескливо, жорстко, як у жінки, яка нічого не боїться. Хоч моє серце відчайдушно калатало під ребрами. – Учора тут було збіговисько мотоциклістів.

Якщо ви дозволите своїм друзям ще хоч раз порушити спокій моїх відвідувачів, я заявлю в поліцію про порушення громадського порядку. Упевнена, поліція…

– Скаже вам, що то мотоциклісти галасують, а не я, – здавалося, він веселився. – Серйозно, мадам, я намагаюсь бути поміркованим, однак погрози та обвинувачення – не найкраще вирішення проблеми…

Я дивним чином відчувала провину, неначе то я погрожувала, а не він. Тієї ночі мене всю переколотило, і вранці я визвірилась на Прюн за пролите молоко й на Ріко за те, що грав у футбол надто близько до городу.

Пісташ покосилась на мене – ми майже не розмовляли від того вечора, коли приїздили Лора та Яннік – і поцікавилась, чи добре я почуваюся.

– Усе добре, – кинула у відповідь я та мовчки повернулась до кухні.

3

У наступні декілька днів ситуація поволі погіршилася. Два дні музика не лунала, але на третій загриміла ще голосніше, ніж раніше. Кілька разів заїжджала банда мотоциклістів, щоразу несамовито ревучи по приїзду та від’їзду: вони нарізали кола кварталом, влаштовували перегони й голосно улюлюкали. Коло завсідників закусочної на колесах і не думало зменшуватись, тож я щодня проводила все більше часу, прибираючи з узбіч викинуті пляшки й паперову упаковку. Гірше те, що фургон почав працювати й вечорами – з сьомої до опівночі, що дивним чином збігалося з моїми годинами роботи, – і мене вже лякав звук увімкненого генератора, бо він сповіщав, що скоро поряд з моєю затишною млинцевою розгорнеться вулична вечірка. Рожева неонова смуга над фургоном сповіщала: «У Люка». Сендвічі – закуски – картопля фрі. І ярмаркові запахи смаженини, пива та щойно спечених вафель наповнювали ніжне нічне повітря.

Деякі з моїх клієнтів скаржилися. Дехто перестав до мене ходити. До кінця тижня я втратила сімох завсідників, та й удень кафе залишалося напівпорожнім. У суботу навідалася компанія – дев’ятеро людей з Анже, але тоді галас був особливо гучний, тож ті люди нервово зиркали на натовп біля дороги, де припаркували авто, і врешті поїхали, не замовивши кави й десерту та не залишивши чайових.

Так не могло більше тривати.

У Ле-Лавезі немає поліцейського відділка, але є жандарм – Луї Рамонден, онук Франсуа. Я ніколи не мала з ним справ, бо він – з тих родин. Йому десь під сорок, нещодавно розлучився після надто раннього шлюбу з місцевою дівчиною, ще й схожий на свого дядька Ґійома, того, з дерев’яною ногою. Мені не дуже хотілося до нього звертатися, але я відчувала, що все розвалюється просто на очах, а мене починає хитати в різні боки, тож я потребувала допомоги.

Я пояснила йому ситуацію з закусочним фургоном. Розповіла про галас, своїх клієнтів, сміття й мотоцикли. Він вислухав мене із виглядом терплячого хлопця, який вимушений потурати капризній бабці, а кивав та усміхався так, що мені одразу захотілось побити з ним горшки. Потім він розповів мені – таким оптимістичним, терплячим тоном, який молоді люди зазвичай бережуть для глухих і старих, – що тут немає ніякого порушення закону. Бо, бачите, пояснив він, «Малиновий млинець» розташований біля головної дороги. Часи змінилися відтоді, як я переїхала до села. Він, звичайно, спробує поговорити з Люком, та я маю зрозуміти…

Так, я зрозуміла. Пізніше я побачила його біля фургона, уже без форми, але в компанії красуньки в джинсах і білій футболці. В одній руці він тримав банку «Стелли»,[25] а в другій – цукровану вафлю. Люк видав одну зі своїх іронічних посмішечок, коли я проходила повз із продуктовим кошиком, та я не зважала на них обох. Я зрозуміла.

У наступні декілька днів справи в «Малиновому млинці» стали ще гірші. Тепер кафе постійно було напівпорожнім, навіть суботнього вечора, а в будні та обід – і зовсім пустим. Залишився лише Поль, вірний Поль: фірмова страва дня й півлітра вина. Із вдячності я стала наливати йому пиво за рахунок закладу, хоч він ніколи не брав більше одної склянки.

Ліза повідомила мені, що Люк – власник закусочної на колесах – живе в кафе «Погана репутація», де й досі здавали декілька кімнат.

– Я не знаю, звідки він, – зізналася вона. – Гадаю, з Анже. Заплатив орендну плату за три місяці наперед, тож, думаю, він планує тут залишитися.

Три місяці. Це затягнеться майже до грудня. Я замислилась. Чи залишиться його клієнтура такою бадьорою, коли прийдуть перші заморозки? Для мене це завжди був мертвий сезон, виручали тільки декілька завсідників, та якщо справи йтимуть так і надалі, мені годі на них розраховувати. Літо вже традиційно було для мене часом збивати копійку, і в ці місяці я зазвичай встигала відкласти достатньо грошей, щоб нормально протягнути до весни. Але цього літа… З тим, як справи йдуть зараз, тверезо міркувала я, мене чекають збитки. Воно б нічого, гроші в мене були, але треба ж було платити зарплату Лізі, відсилати гроші Ренетт, плюс корм для тварин, запаси, паливо, оренда техніки… А невдовзі прийде осінь, і треба буде платити робітникам, збирачам яблук і Мішелю Ур’я за комбайн. Звісно, я могла продати сидр і зерно в Анже, щоб якось перебитися.

Проте може бути скрутно. Якийсь час я безпорадно нервувалася над цифрами й розрахунками. Я забула погратися з онуками й уперше пожалкувала, що приїхала Пісташ. Вона побула ще тиждень, а потім поїхала разом з Ріко та Прюн. У її погляді я читала осуд моєї бентежної поведінки, але не бачила достатньо тепла, щоб розповісти про справжні почуття. Там, де мала бути любов до неї, було холодно й твердо, твердо й холодно – кісточка від плода. Я квапливо обійняла її на прощання та відвернулася. Очі в мене були сухі. Прюн простягнула мені букет квітів, які зібрала в полі. І в цю мить мене раптом охопив жах. Я ж поводилась, як моя мати, подумалось мені. Сувора й нечутлива, але всередині сповнена страхів і відчуття небезпеки. Я хотіла достукатися до моєї дівчинки, пояснити їй, що вона ні в чому не винна, але чомусь не змогла. Нас навчили тримати почуття при собі. Це не та звичка, якої швидко позбуваються.

4

Ішли тижні. Я кілька разів зверталась до Люка з різних причин, але стикалася лише з його іронічною ґречністю. Я не могла позбутися відчуття, що він мені чимось знайомий, але не в силах була пригадати, де ж раніше його бачила. Спробувала дізнатися його прізвище, сподіваючись, що воно мені щось підкаже, але в «Поганій репутації» він платив готівкою. Коли я прийшла туди, кафе виявилось заповненим тими приїжджими, які окупували й закусочну на колесах. Було там і декілька місцевих: Міріель Дюпре та двійко хлопців Леляс разом із Аланом Лекозом, але більшість були нетутешні – зухвалі дівулі в дизайнерських джинсах і кофтинках з поворозками та хлопці в шкіряних штанях або лайкрових шортах. Я помітила, що молодий Брассо додав до свого жалюгідного асортименту ігрових автоматів ще й музичний і поставив у кутку більярдний стіл – здається, не в усіх у Ле-Лавезі торгівля йшла погано. Можливо, саме через це я не отримала достатньої підтримки. «Малиновий млинець» розташований на далекому кутку села, біля дороги на Анже. Ферма завжди була відлюдним місцем, бо на півкілометра навкруги не стояло жодного будинку. Відносно поряд були тільки церква й пошта, і можна здогадатися, що під час служби Люк дотримувався тиші. Я ще двічі поскаржилася Луїсові Рамондену, але з тим же успіхом могла поговорити з котом – принаймні від нього був би такий самий толк.

Рамонден твердо заявив, що той чоловік нікому не завдає шкоди. Якби він порушував закон, то можна було б щось удіяти. Тож наразі мені треба заспокоїтися, а він хай продовжує свій бізнес. Зрозуміло?

Тоді почалися й інші біди. Спочатку дрібниці. Однієї ночі на вулиці запускали феєрверки. Потім мотоцикли ревли біля моїх дверей о другій ночі. Хтось кинув сміття на мій поріг. Розбили шибку в скляних дверях. Одного разу вночі якийсь мотоцикліст гасав по моєму великому полю й наробив вісімок, колій і якихось божевільних петель у недозрілій пшениці. Кажу ж, дрібнички. Малі прикрощі. Нічого такого, у чому можна було звинуватити його й тих немісцевих, які приперлися вслід за ним. А потім хтось прочинив двері курника, туди залізла лисиця та вбила всіх моїх гарненьких коричневих польських курочок. Десять молодок, усі добряче вгодовані, були втрачені за одну ніч. Я сказала Луїсові – крадіжки та правопорушення належать до його компетенції, – але натомість він майже звинуватив мене в тому, що я сама забула зачинити дверцята.

– Чи не здається вам, що то вони самі могли прочинитися вночі? – він широко всміхнувся, наче його вишкіряння могло оживити моїх бідолашних курочок. Я тільки сердито глянула на нього.

– Заперті двері самі не прочиняються, – роздратовано проказала я. – І що ж це за така розумна лисиця, що сама відсунула навісний замок? Якийсь злодій навмисне зробив це, і вам, Луїсе Рамонден, платять, щоб ви знайшли, хто саме.

Луїс одразу втратив упевненість і щось пробурчав собі під ніс.

– Що ви сказали? – різко спитала я. – У мене все гаразд зі слухом, молодий Луїсе, і вам краще в це повірити. Я навіть пам’ятаю, як… – і тут мені довелось обірватися на півслові. Я ледве не сказала, що пам’ятаю, як його дід хропів у церкві п’яний, як чіп, і обмочився в штани, заховавшись у сповідальні під час великодньої служби. Але ж удовиця Симон не могла про таке знати, і я похолоділа від думки про те, що могла виказати себе старими плітками. Тепер ви розумієте, чому я намагалася триматись подалі від тих родин.

А втім, Луїс погодився оглянути ферму, однак нічого не знайшов, і мені довелося вправлятись із ситуацією самотужки. Втрата курочок була тяжким ударом. Я не могла дозволити собі купити нових – та й хто міг гарантувати, що таке не станеться знову? – тож мені довелося купувати яйця на старій фермі Ур’я, яка тепер належала сімейній парі на прізвище Поммо. Вони вирощували кукурудзу й соняшник і здавали їх на переробний завод, розташований у верхів’ях річки.

Я знала, що за цими випадками стоїть Люк. Знала, але нічого не могла довести, і це зводило мене з розуму. Гірше було те, що я не здогадувалась, навіщо він це робить, тож моя лють зростала, аж поки не почала стискати голову, як прес для сидру, що розчавлює стигле й сповнене соку яблуко. Після нічного візиту лисиці я призвичаїлася пильнувати біля темного вікна, притиснувши до грудей пістолет. Якби мене хтось побачив, то здивувався б моєму химерному вигляду – осіннє пальто поверх нічної сорочки, сторож свого двору. Я купила декілька нових замків для воріт і вигулу та щоночі стояла на варті в очікуванні непроханих гостей. Але ніхто не приходив. Той сучий син, мабуть, знав, що я тут роблю, хоч я й гадки не мала, звідки. Я вже почала підозрювати, що він вміє читати мої думки.

5

Пройшло зовсім небагато часу, і безсоння взяло своє. Я стала неуважною вдень. Забувала рецепти. Не могла згадати, чи солила вже омлет, і тому або солила його двічі, або ж не солила зовсім. Я сильно порізалась, коли дрібнила цибулю, і зрозуміла, що закуняла над дошкою, тільки коли прокинулась із закривавленою рукою та раною на пальці. Я гарикала на тих відвідувачів, які залишились. Хоча музика й мотоцикли трохи стишилися, поголос про мене все ж пішов, бо ті завсідники, яких я втратила, більше не повертались. Ні, я не залишилася сама-самісінька. У мене було декілька друзів, які стали на мій бік, але глибоко приховане постійне відчуття підозри, що відчужило Мірабель Дартижан від решти села, було і в моїй крові. Я відмовлялася від жалощів. Моя злість віддалила від мене друзів і відлякувала клієнтів. Мене підживлювали тільки лють та адреналін.

Дивно, що саме Поль нарешті поклав цьому край. Декілька днів поспіль він був моїм єдиним клієнтом в обід, пунктуальним, як церковний годинник. Він сидів у мене десь годину, його пес увесь цей час слухняно лежав під стільцем, а Поль їв і мовчки дивився на дорогу. Він так мало звертав уваги на закусочний фургон, що можна було запідозрити в нього проблеми зі слухом, і я нечасто чула від нього щось інше, крім слів привітання й прощання.

Одного дня він зайшов, але не сів за звичний столик. Я здогадалась, що тут щось не те. Минув тиждень від лисячого вторгнення до курника, і я почувалася втомленою, як собака. Моя ліва рука була міцно перев’язана через поріз, тож мені довелося просити Лізу нарізати овочі для супу. Я досі наполягала на тому, щоб самій готувати випічку. Можете собі уявити, як працюється з тістом, коли одна рука замотана в целофан, – це важка робота. Я стояла напівсонна в кухні й ледве відповіла на привітання Поля. Він огледів мене з усіх боків, стягнув з голови берет і загасив чорну цигарку.

– Бонжур, мадам Симон.

Я кивнула й спробувала всміхнутись. Утома покривала все, ніби мерехтлива сіра ковдра. Його голос я чула, як у тунелі. Пес пішов вкладатися під стілець, але Поль залишився стояти, стискаючи в руці берет.

– Ви маєте поганий вигляд, – неквапно зауважив він.

– Усе гаразд, – коротко відповіла я. – Просто погано спала минулої ночі.

– Я б сказав, щоночі за останній місяць, – промовив Поль. – У вас безсоння?

Я сердито глипнула на нього.

– Ваш обід на столі. Куряче фрикасе й зелений горошок. Я не підігріватиму, якщо вихолоне.

Він злегка всміхнувся.

– Говорите так, ніби ви моя дружина, мадам Симон. Люди пліткуватимуть.

Я вирішила, що це такий черговий жарт, і пропустила його повз вуха.

– Можливо, я зможу допомогти, – наполягав Поль. – Це ганьба, що вони так з вами поводяться. Хтось має щось зробити.

– Будь ласка, не турбуйтесь про це, мсьє, – після стількох безсонних ночей до очей підступали сльози, і навіть від такої простої, чуйної розмови в очах защипало. Я заговорила сухим і саркастичним тоном, щоб якось це врівноважити, і відвернулася в інший бік. – Я чудово можу впоратись і сама.

Поль і не думав заспокоюватись.

– Ти можеш довіряти мені, – тихо промовив він. – Ти нарешті маєш дізнатися. Весь цей час…

Я глянула на нього і раптом усе зрозуміла.

– Прошу, Буаз…

Я закам’яніла.

– Усе ж добре. Я нікому не розповів, чи не так?

Мовчанка. Правда розтягнулась між нами, мов смужка жувальної гумки.

– Ні?

Я похитала головою.

– Ні. Не розповів.

– Ну що ж, – він наблизився на крок. – Ти ніколи не приймала допомоги, коли вона була тобі потрібна, навіть у старі добрі часи.

Пауза.

– Відтоді ти не надто змінилася, Фрамбуаз.

Цікаво. Мені здавалося, що змінилась.

– Коли ти здогадався? – нарешті спитала я.

Він стенув плечима.

– Багато часу не знадобилось, – лаконічно відповів він. – Мабуть, коли скуштував кунь-аман за рецептом твоєї матері. Чи то була щука. Я ж так і не зміг забути ті чудові страви.

І він усміхнувся крізь обвислі вуса доброю та милою усмішкою, але водночас невимовно печальною.

– Це, мабуть, було складно, – зауважив він.

Тут щипання в очах стало просто нестерпним.

– Я не хочу про це говорити, – промовила я.

Поль кивнув.

– Та я не з балакливих, – нагадав він.

Потім він сів і почав їсти своє фрикасе, час від часу поглядаючи на мене й усміхаючись, і трохи згодом я всілася поряд – врешті-решт, ми були тут самі – і налила собі бокал ґропляну. Якийсь час ми просиділи мовчки. Потім я поклала голову на стіл і заплакала. Єдине, що було чути, – це мої схлипування та стукіт його приборів, бо Поль машинально продовжував їсти, не дивлячись на мене й ніяк не реагуючи. Проте я знала, що це мовчання – добрий знак.

Виплакавшись, я ретельно витерла обличчя фартухом.

– Здається, тепер я хочу поговорити, – сказала я.

6

Поль – добрий слухач. Я розповіла йому те, що ніколи не збиралась розповідати жодній живій душі, а він мовчки слухав і кивав. Я розказала йому про Янніка й Лору, про Пісташ і про те, як я відпустила її, так нічого й не сказавши. Про курей, безсонні ночі, і як звук генератора зразу ж викликає відчуття, ніби під черепом у мене повзають мурашки. Розповіла йому про свої страхи щодо бізнесу, самої себе, мого чудового дому та того становища, яке я мала серед цих людей. Я розповіла йому про страх перед старістю, про те, що молодь нині дуже відчужена й жорстка, значно гірша, ніж ми колись, враховуючи, що ми пережили під час війни. Я повідала йому про свої сни, про Стару Маму з апельсином у роті й про Жаннет Ґодін зі зміями – і потроху відчула, як отрута всередині мене розчиняється.

Коли я нарешті замовкла, настала тиша.

– Ти не можеш чатувати щоночі, – промовив Поль. – Ти занапастиш себе.

– У мене немає вибору, – відповіла я. – Ті люди можуть повернутися будь-якої миті.

– Чатуватимемо по черзі, – заявив він, і так усе й вирішилось.

7

Оскільки Пісташ і діти поїхали, я поселила його в гостьовій кімнаті. Клопоту від нього не було жодного: він сам себе обслуговував, застеляв ліжко й акуратно поводився з речами. Більшість часу він взагалі був непомітним, але все ж його спокійна й ненав’язлива присутність відчувалась. Тепер мені було соромно, що я колись вважала його гальмом. Насправді в деяких речах він метикував швидше за мене. Урешті-решт, то саме він встановив зв’язок між закусочною на колесах і сином Кассі.

Ми дві ночі вартували, очікуючи на порушників: Поль із десятої до другої, а я – з другої до шостої – і незабаром я почала відчувати себе бадьорішою й зібранішою. Навіть просто розділити з кимось цей тягар було для мене полегшенням, просто знати, що є хтось іще… Звичайно, сусіди одразу ж почали пліткувати. У таких місцях, як Ле-Лавез, складно приховати подібні новини, тож надто багато людей швидко дізнались, що старий Поль Ур’я полишив свою хатку біля річки й переїхав до вдови. Люди замовкали, коли я заходила до крамниць. Поштар підморгував мені, коли приносив листи. Були й декілька несхвальних поглядів, переважно від кюре та його посіпак з недільної школи, але здебільшого всі стиха підсміювались. До мене дійшли слова Луїса Рамондена про те, що вдовиця останнім часом поводилась якось дивно, але тепер він знає причину. Цікаво, що дехто з моїх колишніх завсідників повернувся, щоб на власні очі переконатись у правдивості чуток.

Та мені було байдуже.

Певна річ, закусочний фургон нікуди не дівся, галас і набридливий натовп також не зникли. Я полишила спроби приструнити цього молодика, представнику влади не було до цього діла, тож у нас із Полем залишилась єдина альтернатива.

Ми почали розслідування.

Тепер Поль щодня в обід пив вино в «Поганій репутації», де збиралися мотоциклісти й дівки з міста. Він розпитував поштаря. Ліза також допомагала нам, хоч мені й довелося тимчасово звільнити її на зимовий сезон. Вона залучила свого молодшого брата Вінсента, тож Люк став чи не найголовнішим об’єктом шпигування в Ле-Лавезі. І ми таки дещо знайшли.

Сам він із Парижа. Переїхав до Анже шість місяців тому. Гроші в нього є, і багато, бо витрачає, не дивлячись на ціну. Його прізвище нікому не відоме, втім, він носить печатку з ініціалами Л. Д. Він накинув оком на одну чи двох дівчат. Водить білий «порше», який паркує на задньому дворі «Поганої репутації». Загалом його вважають чудовим хлопцем, мабуть, тому що він неодноразово пригощав людей випивкою.

Не так уже й багато відомостей, щоб вирішити нашу проблему.

Потім Полеві спало на думку обдивитись фургон. Звісно, я робила це й до того, але Поль запропонував почекати, поки закусочна закриється, а її власник піде випивати в бар «Поганої репутації». Фургон був замкнений на всі засуви, зокрема й на навісний замок, але внизу Поль помітив невеличку металеву табличку з реєстраційним номером і контактним телефоном. Ми перевірили телефонний номер і виявилось, що він належить…

Ресторану «Насолода у Дессанжів», Розмаринова вулиця, Анже.

Я мала здогадатися від самого початку.

Яннік і Лора нізащо б не здалися так швидко, якщо йшлося про потенційне джерело прибутку. Знаючи це, тепер було нескладно впізнати в хлопцеві знайомі риси. Той самий ніс із невеличким горбком, ті самі пронизливі яскраві очі й гострі вилиці… Люк Дессанж, брат Лори.

Моєю першою реакцією було відразу йти до поліції – не до того нашого Луїса, а до відділка в Анже – і заявити, що мене переслідують. Поль відмовив мене від цього.

Натомість переконав мене, що в нас немає жодних доказів. Без доказів ми нічого не можемо вдіяти. Люк не вчинив нічого відверто протизаконного. Якби ми спіймали його на гарячому, то вже була б інша справа, але він надто обережний і розумний. Вони чекали, доки не заженуть мене в куток, чекали слушного моменту, щоб висунути свої вимоги – Якби ми тільки могли допомогти вам, тітонько. Дозвольте хоча б спробувати. Жодних образ.

Я хотіла тут же ж вирушити автобусом до Анже. Накрити їх в їхньому лігві. Осоромити перед друзями та відвідувачами. Сповістити всіх і кожного, що мене переслідували й шантажували, але Поль сказав, що треба почекати. Моя нетерпимість та агресія вже коштували мені більше половини завсідників. Тож уперше в житті я згодилась почекати.

8

За тиждень вони приперлися з візитом.

Був недільний полудень, і за останні три тижні я призвичаїлась зачиняти млинцеву в неділю. Закусочна на колесах теж не працювала – він мавпував мої години роботи майже похвилинно, – тож ми з Полем сиділи надворі й насолоджувались останніми променями осіннього сонця. Я читала, а Поль, який ще з давніх часів не мав звички до книжки, насолоджувався байдикуванням, стругаючи якусь дерев’янку та часом кидаючи на мене ніжні невимогливі погляди.

Я почула стукіт і пішла відчинити двері. То була Лора, вбрана по-діловому в темно-синю сукню, а за нею стояв Яннік у темному костюмі. Їхні вишкіри нагадували рояльну клавіатуру. Лора тримала чималу рослину з зеленим і червоним листям. Я затримала їх на порозі.

– Хтось помер? – холодним тоном поцікавилась я. – Та це не я, поки що не я, хоч ви цього й добиваєтеся своїми паскудними витівками.

Лора напустила на себе ображений вигляд.

– Але ж, тітонько… – почала вона.

– Не тітонькайте мені, – огризнулась я. – Я знаю про всі ваші брудні ігри, щоб залякати мене. Нічого не вийде. Я краще помру, ніж дозволю вам заробити на мені бодай копійчину, тож можете наказати братові забирати свій смердючий фургон і вшиватися звідси, бо я знаю, що він задумав. Якщо він не припинить просто зараз, тоді, клянуся, я піду до поліції та розповів їм про все, чим ви займаєтесь.

Яннік одразу перепудився і почав бурмотіти щось примирливе, та Лора була зроблена з міцнішого тіста. Вираз подиву тримався на її обличчі секунд із десять, а тоді змінився напруженою, сухою усмішкою.

– Я з самого початку підозрювала, що краще було б усе розказати, – сказала вона, кинувши презирливий погляд на свого чоловіка. – Від цього немає ніякої користі для жодного з нас, і я впевнена, що, коли я все поясню, ви не будете проти невеличкого співробітництва.

Я схрестила руки.

– Пояснюйте, що хочете, – відказала я. – Але материн спадок належить мені та Рен-Клод, що б там не заявляв мій братик. Мені нічого більше сказати стосовно цього.

Лора подарувала мені широку, сповнену неприязні посмішку.

– Ви думали, ми цього прагнемо, тітонько? Вашої частки грошей? Та ви що! Якою ж жахливою парочкою ми маємо вам здаватися!

Раптом я глянула на себе їхніми очима: стара жінка в заплямованому фартуху, тернисті очі, волосся зачесане назад так туго, що аж шкіра напинається. Тоді я загарчала на них, мов потривожений собака, і схопилася за лутку, щоб не втратити рівноваги. Дихання стало нерівне, і кожний подих ніби проходив крізь шипи.

– Не те що нам непотрібні гроші, – чесно зізнався Яннік. – Справи в ресторані йдуть не надто добре. Остання рецензія в «Гостинності і кухні» не допомогла. А ще й проблеми з…

Лора змусила його замовкнути одним поглядом.

– Мені не потрібні гроші, – повторила вона.

– Я знаю, що вам потрібно, – грубо сказала я, намагаючись не виказати свого збентеження. – Рецепти моєї матері. Але їх я вам не дам.

Лора пильно дивилася на мене, продовжуючи посміхатись. Я збагнула, що їй були потрібні не лише рецепти, і відчула, як крижаний кулак стискає моє серце.

– Ні, – прошепотіла я.

– Альбом Мірабель Дартижан, – м’яко промовила Лора. – Її особистий альбом. Її думки, її рецепти, її таємниці. Спадок, який бабуся лишила всім нам. Це злочин – вічно тримати таку річ під замком.

– Ні!

Цей вигук просто вирвався з мене, і я відчула, ніби з ним вирвала половину серця. Лора сіпнулась, а Яннік зробив крок назад. У горлі було таке відчуття, ніби туди засадили тисячу рибальських гачків.

– Ви не можете постійно це приховувати, Фрамбуаз, – розважливо підмітила Лора. – Диво, що ніхто не з’ясував цього до нас. Мірабель Дартижан, – тепер вона розчервонілась і здавалася навіть гарненькою, – одна з найбільш невловимих і загадкових злочинниць двадцятого століття. Як грім серед ясного неба вона вбиває молодого солдата, потім холоднокровно стоїть осторонь, коли, караючи, розстрілюють половину села, а згодом просто зникає, нічого не пояснивши…

– Усе було не так, – вичавила я з себе.

– То розкажіть, як воно було, – промовила Лора, роблячи крок до мене. – Я в усьому консультуватимуся з вами. У нас є шанс здобути дивовижну, ексклюзивну інформацію, і я впевнена, що з цього вийде неймовірна книжка…

– Яка книжка? – нічого не второпавши, запитала я.

Вона нетерпляче струснула головою.

– Мені треба дослідити альбом для моєї книжки. Ви ж читали мою брошуру, чи не так? Тому мали зрозуміти, що мені цікава ця тема. А потім Кассі зізнався, що вона нам родичка. Бабуся Янніка…

Вона замовкла й схопила мене за руку. Її пальці були довгі й холодні, а нігті – пофарбовані перламутрово-рожевим, у колір помади на губах.

– Тітонько, ви остання з її дітей. Кассі помер, від Рен-Клод ніякого толку…

– Ви що, бачилися з нею? – навіщось запитала я.

Лора кивнула.

– Вона все забула. Справжній овоч, – тут її рот скривився. – До того ж у Ле-Лавезі ніхто нічого цікавого не пам’ятає. Чи, може, пам’ятають, але не хочуть розповідати.

– Звідки ви знаєте? – лють поступилася холодному розумінню того, що все значно гірше, ніж я підозрювала.

Вона знизала плечима.

– Від Люка, звичайно. Я попросила його приїхати сюди, поставити декілька запитань, пригостити всіх випивкою в старому рибальському клубі – ви розумієте, про що я, – вона глянула на мене тим самим насмішкуватим поглядом. – Ви ж сказали, що знаєте про це.

Я кивнула, не в змозі вимовити ні слова.

– Треба визнати, що вам вдалося тримати все в таємниці значно довше, ніж я могла собі уявити, – захоплено продовжила Лора. – Ніхто й не здогадується, що ви – не добропорядна бретонська жінка, удовиця Симон. Вас дуже поважають. Ви тут непогано влаштувались. Ніхто не має жодних підозр. Ви навіть дочці нічого не розповідали.

– Пісташ? – я почувалась дурною, бо мій рот гальмував не гірше за розум. – Ви що, і до неї звертались?

– Я написала їй кілька листів. Мені подумалося, що вона може щось знати про Мірабель. Та ви ніколи їй нічого не розповідали.

О Боже. Пісташ. Я почувалася наче під обвалом, де щохвилини каменепад ущент розтрощував мій світ, який я вважала непохитним.

– А як щодо вашої другої дочки? Коли ви востаннє отримали від неї звістку? І що вона знає?

– Ви не маєте права, ніякого права, – слова дерли мені горло, мов кристали солі. – Ви не розумієте, що це для мене означає – це місце… Якщо люди дізнаються…

– Ну-ну, тітонько, – я надто втомилась, щоб відштовхнути Лору, тож вона обвила мене руками. – Звичайно, вашого імені там не буде. А якщо воно й випливе на поверхню – визнайте, одного дня це неодмінно станеться, – ми підшукаємо для вас інше місце. Краще місце. У вашому віці не личить жити на напівзруйнованій фермі – на Бога, тут навіть немає пристойної каналізації. Ми знайдемо для вас гарне помешкання в Анже та оберігатимемо від преси. Ми піклуємося про вас, тітонько, що б ви там собі не думали. Ми не чудовиська. Ми бажаємо вам якнайкращого.

Я відштовхнула її з силою, якої навіть не підозрювала в собі.

– Ні!

Поступово до мене дійшло, що за мною мовчки стоїть Поль, і мій страх перетворився на квітучу лють і піднесеність. Я була не сама. Зі мною тепер був вірний друг Поль.

– Подумайте, яке значення це має для сім’ї, тітонько.

– Ні!

Я намагалася зачинити двері, та Лора примудрилася просунути в отвір черевичок на шпильці.

– Не можна постійно ховатися…

Та тут в отвір ступив Поль. Він говорив спокійним, трохи протяжним голосом, голосом людини, яка або перебуває в абсолютній гармонії, або трохи пригальмовує.

– Можливо, ви не розчули Фрамбуаз.

Його усмішка була напівсонною. Він підморгнув мені, і в цю мить я несподівано зрозуміла, що страшенно його люблю – і це знищило мою злість.

– Якщо я правильно зрозумів, вона не бажає обговорювати цю справу. Так?

– Хто це? – спитала Лора. – Що він тут робить?

Поль подарував їй милу невимушену усмішку.

– Друг, – відповів він. – З давніх часів.

– Фрамбуаз, – покликала Лора, виглядаючи з-за плеча Поля. – Поміркуйте про те, що ми сказали. Подумайте про те, яке це має значення. Якби це було неважливо, ми б не просили вас. Подумайте про це…

– Я впевнений, вона так і зробить, – добродушно промовив Поль і зачинив двері. Лора почала настирливо грюкати, тож Поль замкнув двері на засув і накинув ланцюжок. Тепер її голос був приглушений товщею деревини, і в ньому звучали верескливі нотки.

– Фрамбуаз! Будьте ж розумною! Я накажу Люкові, і він поїде! Можна повернути все, як було! ФРАМБУАЗ!

– Кави? – спитав Поль, рушаючи на кухню. – Може, це тебе… ну… підбадьорить?

Я глянула на двері.

– Ця жінка, – проказала я тремтячим голосом. – Ця бридка жінка.

Поль знизав плечима.

– Вийдемо? – запропонував він. – Там її не буде чути.

З ним було легко, і я пішла слідом страшенно втомлена, а він приніс мені гарячу каву з корицею, вершками й цукром та шматочок чорничного вершкового пирога з буфета. Якийсь час я мовчки їла й пила, доки не відчула, що до мене повертається звична впевненість.

– Вона не поступиться, – нарешті сказала я. – Так чи інакше, але вона тиснутиме на мене, доки не доб’ється свого. Тоді не буде ніякого сенсу зберігати таємницю.

Я притисла руку до голови, що страшенно боліла.

– Вона знає, що я не зможу безкінечно триматися. Їй треба тільки почекати. Це не займе багато часу.

– Ти хочеш здатися їй? – розважливо поцікавився Поль.

– Ні, – моя відповідь прозвучала різко.

Він знизав плечима.

– Тоді тобі не слід так говорити. Ти розумніша за неї, – чомусь він почервонів. – Я переконаний, що ти можеш перемогти, якщо докладеш зусиль…

– Як? – я знала, що кажу це в материній манері, але нічого не могла вдіяти. – Виступити проти Люка Дессанжа та його друзів? Проти Лори та Янніка? Пройшло лише два місяці, а вони вже наполовину зруйнували мій бізнес. Їм лише треба продовжувати в тому ж дусі, і до весни… – я розлючено махнула. – А що як вони почнуть базікати? Усе, що їм треба сказати… – тут я вдавилась словами. – Їм досить лише згадати ім’я моєї матері.

Поль похитав головою.

– Не думаю, що вони підуть на це, – припустив він. – Принаймні не одразу. Це їхній козир у перемовинах. Вони знають, що ти цього боїшся.

– Їм сказав Кассі, – промимрила я.

Він закотив очі.

– Це неважливо, – мовив Поль. – На якийсь час тебе залишать у спокої. Будуть сподіватися, що ти таки звернешся до них, що побачиш у цьому сенс. Вони хочуть, щоб ти зробила це добровільно.

– То й що? – я відчула, що моя злість спрямовується вже на нього. – Чи надовго вони мене полишать? На місяць? На два? Що я зроблю за два місяці? Я можу рік сушити над цим голову, і все одно нічого…

– Це не так, – він говорив прямо, без підхідців, витягуючи з кишені зім’яту цигарку «Голуаз» і чиркаючи сірником, щоб підкурити. – Роби все, що вважаєш за потрібне. Ти ж завжди так чинила.

Він глянув на мене поверх цигаркового вогника й сумно всміхнувся.

– Не забувай старі часи. Ти ж уполювала Стару Маму.

Я похитала головою.

– Це зовсім інше.

– Майже те саме, – відповів Поль, затягуючись їдким димом. – Ти маєш це знати. Завдяки рибальству можна багато дізнатись про життя.

Я спантеличено подивилась на нього.

– Згадай Стару Маму, – вів своє Поль. – Як тобі вдалося її піймати, а іншим – ні?

Я замислилась над цим, згадуючи себе в дев’ять років.

– Я вивчала річку, – нарешті сказала я. – Я вивчала звички старої щуки, чим вона годується, де вона годується. І я чекала. Мені просто пощастило.

– Гм, – цигарка знову спалахнула, бо він затягнувся й випустив дим через ніздрі. – А якби Дессанжі були рибою. Що тоді?

Поль несподівано широко всміхнувся.

– Знайди, де вона годується. Підшукай правильну наживку, і вона твоя. Правильно?

Я втупила в нього очі.

– Правильно?

Можливо. Надія накреслила тоненьку срібну лінію на моєму серці. Можливо.

– Я надто стара, щоб їм протистояти, – зітхнула я. – Надто стара й надто втомлена.

Поль поклав свою жорстку загорілу руку на мою й усміхнувся.

– Не для мене, – заперечив він.

9

Він, звісно, мав рацію. Завдяки рибальству можна багато дізнатись про життя. Окрім іншого, Томас навчив мене й цього. У рік нашої дружби ми багато гуляли. Іноді з нами були Кассі та Ренетт, і ми балакали й переказували новини в обмін на невеличку контрабанду: пластинку жувальної гумки, плитку шоколаду, баночку крему для Ренетт або апельсин… Здавалося, Томас має доступ до необмежених запасів цих речей, і він роздавав їх із невимушеною байдужістю. Тепер він майже завжди приходив сам.

Від тієї розмови з Кассі в будинку на дереві я відчула, що між нами – Томасом і мною – була досягнута певна домовленість. Ми дотримувалися правил – не тих божевільних приписів, вигаданих нашою матір’ю, а простих правил, які може зрозуміти навіть дев’ятирічна дитина. Будь на осторозі. Своя сорочка ближча до тіла. Ділися порівну. Ми троє так довго були самі по собі, що мати поряд когось відповідального й дорослого, хто міг би навести серед нас лад, було благодатним полегшенням.

Я пам’ятаю один день. Ми троє були разом, а Томас запізнювався. Кассі досі називав його Лейбніцем, хоча ми з Ренетт давно кликали його на ім’я. У той день Кас-сі був якийсь смиканий і похмурий, він сидів на березі сам і кидав камінчики у воду. Вранці він через щось неважливе голосно посварився з матір’ю.

– Якби батько був живий, ти не посміла б так зі мною говорити!

– Якби твій батько був живий, він робив би те, що йому скажуть, і ти так само!

Кассі, як завжди, утік від її гострого язика. Він зберігав стару батькову мисливську куртку в будинку на дереві, і зараз загорнувся в неї, наче старий індіанець у лахміття. Батькова куртка на ньому завжди була поганим знаком, тож ми з Ренетт залишили його в спокої.

Він так і сидів, коли прийшов Томас.

Томас одразу помітив його настрій і теж всівся на березі, трохи подалі від брата.

– З мене досить, – нарешті пробурчав Кассі, не дивлячись на Томаса. – Дитячі забавки. Мені вже чотирнадцять. Досить із мене всього цього.

Томас зняв свій сірий кітель і підсунув його Ренетт, щоб вона обдивилася кишені. Я ж лежала на березі на животі та спостерігала.

Кассі знову заговорив.

– Комікси. Шоколадки. То все маячня. Це не війна. Це ніщо.

Він збуджено підхопився на ноги.

– Усе це несерйозно. Це все лише гра. Моєму батькові відтяли голову, а для тебе це все довбана гра, еге ж?

– Ти так гадаєш? – спитав Томас.

– Я гадаю, що ти бош, – сплюнув Кассі.

– Пішли зі мною, – піднімаючись, звелів Томас. – Дівчата, ви лишаєтесь тут. Добре?

Ренетт була щаслива, бо отримала можливість гортати журнали й шукати численні скарби в кишенях сірого кітеля. Я шукати її, а сама крадькома рушила за ними крізь кущі, пригинаючись до порослої мохом землі. Їхні голоси долітали до мене здалеку, ніби порошинки з крони дерев.

Усього я не почула. Я скоцюрбилась під поваленою колодою і боялась навіть дихати. Томас розчохлив свою рушницю й простягнув її Кассі.

– Потримай, якщо хочеш. Відчуй на дотик.

Мабуть, вона була важкувата. Кассі підняв її та поглянув на німця у приціл. Томас наче не помітив цього.

– Мого брата застрелили як дезертира, – промовив він. – У нього саме завершились навчання. Йому було дев’ятнадцять, і він боявся. Був кулеметником, і, мабуть, трохи збожеволів від постійного гуркоту. Загинув у якомусь польському селі на самому початку війни. Я думав, що якби був поруч, то зміг би йому допомогти, якось би його заспокоїв, уберіг би від цього нещастя. Але мене там не було.

Кассі вороже глянув на нього.

– То й що?

Томас проігнорував запитання.

– Він був улюбленцем батьків. Саме Ернстові завжди давали облизати каструлі, коли мати куховарила. Ернст мав найменше хатніх обов’язків. Саме Ернстом вони пишалися. А я? Я був роботягою, якраз для того, щоб виносити сміття та годувати свиней. Не більше.

Тепер Кассі слухав. Я відчувала, як між ними зростає напруга.

– Коли ми отримали звістку, я був удома у відпустці. Прийшов лист. Це мало бути таємницею, та вже за півгодини все село знало, що хлопець Лейбніців дезертирував. Мої батьки не могли збагнути, що відбувається. Їх наче блискавкою вдарило.

Я почала підповзати ближче, ховаючись за повалене дерево. Томас продовжував: – Найсмішніше те, що я завжди в нашій сім’ї боягузом вважав себе. Я ходив з опущеною головою. Не ризикував. Але з того моменту я став для батьків героєм. Несподівано я зайняв Ернстове місце. Ніби його ніколи й не було. Я став їхнім єдиним сином. Я став усім.

– Це не було… страшно? – голосу Кассі майже не було чути.

Томас кивнув.

Я почула, як брат зітхнув – ніби зачинились важкі двері.

Томас терпляче чекав, напустивши на себе байдужий вигляд.

– Він завжди був такий розумний. Усе тримав під контролем. І не був боягузом…

Кассі обірвав свою розповідь і глянув на Томаса, ніби його мовчання щось означало. Голос у нього тремтів, і руки теж. Потім він заволав високим, стражденним голосом. Слів майже неможливо було розібрати, так він квапився їх виплеснути назовні.

– Він не повинен був померти! Він мав усе виправити й покращити, а натомість він пішов, і його по-дурному вбили, а тепер я за старшого, і я… не знаю… що мені… тепер робити…

Томас почекав, поки слова стихли. Знадобився деякий час. Потів він простягнув руку й невимушено вивільнив свою рушницю.

– З героями завжди одна й та сама проблема, – сказав він. – Вони ніколи повністю не виправдовують сподівань, так?

– Я міг би тебе застрелити, – похмуро сказав Кассі.

– Є багато способів відбитися, – відповів Томас.

Я відчула, що вони підходять ближче, і почала відступати крізь кущі, не бажаючи потрапити їм на очі, якщо вони обернуться. Ренетт досі була там, поглинена примірником «Сіне-Маг». За п’ять хвилин Кассі й Томас повернулися пліч-о-пліч, мов брати, і на голові в Кассі був хвацько заломлений німецький кашкет.

– Залиш собі, – дозволив Томас. – Я знаю, де роздобути інший.

Наживка проковтнута. З тієї миті Кассі став його рабом.

10

Після того випадку наше захоплення Томасом подвоїлося. Ми збирали для нього будь-які крихти інформації. Мадам Анріо на пошті потай відкриває листи; Жиль Петі в м’ясному магазині під виглядом кролика продає котяче м’ясо; чули, ніби Мартін Дюпре в «Поганій репутації» кляв німців разом із Анрі Дрюо; усі знають, що родина Трюріан ховає радіо в сараї на задньому дворі та що Мартін Франсен – комуніст. День за днем він приходив до цих людей під приводом збору продуктів для казарм, а вертався з дещо більшим – повною кишенею банкнот, або одежиною з чорного ринку, або пляшкою вина… Іноді його жертви розплачувалися з ним іншою інформацією: про паризького кузена, який переховується в підвалі в центрі Анже, про різанину позаду «Рудого кота». До кінця літа Томас Лейбніц був у курсі половини таємниць Анже та двох третин секретів Ле-Лавеза, а в його матраці в казармі був зашитий невеличкий статок. Він називав це «відбиватися». І йому не треба було уточнювати, від кого саме.

Він надсилав гроші додому в Німеччину, хоч я так і не дізналась, у який спосіб. Звичайно ж, шляхи були. Дипломатичний багаж і валізи кур’єрів. Харчові обози та санітарні поїзди. Багато способів, якими міг скористатися підприємливий молодик, якщо знав правильних людей. Він по черзі зі своїми приятелями навідувався до місцевих ферм. Підслуховував під дверима офіцерської їдальні. Люди любили Томаса, довіряли йому, говорили з ним. І він ніколи нічого не забував.

Це було ризиковано. Одного разу він зізнався мені, коли ми зустрілися біля річки: якщо він схибить, його пристрелять. Але очі в нього сміялися, коли він про це розповідав. Тільки дурня можна спіймати, заявив він, усміхаючись. Дурень стає ледачим, необережним і жадібним. Гайнеманн та інші – дурні. Раніше вони були йому потрібні, але тепер безпечніше вести гру самому. А вони всі – тягар. Надто багато в них слабкостей: товстопузий Шварц упадає за дівчатами, Гауер напивається як свиня, а Гайнеманн, зі своїми постійними почісуваннями й нервовим сіпанням, – перший кандидат до божевільні. Ні, ліниво протягнув він, валяючись на землі й пожовуючи стебельце конюшини, краще працювати самому, спостерігати й чекати, поки інші наражаються на ризик.

– От, наприклад, твоя щука, – розмірковував він. – Вона не прожила б у річці так довго, якби постійно ризикувала. Вона знаходить їжу переважно біля дна, хоч зуби дозволяють їй полювати практично на будь-яку рибу.

Він замовк, витягаючи з рота конюшину й піднімаючись, щоб сісти та споглядати за водою.

– Вона знає, що на неї полюють, дівко, тож вона перечікує на дні, харчується всякою гниллю, стоковими водами та грязюкою. Біля дна безпечніше. Вона спостерігає за іншою рибою, за мальками, що плавають ближче до поверхні води, за тим, як їхні пузики відбивають сонячне світло, і коли бачить, що одна відбилася від інших, що вона в біді – гам!

Швидкими рухами рук він продемонстрував, як уявні щелепи стискаються навколо удаваної жертви.

Я спостерігала за ним із широко розплющеними очима.

– Вона уникає засідок і сіток. Знає, які вони. Інша риба ласиться на наживку, але стара щука очікує слушної нагоди. Вона вміє чекати. А наживка… вона також уміє. Принади не приваблюють стару щуку. Вона отримає там тільки живця, і то далеко не завжди. Щоб уполювати щуку, треба бути розумним.

Томас усміхнувся.

– Нам із тобою можна дечого повчитись у цієї старої щуки, дівко.

Що ж, я піймала його на слові. Я бачилася з ним що два тижні чи навіть щотижня, найчастіше ми приходили втрьох. Зазвичай це відбувалось у четвер, ми зустрічалися біля Спостережного Пункту та йшли до лісу або вниз за течією, подалі від села, де нас ніхто не побачить. Часто Томас приходив у цивільному: десь ховав форму, але ніхто не питав, де саме. У дні, коли в матері були напади, я пускала в дію апельсиновий жмуток, щоб примусити її лежати у своїй кімнаті, поки ми гуляли з Томасом. В інші дні я прокидалася о пів на п’яту і до початку хатньої роботи бігла рибалити, обираючи найтемніші й найтихіші ділянки біля Луари. Я ловила живців і складала в горщик, щоб вони були живі до того моменту, коли я зможу наживити їх на вудку. Тоді я пускала їх по воді, щоб тільки бліді пузики торкалися поверхні, і течією плила жива приманка. У такий спосіб я піймала кількох щук. Але всі вони були молоді, жодна не довша за долоню чи стопу. Та я однаково приколола їх до Стоячих Каменюк, поряд зі смердючими трупиками водяних змій, що провисли там усе літо.

Як і щука, я чекала.

11

Почався вересень, літо згасало. Усе ще було спекотно, але в повітрі відчувалася стиглість, щось пишне й набрякле, із солодким медовим запахом. Сильні серпневі дощі спаплюжили значну частину врожаю фруктів, а те, що лишилось, було вщент обліплене чорними осами. Але ми все одно збирали плоди, бо не могли дозволити їх викинути: те, що не спродасться свіжим, піде на варення й лікери. Мати командувала цією операцією – вона видала нам товсті рукавички й дерев’яні щипці, якими ми діставали з бака прокип’ячену білизну, для збору падалиці. Пам’ятаю, того року оси були особливо злі, можливо, в очікуванні осені та скорої смерті, тож поки ми кидали напівгнилі фрукти до таза для варення, вони безперервно жалили нас, і рукавички не допомагали. Спочатку варення було впереміш з осами, і Ренетт, яка гидувала комахами, впала в істерику, бо їй доручили шумівкою витягати зварені тільця з пінистої поверхні густої червоної рідини. Вона огидливо викидала їх на доріжку, розбризкуючи сливовий сік, і незабаром навколо тих трупиків почали юрбитися їхні живі родичі. Мати не терпіла такої поведінки. Вона вважала, що не можна боятися такої дурні, як оси, і коли Ренетт скрикувала й верещала, збираючи комашину сливову падалицю, вона озивалась до неї грубіше, ніж будь-коли.

– Та не будь ти дурнішою, ніж тебе створив Господь, дівчисько! – сичала вона. – Чи ти думаєш, що сливи самі себе зберуть? Чи очікуєш, що ми зробимо твою роботу за тебе?

Ренетт пхинькала, виставивши вперед себе руки, а обличчя її трусилось від страху й огиди.

Материн тон став відверто небезпечним. Вона говорила уїдливо, і в голосі дзижчала загроза.

– Іди туди, – сказала вона, – а то я влаштую тобі справжній привід для скиглення.

І мати сильно штовхнула Ренетт у купу вже зібраних слив – м’яких заброджених плодів, що кишіли осами. Ренетт опинилася серед рою комах і шарпнулась до матері. Очі вона заплющила, тому не бачила, як раптовий спазм люті перекривив материне обличчя. Якусь мить вона просто дивилась, а потім схопила за руку Ренетт, що продовжувала істерично кричати, і мовчки потягла її до будинку. Ми з Кассі переглянулись, та жоден не зробив спроби піти слідом. Ми надто добре знали, що там відбуватиметься. Коли Ренетт почала лементувати ще голосніше, а кожен скрик супроводжувався тріском, ніби хтось стріляв із духової рушниці, ми просто знизали плечима й повернулись до роботи серед ос, підбираючи дерев’яними щипцями підгнилі сливи та складаючи їх у виставлені на доріжці ящики.

Через доволі тривалий час шмагання Ренетт припинилось, і вони разом вийшли з будинку – мати й досі стискала шматок мотузки від білизни – і знову мовчки стали до роботи. Ренетт раз у раз схлипувала й терла почервонілі очі. Незабаром материне сіпання відновилося, тож вона пішла до себе в кімнату, залишивши нам короткі інструкції – завершити підбирати падалицю й поставити на вогонь варення. Вона ніколи не згадувала про цей випадок, можливо, навіть не пам’ятала його. Та я чула, як Ренетт схлипувала вночі, і бачила червоні відмітки на її ногах.

Це був нечуваний вчинок, хоч і не останній з нечуваних вчинків, здійснених матір’ю того літа. І скоро про нього забули всі, крім, звичайно, Ренетт. Нам було про що турбуватись і без того.

12

Того літа я нечасто бачилася з Полем: коли Кассі з Ренетт були вдома, він тримав дистанцію. Але ближче до вересня й початку нового шкільного семестру він почав заходити частіше. Хоч я і любила Поля, мені було незручно від самої думки про те, що він може зустрітися з Томасом, тому я часто його уникала. Я ховалась у кущах біля річки й чекала, поки він піде, не звертаючи уваги на його гукання й прикидаючись, що не чую привітань. Через якийсь час він наче все зрозумів, бо перестав приходити взагалі.

Саме в цей період з матір’ю почали відбуватися дивні речі. Після того випадку з Ренетт ми стали спостерігати за нею з обережністю первісних людей, які знизу вгору дивляться на свого бога. Вона й була для нас ідолом, який розподіляє блага й покарання, а її усмішки та насуплені брови були флюгерами, на які орієнтувалися наші емоції. Тепер, коли вересень був на порозі й для двох старших дітей за тиждень починалася школа, вона фактично перетворилась на власну пародію, бо лютувала через будь-яку дрібницю: ганчірку, залишену біля мийки, тарілку, покладену на сушнику, порошинку, не помічену на склі фоторамки. Мігрені діймали її майже щодня. Я мало не заздрила Ренетт і Кассі: вони цілий день проводили на заняттях, наша ж початкова школа закрилась, бо вчитель переїхав до Парижа, а для школи в Анже я була замала.

Я часто вдавалася до апельсинового жмутка. Хоч мені й ставало моторошно від того, що мати колись викриє мою витівку, я не могла цього не робити. Вона заспокоювалась тільки тоді, коли приймала пігулки, а приймала вона їх лише тоді, коли відчувала запах апельсина. Я занурювала свій запас апельсинової цедри глибоко в барильце з анчоусами та діставала за потреби. Це було ризиковано, але дарувало мені п’ять чи шість годин такого бажаного спокою.

Між цими короткими періодами миру проти нас тривала війна. Я швидко росла – дуже скоро зрівнялася зростом з Кассі та перевищила Ренетт. Успадкувала материні гострі риси обличчя, її темні, сповнені підозри очі, пряме чорне волосся. Я обурювалась цій схожості більше, ніж її дивацтвам, і поки літо перетікало в осінь, я відчувала, як це обурення в мені зростає і не дає дихати. У нашій спальні було невелике дзеркало, і я почала потай у нього дивитися. Раніше я не надавала великого значення зовнішності, але тепер ставилася до неї з цікавістю, а невдовзі – з критикою. Я порахувала свої вади, і мені стало гірко від того, що їх так багато. Мені б хотілося мати кучеряве волосся, як у Ренетт, і червоні пухкі губи. Я цупила в сестри листівки з портретами кінозірок і ретельно їх вивчала. Не з захопленим зітханням, а з зубовним скреготом відчаю. Я накручувала волосся на клаптики, щоб воно вилося. Я шалено щипала блідо-рожеві набряки грудей, щоб примусити їх рости. Усе було марно. Я залишалась точною копією своєї матері – похмурою, невиразною та незграбною. Були й інші химери. Мені почали снитися яскраві сни, від яких я прокидалась захекана й спітніла, хоча ночі все холоднішали. У мене так загострився нюх, що я чула, як на фермі Ур’я палав стіг, навіть якщо вітер дув у протилежному напрямку, що Поль їв смажений бекон, або, тільки підходячи до саду, знала, що саме готує мати. Уперше в житті я пізнала свій запах – теплий, солонуватий, рибний запах (який нікуди не дівався, навіть коли я втирала в шкіру лимонний бальзам і м’яту) і гострий маслянистий запах мого волосся. Ніколи нічим не хворіючи, я раптом почала відчувати шлункові спазми й головний біль. Навіть розмірковувала, чи не успадкувала я дивний стан моєї матері, ту божевільну таємницю, до якої я була причетна.

Одного ранку я прокинулась і побачила на простирадлі кров. Кассі з Ренетт готувалися їхати на велосипедах до школи, тож до мене їм не було діла. Я інстинктивно накрила заплямоване простирадло покривалом, натягнула стару спідницю й светр і мерщій побігла до Луари, щоб роздивитися свою болячку. На ногах у мене була кров, і я змила її річковою водою. Я спробувала накласти собі пов’язку зі старого носовичка, та рана була надто глибока та складна. Я почувалася так, ніби мене, нерв за нервом, розривають на шматки.

Мені так і не спало на думку розповісти матері. Я нічого не знала про менструацію – у всьому, що стосувалося тілесних функцій, мати була надміру сувора, тож я зробила висновок, що мене тяжко поранено, можливо, я навіть помираю. Невдале падіння десь у лісі, отруйний гриб, що міг спричинити внутрішню кровотечу, чи навіть отруйна думка. Ми не ходили до церкви – мати не любила всього того, що називала курією, і насміхалася з людського натовпу, що прямував до меси, – але водночас вона виховала в нас чітке розуміння гріха. Зіпсованість однаково стане явною, говорила вона, а ми в її очах були по вінця сповнені нею, ніби винні міхи, розперті перекислим вином. Нас треба було водити на повідку та смикати, бо кожний наш погляд чи шепіт з головою видавав глибоку зіпсованість, яку ми намагались приховати.

А я була найгіршою з усіх. Я це розуміла. Дзеркало показало це в моїх очах, таких схожих на материні, сповнені байдужої пихи. Вона стверджувала, що смерть можна накликати самою лише поганою думкою, а в те літо всі мої думки були недобрі. Я причаїлась, наче отруєна тварина, залізла на верхівку Спостережного Пункту й скоцюрбилась на дерев’яному помості в очікуванні смерті. Живіт наривав від болю, мов гнилий зуб. Смерть чомусь не приходила, тож я почитала якийсь із коміксів Кассі, а потім витріщалась на яскраву листвяну крону, поки не заснула.

13

Пояснення я почула від неї пізніше, коли мати дала мені шмат чистої тканини. Без особливих емоцій, зі звичним при спілкуванні зі мною несхвальним виразом обличчя: губи стиснуті в таку тонку лінію, що їх майже не видно, а очі на фоні її звичної блідості схожі на два клубочки колючого дроту.

– Щось рано прийшло це прокляття, – сказала вона. – Візьми ось.

Вона простягнула мені жмуток мусліну, схожий на підгузок для немовляти. Як ним користуватися, не сказала.

– Прокляття?

Я весь день провела в будиночку на дереві в очікуванні смерті. Брак пояснень тільки роз’ятрив і заплутав мене. Мені завжди подобалась драма. Я вже нафантазувала собі, як лежу мертвою біля її ніг, а в приголов’ї в мене квіти. Мармуровий надгробок – Коханій донечці. Я переконала себе, що побачила Стару Маму й не помітила цього. Мене прокляли.

– Материнське прокляття, – промовила вона, ніби погоджуючись. – Ти тепер будеш такою, як я.

Більше вона не сказала нічого. День чи два мені було лячно, та я не розмовляла з нею про це й прала муслінові клапті в Луарі. Після того прокляття припинилось, тож я на якийсь час про нього забула.

Але не забула про своє обурення. Тепер воно було всеохопним, підживленим страхом і материним небажанням заспокоїти мене. Її слова – ти тепер будеш такою, як я – налякали мене, і я уявляла, як непомітно змінююсь, стаючи підступно схожою на неї. Я щипала руки й ноги, бо вони були точнісінько, як у неї. Я била себе по щоках, щоб вони порожевіли. Одного дня я обрізала собі волосся – у деяких місцях так коротко, що оголилася шкіра, – бо воно ніяк не кучерявилось. Я намагалась вищипувати брови, але мені бракувало навичок, тож я просто видрала добрячу половину. Такою мене й знайшла Ренетт – зігнутою перед дзеркалом, з глибокою сердитою складкою на переніссі.

Мати практично нічого не помітила. Моя вигадка – що волосся й брови згоріли, коли я намагалась запалити колонку в кухні – її наче задовольнила. Тільки якось – і то був один з рідкісних гарних днів, – коли ми в кухні готували террін із кролика, вона раптом повернулася до мене з дивним живим виразом обличчя.

– Хочеш піти сьогодні в кіно, Буаз? – зненацька спитала вона. – Ми могли б сходити вдвох. Ти і я.

Така пропозиція була настільки нетиповою для матері, що я просто вклякла. Вона ніколи не залишала ферми, тільки в справах. І ніколи не викидала грошей на розваги. І раптом я зрозуміла, що на ній нова сукня – нова настільки, наскільки могли дозволити ті скрутні часи – із зухвалим червоним корсетом. Вона, мабуть, пошила її з клаптиків у безсонні ночі, бо раніше я ніколи цієї сукні в неї не бачила. Обличчя її злегка розчервонілося, стало майже дівочим, а на простягнутих руках була кроляча кров.

Я відсахнулась. То був жест дружби, і я знала це.

Відкинути його було немислимо. Та все ж між нами було надто багато невимовленого. Якусь мить я уявляла, як підходжу до неї, дозволяю їй обійняти мене, розповідаю все…

Думка про це відразу мене протверезила.

«Розповідаю їй що?» – прямо запитала я себе. Розказати треба було так багато. Тому нічого розказувати.

Взагалі нічого. Вона ж продовжувала питально дивитися на мене.

– Буаз? То що?

Голос у неї став незвично м’яким, майже лагідним.

Та раптом мені примарилось, як вона лежить з батьком у ліжку з простягненими руками і з таким самим звабливим поглядом…

– Ми тільки те й робимо, що працюємо, – неголосно кинула вона. – А я так втомилась…

Це вперше на моїй пам’яті вона поскаржилася. Я знову відчула потяг підійти до неї, відчути її тепло, але це було неможливо. Ми не звикли до такого, бо заледве торкались одне одного. Сама думка про це здавалась непристойною.

Я безжально пробурмотіла щось про те, що вже бачила цей фільм.

Вона не одразу прибрала заплямовані кров’ю руки.

Але її лице знову стало суворим, а я відчула раптовий приплив енергії. Нарешті в нашій довгій гіркій грі мені вдалося заробити призове очко.

– Звичайно, – байдуже зронила вона.

Більше ми про похід у кіно не говорили, і коли в четвер я потаскалась із Кассі та Ренетт до Анже, щоб подивитися той самий фільм, яким знехтувала раніше, вона не сказала нічого. Вочевидь, вона вже забула про це.

14

Того місяця наша деспотична непередбачувана мати викидала нові коники. Одного дня вона могла бути веселою, мугикати пісні в саду, спостерігаючи за останнім етапом збору врожаю, а наступного мало не відтинала нам голови, якщо ми насмілювалися бодай наблизитись до неї. А ще на нас посипалися неочікувані подарунки – грудочки цукру, дорогоцінна плитка шоколаду, блузка для Ренетт, викроєна зі згаданого парашутного шовку мадам Петі та розшита крихітними перлинками. Схоже, її вона теж шила таємно, як і сукню з червоним корсетом, адже я не бачила, щоб вона кроїла тканину чи влаштовувала хоча б одну примірку. Але блузка була прегарна. Як завжди, подарунки вона вручала мовчки, зависала незручна гнітюча тиша, і будь-які слова вдячності чи захоплення здавалися недоречними.

У свій альбом вона записала:

Вона така гарненька. Уже майже доросла жінка з батьковими очима. Якби він не помер, я б ревнувала. Мабуть, Буаз, маючи моє жабеняче личко, це відчуває. Спробую і її якось потішити. Ще не надто пізно.

Якби ж вона хоч щось сказала, а не лише писала цим дрібним нерозбірливим почерком. Як правило, ці незначні вияви щедрості ще більше роз’ятрювали мене, і я намагалася знову дістати її, як тоді, на кухні.

Я не виправдовуюсь. Я справді хотіла завдати їй болю. Правдива стара істина – діти жорстокі. Якщо вони ріжуть, то до самої кістки, не приховуючи своєї мети, а ми були малими дикунами, що стають безжальними, коли відчувають слабкість. Та мить потягу до мене стала для неї фатальною, вона й сама відчувала це, але було надто пізно. Я побачила її слабкість, і з того моменту була невблаганна. Усередині мене самотність гарчала від голоду, викриваючи все темніші глибини мого серця. І якщо й були часи, коли я теж її любила, любила з болісним, нужденним відчаєм, ці спогади перекривалися думками про її відсутність, її нехтування, її байдужість. Логіка в мене була навдивовижу безглузда. Я примушу її пожалкувати, говорила я собі. Я примушу її мене зненавидіти.

Мені часто снилася Жаннет Ґодін на білому надгробку з янголом і букетом білих лілей у вазі біля при голов’я. Кохана донечка. Інколи я прокидалась у сльозах, і щелепа боліла так, ніби я щось жувала багато годин. А іншим разом просиналася спантеличена, цілковито впевнена, що помираю. Водяна змія все ж вжалила мене, одуріло повторювала я собі. Попри всі мої запобіжні заходи. Вона вжалила мене, але замість швидкої смерті – білі квіти, мармур, сльози – я поволі перетворюватимусь на свою матір. Напівсонна, я скиглила, обхопивши голову руками.

Іноді я використовувала апельсиновий жмуток, навмисне бажаючи завдати шкоди, це була моя таємна помста за ті сни. Я чула, як вона крокує своєю спальнею, говорячи час від часу сама до себе. Флакончик із морфієм був майже порожній. Якось вона запустила чимось важким у стіну, і та захиталась, а пізніше ми побачили уламки годинника її матері на смітнику – купол розтрощений, а циферблат тріснутий посередині. Мені не було його шкода. Якби мені вистачило сміливості, я б учинила так само.

Того вересня тільки дві речі допомогли мені зберегти здоровий глузд. По-перше, моє полювання на щуку. Скориставшись Томасовою порадою щодо живця, я вже піймала декількох – їхні трупи вишикувались на Стоячих Каменюках, і над ними мерехтіли юрбища мух. І хоч Стара Мама залишалась невловимою, я відчувала, що підбираюсь до неї все ближче. Я фантазувала, що вона спостерігає за кожною щукою, яка попадається на мою наживку, від цього її лють зростає, зростає її безрозсудність. Жадоба помсти колись змусить її заявити про себе, вірила я. Вона не може постійно не помічати нападів на своїх. Якою б терплячою, якою б збайдужілою вона не була, обов’язково настане той момент, коли її вже буде не спинити. Вона вийде на поверхню, вона битиметься, і я спіймаю її. Я була непохитна й зривала злість на трупах своїх жертв, винахідливо знущаючись із них та використовуючи останки як приманку для засідок.

Утіху мені приносив також Томас. Ми продовжували бачитися щотижня, якщо йому вдавалося приходити у четвер, свій вихідний. Він приїздив на мотоциклі (ховав його разом зі своєю уніформою у кущах за Спостережним Пунктом). Дивно, ми так звикли до його візитів, що самої лише його присутності нам було досить, але кожен з нас це приховував. Поруч із ним ми мінялись: Кассі ставав відчайдушним і випендрювався з безглуздою бравадою – дивись, як я можу переплисти Луару в найстрімкішому місці; дивись, як я можу поцупити стільник просто з-під носа в диких бджіл. Ренетт перетворювалась на сором’язливе кошеня, витріщала на нього темні очі й надувала гарненькі нафарбовані губи. Мені вихиляси Ренетт були огидні. Оскільки я знала, що не можу змагатися з сестрою, я намагалась перевершити Кассі в усьому, що б він не робив. Я перепливала річку в глибших і небезпечніших місцях. Я пірнала на довший час. Я гойдалась на найвищих гілках Спостережного Пункту, а коли Кассі насмілився зробити те саме, я, знаючи про його таємний страх висоти, почала гойдатися згори вниз, при цьому реготала й верещала, мов мавпа. З відчикриженим волоссям я мала більш хлоп’ячий вигляд, ніж будь-який парубок, а Кассі вже почав виявляти ту м’якість, якій повністю піддався в середньому віці. Я була жорсткішою та сильнішою за нього. Я ще не розуміла небезпеки так, як він, і тому радо ризикувала життям, тільки щоб украсти лаври в старшого брата. Саме я вигадала кореневу гру, яка стала однією з наших улюблених; я вправлялася годинами, тож майже завжди перемагала.

Правила гри були прості. Уздовж берегів Луари, що обміліла з кінцем сезону дощів, стирчало багато коренів, омитих стрімкою водою. Деякі були завтовшки з дівочий стан, інші ж повзучими пальцями спускались донизу, закопуючись у жовту глинисту землю під водою. Там вони утворювали такі собі петлі в каламутній воді. Метою гри було випірнути крізь ці петлі – а деякі з них були дуже тісні, – різко виламуючи тіло туди-сюди й наверх. Якщо ти промахнувся мимо петлі в каламутній воді, або піднімався на поверхню, не намагаючись пролізти крізь неї, або взагалі відмовлявся від спроби, ти вибував. Той, хто безпомилково пролазив у найбільшу кількість петель, ставав переможцем.

Це була небезпечна гра. Кореневі петлі утворювались здебільшого на найстрімкіших місцях, де берег найбільш понівечений течією. У порожнинах під корінням гніздилися змії, а якщо берег обвалювався, можна було запросто опинитись у пастці. Під водою нічого не було видно, тож треба було навпомацки знаходити вихід на поверхню. Завжди залишалася ймовірність, що тебе схопить і стисне шалена течія й ти потонеш, але в цьому й полягала краса та привабливість гри.

У мене виходило дуже добре. Ренетт рідко грала з нами – такі розваги часто доводили її до істерики, а от Кассі ніколи не відмовлявся похизуватися. Він був міцніший за мене, але я була тоншою та мала гнучкішу спину. Я була мов вугор, а що більше Кассі величався й позував, то менш гнучким він ставав. Я навіть не згадаю жодного свого програшу.

Єдиний шанс побути з Томасом наодинці я мала тільки тоді, коли Кассі й Ренетт бешкетували в школі. Якщо так траплялось, їх залишали в четвер після занять, вони йшли до кімнати покарань, сідали за парти й відмінювали дієслова або писали вправи. Таке випадало нечасто, але завдавало клопоту всім. Школа все ще була окупована. Учителів не вистачало, і в класах сиділо по п’ятдесят чи шістдесят учнів. Терпець уривався дуже легко, будь-яка дрібниця могла спустити гачок – викрикнуте без дозволу слово, погана оцінка за контрольну, бійка на ігровому майданчику, забута домашня робота. Я молилася, щоб це сталося.

Той день був унікальний. Я пам’ятаю його так само ясно, як і деякі сни, цей спогад більш кольоровий і чіткий, ніж усі інші, немов ідеальна чіткість на фоні напіврозмитих подій того літа.

Протягом одного дня все відбувалось в абсолютній синхронності, і вперше на моїй пам’яті мене огорнуло відчуття спокою, гармонії з собою і світом, тож мені здалося, що, забажавши, я можу змусити цей чудовий день тривати вічно. Мені так і не вдалося відчути це вдруге. Хоч, здається, щось подібне я відчувала, коли народжувала обох донечок, ще раз чи двічі з Ерве, і в ті моменти, коли приготована мною страва виходила довершеною. Але то було справжнє почуття, концентроване, яке неможливо забути.

Напередодні ввечері мати захворіла. Цього разу не через мої маніпуляції. Апельсиновий жмуток став уже ні до чого непридатний: я так часто нагрівала цедру останніми місяцями, що вона запеклась і почорніла, утративши майже весь запах. Ні, то був один з її звичних поганих періодів, і через якийсь час мати прийняла пігулки й пішла до себе, залишивши мене саму. Я встала рано й чкурнула на річку до того, як прокинулися Кассі з Ренетт. То був один із золотавих днів початку жовтня, з повітрям хрустким, міцним і п’янким, мов кальвадос. Навіть на світанку небо було чистим, фіолетово-синім, таким, яке буває тільки в ясну осінню пору. За рік трапляються, може, зо три такі дні. Дістаючи свої засідки, я наспівувала, і мій голос відбивався від імлистих берегів Луари, мов виклик. То був сезон грибів, тому я принесла здобич на ферму, почистила її, взяла собі на сніданок хліба й сиру та вирушила до лісу. У мене завжди добре виходило тихе полювання. Я й тепер досить вправна, а тоді мала нюх, як натренована на трюфелі свиня. Я могла винюхати гриби – сіру лисичку й оранжеву, що пахла абрикосами, білий гриб і рожеву печерицю, і їстівний дощовик, і підберезник, і блакитну сироїжку. Мати завжди наказувала спершу віднести гриби до аптеки, щоб перевірити, чи не поклали ми до кошика чогось отруйного, та я ніколи не помилялася. Я відрізняла м’ясний аромат білого гриба та сухий і землистий запах підберезника. Я відчувала їхні схованки й місця, де вони ростуть. Я була терплячим грибником.

Додому повернулась я в обід, і Ренетт з Кассі вже мали б прийти зі школи, але поки їх не було. Я почистила гриби та занурила їх у маринад з оливкової олії, розмарину й чебрецю. Через двері материної спальні чулося її глибоке медикаментозне дихання.

Пробило дванадцяту тридцять. Вони вже мали б повернутися. Томас зазвичай приходив десь о другій. Я відчула в животі укол радісного збудження. Пішла до нашої спальні й поглянула на себе в дзеркальце Ренетт. Волосся вже трохи відросло, хоч на потилиці ще було коротким, як у хлопця. Я натягла солом’яний капелюх, хоча літня спека вже була позаду, і вирішила, що так маю кращий вигляд.

Перша. Вони запізнювались уже на годину. Я уявила, як вони сидять у кімнаті покарань, як промені сонця проникають усередину крізь високі вікна, як пахне мастикою для підлоги й старими книжками. Кассі сидить похмурий, Ренетт крадькома пошморгує носом. Я усміхнулась. Дістала зі схованки під сестриним матрацом її дорогоцінну губну помаду й мазнула нею по губах. Критично оглянула себе. Потім піднесла її до повік і повторила процедуру. Тепер зовсім інший вигляд. Майже гарненька. Не така, як Ренетт, але сьогодні це не мало значення. Сьогодні Ренетт тут не було.

О пів на другу я вирушила на наше звичне місце зустрічі біля річки. Я виглядала його зі Спостережного Пункту, у глибині душі очікуючи, що він не з’явиться – так пощастити мені не могло, – і вдихаючи соковитий запах хрусткого почервонілого листя з гілок довкола. Ще тиждень – і Спостережний Пункт на цілих шість місяців стане непотрібним, будиночок на дереві буде голим, але поки ще достатньо листя, щоб приховати мене від чужих поглядів.

Я відчула солодке тремтіння, ніби хтось заграв чуттєву мелодію на ксилофоні просто в мене над лоном, а голова сповнилась якогось невимовно легкого відчуття. «Сьогодні можливо все», – несерйозно подумала я. Узагалі будь-що.

Двадцять хвилин по тому я почула з дороги звук мотоцикла та якнайшвидше скотилася з дерева до річки. Легковажне відчуття настільки захопило мене, що я почувалася трохи розгубленою та не дивилась, куди ступаю. Я захлиналась від всеохопного відчуття могутності, не меншого, ніж моя тодішня радість. На сьогодні Томас був моєю таємницею, моєю власністю. Те, що ми скажемо одне одному, залишиться тільки між нами. Те, що я скажу йому… Він саме гальмував край дороги, роздивляючись, чи ніхто його не помітив, а потім потягнув мотоцикл до тамарискових хащ уздовж піщаного берега. Я спостерігала за ним, і тепер мені чомусь не дуже хотілось визнавати, що момент настав, я раптом засоромилась нашої усамітненості, нашої нової інтимності. Я почекала, поки він стягне свій кітель і заховає його в зарості. Потім він озирнувся. У руках він тримав перев’язаний мотузкою пакунок, а в кутку рота стирчала цигарка.

– Інших немає.

Я намагалась говорити по-дорослому спокійно у відповідь на його пильний погляд. Раптом згадала про помаду на губах і повіках: цікаво, чи він якось відреагує. «Якщо він насміхатиметься, – сердито подумала я, – якщо він тільки насміхатиметься…» Але Томас лише всміхнувся.

– Добре, – невимушено сказав він. – Тоді тільки ти і я.

15

Я повторю те, що вже казала, – то був ідеальний день. З відстані п’ятдесяти п’яти років складно пояснити тремтливу радість тих кількох годин. У дев’ять років людина ще настільки відкрита, що одного слова буває достатньо, щоб забурлила кров, а я була особливо чутлива та фактично очікувала, що він усе зіпсує… Я ніколи не питала себе, чи я його любила. У ту мить це було неважливо. Те, що я відчувала тоді – болісну, відчайдушну радість, – неможливо було описати мовою улюблених фільмів Ренетт. А втім, усе так і було. Моя збентеженість, моя самотність, дивні стосунки з матір’ю, відчуження від брата й сестри утворили своєрідний голод, від якого рот інстинктивно відкривався у відповідь на крихту доброти, навіть від німецького солдата – веселого вимагача, якого не цікавило нічого, крім відкритості інформаційних каналів.

Зараз я кажу собі, що це все, чого він бажав. Але навіть якщо й так, якась частина мене цьому не вірить. Це було не все. Було ще дещо. Йому було приємно зустрітися зі мною, поговорити. Інакше навіщо б йому лишатися так надовго? Я пам’ятаю кожне слово, кожний жест, кожну інтонацію. Він розповідав про свій дім у Німеччині, про бірвурст[26]і шніцель, про Шварцвальд, Рейнську область і вулиці старого Гамбурга, про фоєрцангенболе[27] з утиканим гвоздикою палаючим апельсином у чаші з гарячим пуншем, про кекс і штрудель, бакенофф[28] і фрикадельки з гірчицею та яблуками, що росли в саду його дідуся до війни. А я розповідала про матір, її пігулки та дивацтва, про апельсиновий жмуток і річкові засідки, про розбитий годинник з тріснутим циферблатом, і як я, коли отримаю право на своє бажання, загадаю, щоб цей день тривав довіку…

Він поглянув на мене, і між нами пробігла якась доросла іскра, як у грі Кассі, хто кого перегледить. Цього разу я першою відвела очі.

– Вибач, – промимрила я.

– Нічого, – відповів він, і якось воно владналось. Ми зібрали ще грибів і дикого чебрецю з дрібними червоними квіточками, який пахнув значно гостріше, ніж з городу, а під колодою знайшли трохи пізніх суниць. Коли він перебирався через повалені берези, я побіжно торкнулася його спини – нібито щоб не втратити рівноваги – і відчула тепло його шкіри, яке вкарбувалось у мою долоню надовго, наче клеймо. А потім ми всілися біля річки й спостерігали за тим, як червоний диск сонця щезає за деревами, і тут я наче помітила щось чорне в темній воді, щось ледь видиме серед брижів – паща, око, масляно-чорний вигин гнучкого боку, подвійний ряд зубів упереміш зі старими рибальськими гачками… Це щось приголомшливих, неймовірних розмірів зникло в ту саму мить, коли я спробувала його назвати, залишивши по собі тільки хвильки стривоженої води…

Я підскочила на ноги, серце моє шалено калатало.

– Томасе! Ти бачив це?!

Томас лінькувато поглянув на мене, у кутку його рота димів недопалок.

– Плавуча колода, – коротко сказав він. – Колода в потоці. Я повсякчас таке бачу.

– Ні! – голос у мене тремтів від збудження. – Я бачила її, Томасе! То була вона! То вона! Стара Мама! Стара…

З неочікуваною швидкістю я метнулась до Спостережного Пункту, щоб дістати свою вудку.

Томас хихикнув.

– Тобі ніколи не вдасться, – сказав він. – Навіть якщо то й була стара щука. Повір мені, дівко, жодна щука не доростає до таких розмірів.

– То була Стара Мама, – вперто наполягала я. – То вона. Вона. Завдовжки три метри, як і казав Поль, і чорна, як смола. То не могло бути ніщо інше. То була вона.

Томас усміхнувся.

Секунду чи дві я витримувала його ясний зухвалий погляд, а потім зніяковіло відвела очі.

– То вона, – ледве чутно повторювала я. – То вона. Я знаю, то була вона.

Що ж, пізніше я часто про це думала. Можливо, то й справді, як казав Томас, була плавуча колода. Звичайно, коли я нарешті піймала її, Стара Мама виявилась аж ніяк не триметровою, хоча й була, безперечно, найбільшою щукою, яку будь-хто з нас тільки бачив. Щуки не бувають такими велетенськими, а та, яку я бачила того дня на річці – чи мені примарилось, – своїми розмірами нагадувала крокодилів, з якими бився Джонні Вайсмюллер[29] у «Палас-Доре».

Але це дорослі міркування. Тоді ж логіка й дійсність не ставали на заваді мрії та вірі. Ми бачили те, що бачили, а якщо дорослі сміялися з того, що ми бачили, хтозна, хто мав рацію? У душі я знала, що в той день бачила чудовисько, старе й підступне, як сама річка, якого ніхто ніколи не міг упіймати. Воно забрало Жаннет Ґодін. Воно забрало Томаса Лейбніца. Воно мало не забрало мене.

Частина IV

«Погана репутація»

1

Почистити анчоуси й вийняти кишки, потім натерти ззовні та зсередини сіллю. Щедро нафарширувати кожну рибку кам’яною сіллю та гілочками солонцю. Скласти до бочки головою наверх і кожен шар пересипати сіллю.

Чергова манірність. Коли відкриваєш бочку, вони всі там стоять на хвостиках у блискучій сірій солі й мовчки дивляться на тебе. Візьми, скільки треба для сьогоднішніх страв, а решту поклади на місце, добре пересипавши сіллю й солонцем. У темряві погреба вони виглядали трохи моторошно, наче втоплені в колодязі діти.

Швидко відкинь цю думку, наче квіточку зріж.

Мати пише синім чорнилом, почерк дрібний, із нахилом. Під цим вона значно недбаліше дописала ще дещо, цього разу на біліні-енверліні – жирно нашкрябала червоним чорнилом, ніби помадою: toulini fonini nisllipni.

Пігулки закінчились.

Вони були в неї з початку війни, спершу вона приймала їх обережно, десь по одній в місяць, а то й рідше, але згодом – не так розважливо, бо того химерного літа вона постійно відчувала запах апельсинів.

Вона писала нерівним почерком:

Я. робить усе можливе, щоб допомогти. Це дає нам обом трохи полегшення. Він дістає пігулки в «Ля Реп», у якогось знайомого Ур’я. Я гадаю, й інші втіхи також. Мені краще не питати. Врешті-решт, не з каменю він же зроблений. Він не такий, як я. Я намагаюся на цьому не зациклюватись. Це безглуздо. Він щось приховує. Я маю бути вдячною. Він по-своєму про мене дбає, але це не має значення. Ми все одно розділені. Він живе на світлому боці. Думка про мої страждання засмучує його. Я знаю це, але все одно ненавиджу його за те, яким він є.

Пізніше, уже після батькової смерті, дописала:

Пігулки закінчились. Той німець каже, що може дістати ще, але він чомусь не приходить. Це якесь божевілля. Я ладна продати своїх дітей, тільки щоб заснути вночі.

Цей останній запис, на диво, датований. Ось звідки я знаю.

Вона тряслася над своїми пігулками, ховала флакончик на дні шухляди в спальні. Інколи вона витягала флакончик і перевертала його. Він був з коричневого скла, а на етикетці ще збереглися декілька ледве видимих слів німецькою.

Пігулки закінчились.

То була ніч танців, ніч останнього апельсина.

2

– Гей, дівко, мало не забув.

Обернувшись, він недбало кинув це мені, як хлопець дає подачу, щоб перевірити, чи впіймаю я. Він і поводився по-хлопчачому – дражнив мене, вдавав, ніби забув, кидав подарунок, ризикуючи, що він опиниться в мутній луарській воді, якщо я не встигну зреагувати.

– Твій улюблений.

Я легко впіймала його, одною лівою. Усміхнулась.

– Скажи іншим, хай приходять сьогодні ввечері в «Погану репутацію», – підморгнув він, очі по-котячому виблискували зеленим від пустощів. – Може бути весело.

Звісно, мати ніколи не відпустила б нас пізно ввечері. Хоч комендантський час у таких віддалених селах, як наше, був радше пустою формальністю, вистачало й інших небезпек. Ніч приховувала значно більше заборонених радощів, ніж ми могли уявити, і німецькі солдати, ті, котрі були не на чергуванні, призвичаїлися заходити саме до цього кафе випити. Вочевидь, їм подобалось вибиратися з Анже, подалі від підозрілого ока СС. Під час наших зустрічей Томас неодноразово про це згадував, тож коли я чула звук мотоциклів на віддаленій дорозі, я думала, що це він повертається додому. Я чітко бачила його подумки: вітер здуває йому волосся з лоба, обличчя освітлює місячне сяйво, і чується холодний нічний хлюпіт Луари. Ті мотоциклісти могли бути ким завгодно. Але я завжди думала про Томаса.

Однак сьогодні все було по-іншому. Підохочена таємно проведеним разом часом, я думала, що все можливо. Накинувши кітель на плечі, Томас помахав мені й поїхав, піднявши колесами куряву з жовтої луарської землі. І тут моє серце нестерпно заболіло. Відчуття втрати облило мене чимось крижаним і гарячим, і я побігла вслід, ковтаючи пил та махаючи руками, поки його мотоцикл не зник за поворотом на Анже, а сльози промили рожеві доріжки на моєму брудному обличчі.

Цього було недостатньо.

Це ж був мій день, мій чудовий день, і серце закипало від люті й невдоволення. Я прикинула час по сонцю. Четверта година. Ми були разом неймовірно довго. Цілий полудень, та все ж цього недостатньо. Я хотіла більшого. Більшого. Від цих нових бажань я у відчаї стала кусати губи; спогад про наш короткий доторк горів на моїй руці, як клеймо. Кілька разів я підносила руку до губ і цілувала те палаюче місце, що торкалося його шкіри. Я розмірковувала над його словами, наче над поезією. Я прокручувала в голові кожний дорогоцінний момент, щоразу все менше вірячи в його ймовірність – це так само, як зимового ранку намагатися згадати літо. Але то була потреба, яку неможливо нічим задовольнити. Я хотіла бачити його знову, цього самого дня, цієї самої хвилини. У мене з’явились дикі думки про те, як ми втікаємо разом, або живемо в лісі подалі від людей, або я сама переселяюсь у будинок на дереві, харчуюся грибами, дикими суницями й каштанами, допоки не скінчиться війна…

Кассі, Ренетт і Поль знайшли мене біля Спостережного Пункту, я лежала на спині, затиснувши в руці апельсин, і дивилась на осіннє листя.

– С-с-сказала, що б-б-буде тут, – промовив Поль (він завжди сильно заїкався в присутності Ренетт). – П-п-п-побачив, як вона йде до лі-лі-лісу, коли ри-рибалив.

Поряд із Кассі він був сором’язливий і незграбний, свідомий своїх затертих штанів, пошитих зі старого комбінезона його дядька, та босих ніг у грубих клогах. З ним був Малабар, прип’ятий на зелену садову мотузку. Кас-сі з Ренетт були в шкільній формі, Ренетт ще й прибрала волосся жовтою шовковою стрічкою. Мене завжди цікавило, чому Поль одягається так по-жебрацьки, якщо його мати – швачка.

– З тобою все гаразд? – запитав Кассі хриплим від хвилювання голосом. – Коли ти не прийшла додому, я подумав…

Він кинув невдоволений погляд на Поля, а інший, застережливий, призначався мені.

– Ти не знаєш, сюди ніхто не приходив? Чи приходив? – прошепотів він, очевидно бажаючи, щоб Поль пішов.

Я кивнула. Кассі роздратовано махнув.

– Що я тобі казав? – прошипів він. – Я ж наказував ніколи не залишатися наодинці з…

Ще один погляд на Поля.

– У будь-якому разі, нам зараз краще піти додому, – заявив він. – Мати хвилюватиметься, а вона ж готує паве.[30] Ну ж бо, поквапся, і…

Поль саме придивлявся до апельсина в мене в руці.

– У т-тебе є щ-ще один, – повільно проказав він.

Кассі презирливо глипнув на мене. Що, не могла сховати його, дурепо? Тепер доведеться ділитися з ним.

Я завагалася. Ділитись у мої плани не входило. Апельсин був потрібний мені на вечір. Та я вже помітила, що Поль зацікавився й готовий був про це поговорити.

– Я дам тобі трохи, якщо нікому не скажеш, – нарешті запропонувала я.

– З-звідки в-він?

– Виміняла на базарі, – не глипнувши оком, збрехала я. – На цукор і парашутний шовк. Мати не в курсі.

Поль кивнув і ніяково глянув на Ренетт.

– Ми могли б його просто тут і розділити, – невпевнено промимрив він. – У м-мене є ніж.

– Дай мені, – попросила я.

– Ні, я це зроблю, – одразу підхопився Кассі.

– Ні, він мій, – заперечила я. – Дай мені.

Я вимушена була метикувати дуже швидко. Звісно, я могла б приховати трохи апельсинової цедри, та не хотіла, щоб Кассі щось запідозрив.

Я повернулась до них спиною і почала ділити апельсин, ріжучи обережно, щоб не поранити пальців. Розрізати на четвертинки було дуже просто – спочатку ріж уздовж, а потім поперек, – та мені потрібно було вирізати ще один шматочок, щоб його вистачило для мого задуму, але щоб ніхто не помітив – шматочок, який я могла б сховати в кишені… Розрізаючи, я помітила, що Томас приніс севільський червоний апельсин, і на якусь мить я зачудувалася криваво-червоним соком, що стікав із пальців.

– Швидше, незграбо, – поквапив мене Кассі. – Скільки треба часу, щоб порізати апельсин на чотири частини?

– Я намагаюся, – огризнулась я. – Шкірка тверда.

– Д-д-давай я… – Поль рушив у мій бік, і на долю секунди мені здалося, що він встиг побачити п’яту тоненьку скибку апельсина до того, як я сховала її в рукаві.

– Усе гаразд, – промовила я. – Уже закінчила.

Шматки вийшли неоднаковими. Я зробила все, що могла. Та одна четвертинка однаково була значно більша за інші, а ще одна зовсім маленька. Я взяла найменший шматочок. Звернула увагу, що Поль віддав найбільший Ренетт.

Кассі спостерігав за цим із відразою.

– Я ж казав, треба мені це зробити, – пробурчав він. – У мене не четвертинка, а казна-що. Ти така незграбна, Буаз.

Я мовчки висмоктала свій апельсин. Дуже скоро Кассі перестав бурчати та з’їв свою частинку. Я бачила, що Поль споглядав за мною з дивним виразом обличчя, але нічого не сказав.

Ми викинули наші шкірки в річку. Мені вдалося приховати в роті шматочок, а решту я все ж викинула під пильним поглядом Кассі. Побачивши, що він нарешті розслабився, я відчула значне полегшення. Цікаво, що ж він запідозрив. Я потай перемістила відкушений шматок цедри до п’ятої четвертинки апельсина в кишені.

Сподівалася, що цього вистачить.

Я показала іншим, як позбутися запаху з рота і рук за допомогою м’яти й фенхелю і як втирати під нігті бруд, щоб приховати жовті плями від апельсинового соку. А потім ми вирушили через поля додому, де мати, щось мугикаючи собі під ніс, готувала вечерю.

«Вимочити ріпчасту цибулю й шалот в оливковій олії, додати трохи свіжого розмарину, грибів і маленьку цибульку-порей. Додати ще жменьку сушених томатів, базилік і чебрець. Порізати вздовж чотири анчоуси й покласти до каструлі. Залишити на п’ять хвилин».

– Буаз, анчоуси з бочки. Чотири великі.

Я пішла до погреба з тарілкою та дерев’яними щипцями, щоб від солі не порепалася шкіра на долонях. Спочатку витягла рибу, а потім апельсиновий жмуток у захисній банці. Я додала свіжий апельсиновий шматочок, вичавивши всередину сік та олію, щоб підживити стару цедру, а те, що залишилось, покремсала кишеньковим ножем і запхала туди ж, до жмутка. Одразу ж відчула їдкий запах. Я занурила жмуток назад у банку, витерла скло від солі й сховала її в кишені свого фартуха, щоб жодна часточка цінного запаху не пропала даремно. Я швидко торкнулась долонями солоної риби, щоб мати нічого не запідозрила.

«Додати склянку білого вина і ледь обварену картоплю. Додати вижарки – шматочки бекону, залишки м’яса чи риби – і столову ложку олії. Готувати на помірному вогні, не помішуючи та не піднімаючи кришки».

Я чула, як вона наспівує сама собі в кухні. Її монотонний різкуватий голос час від часу голоснішав і стишувався.

«Додати невимочене пшоно – ггммм-гммм – і вимкнути вогонь. Залишити під кришкою – гммм – на десять хвилин, не помішуючи, або – гммм – поки не всмокчеться сік. Викласти, притискаючи, у неглибоку тарілку – гммм-гмм – змастити олією та запікати до хрусткої скоринки».

Спостерігаючи краєм ока за тим, що відбувається в кухні, я востаннє поклала апельсиновий жмуток під труби опалення.

І стала чекати.

Якийсь час я була впевнена, що цього разу не спрацює. Мати була в кухні, відривчасто мугикаючи про себе. Окрім паве, був ще ягідний пиріг і миски з зеленим салатом і помідорами. Майже святкова вечеря, хоч я й гадки не мала, що ми збираємося святкувати. Це було в материній манері: у гарний день ми бенкетуємо, а в поганий задовольняємося холодними млинцями й тонким мазком паштету. Сьогодні вона здавалася майже чарівною: волосся замість звичної суворої гладкої зачіски спадало невимушеними завитками, обличчя порожевіло й трохи спітніло від жару печі. Було в ній щось гарячкове – те, як вона до нас говорила, як швидко обійняла Ренетт, коли ми зайшли – дивина, майже така сама рідкісна, як і спалахи жорстокості; те, як нервово тремтіли її пальці в раковині чи на дошці для нарізання.

Пігулки закінчились.

Складка на переніссі, зморшки навколо рота, стримана, вимучена усмішка. Коли я простягнула їй анчоуси, вона подарувала мені особливо милу усмішку, таку, що місяць тому, навіть день тому ще могла пом’якшити моє серце.

– Буаз.

Я подумала про Томаса на березі річки. Згадала те, що побачила, – масляно-чорну дивоглядну красу її боку на тлі води. Я хочу. Хочу, щоб… Він буде там сьогодні ввечері, думала я, у «Поганій репутації». Куртка недбало висітиме на спинці стільця. Я уявила, ніби я несподівано виросла й стала красивою та витонченою, мов кінозірка, за мною волочиться поділ шовкової сукні, і всі витріщаються на мене. Я хочу. Хочу, щоб… Шкода, що зі мною не було вудки…

Мати спостерігала за мною зі збентеженим виразом обличчя.

– Буаз? – повторила вона. – З тобою все гаразд? Ти не захворіла?

Я мовчки похитала головою. Мене вдарило хвилею самоненависті, що була ніби удар батога, ніби викриття. Я хочу… Хочу, щоб… Моє обличчя стало зосередженим. Томас. Тільки ти. Назавжди.

– Мені треба перевірити мої пастки, – глухо промовила я. – Я швидко.

– Буаз!

Я чула, як вона кричить мені вслід, та не звернула на це уваги. Я побігла до річки й двічі перевірила кожну пастку, упевнена, що цього разу, цього разу, коли мені так потрібне те бажання…

Скрізь було пусто. Від раптової всепоглинаючої люті я викинула всю малу здобич – тараньок, піскарів, вугрів – назад у річку.

– Де ти? – заверещала я над річкою. – Де ти ховаєшся, хитра стара суко?!

Під моїми ногами майже непорушно текла димчаста, брунатна й глузлива Луара. Я хочу. Хочу, щоб… Я схопила каменюку й кинула її якомога далі, болісно потягнувши плече.

– Де ти? Де ти ховаєшся? – мій голос став різким і верескливим, як у матері. Повітря тремтіло від моєї злості. – Виходь! Покажись! Ну ж бо! Ну!

Нічого. Нічого, крім брунатної води та напівзатоплених піщаних відмілин у вечірньому світлі. Горло мені страшенно дерло. Сльози жалили куточки очей, наче оси.

– Я знаю, ти мене чуєш, – стиха промовила я. – Я знаю, що ти там.

Річка ніби погоджувалась зі мною. Я чула, як вода з шурхотом лоскоче берег десь у мене під ногами.

– Я знаю, що ти там, – повторила я майже лагідно.

Здавалось, усе мене слухало: дерева з пожовтілим листям, вода, пожовкла осіння трава.

– Ти ж знаєш, чого я хочу, так? – знову цей голос, що звучить як чужий – дорослий і спокусливий. – Ти ж знаєш.

Тоді я подумала про Жаннет Ґодін і водяних змій, про видовжені тіла, що висять на Стоячих Каменюках, про відчуття, яке було в мене на початку цього літа, мільйон років тому, те переконання… То була потвора. Чудовисько. Ніхто не буде домовлятись із чудовиськом.

Я хочу. Хочу, щоб…

Мені було цікаво, чи стояла Жаннет там само, де зараз босоніж стою я, споглядаючи за водою? Чого вона бажала? Нову сукню? Ляльку, щоб нею гратися? Чогось іншого?

Білий хрест. Кохана донечка. Раптом думка про те, щоб бути мертвою і коханою та лежати в тиші під гіпсовим янголом, перестала здаватися мені відразливою.

Я хочу. Хочу, щоб…

– Я тебе випущу, – прошепотіла я. – Ти ж знаєш.

На мить мені здалося, що я щось побачила. Щось наїжене й чорне у воді, щось блискуче, схоже на торпеду, суцільні зуби й метал. Але то була лише моя уява.

– Я так і зроблю, – тихо повторила я. – Я тебе відпущу.

Але якщо це й мало статися, то не тоді. Поряд зі мною несподівано закумкала жаба. Ставало холодно. Я повернулась і пішла назад тим самим шляхом, по дорозі зірвавши декілька кукурудзяних качанів, щоб якось пояснити свою довгу відсутність.

Через якийсь час я відчула запах паве й прискорила крок.

3

Я втратила її. Я всіх їх втрачаю.

Написано в альбомі матері навпроти рецепта чорничного пирога. Дрібні, продиктовані мігренню літери, нашкрябані чорним чорнилом, рядки закреслені й перекреслені, ніби того шифру, яким вона пише, недостатньо, щоб приховати її страхи від себе і від нас.

Вона сьогодні глянула на мене, ніби мене не було. Так хотілося пригорнути її, але вона стала така доросла, і я боюсь її очей. Тільки Р.-К. ще зберігає трохи ніжності, а Фра ніби більше не моя дитина. Я помилялася, коли думала, що діти – як дерева. Обрізай їх частіше – і вони від того даватимуть солодші плоди. Це не так. Не так. Коли помер Я., я примусила їх надто рано подорослішати. Не хотіла, щоб вони залишалися дітьми. А тепер вони жорсткіші за мене. Як звірі. Це моя провина. Це я їх такими зробила. Знову в будинку апельсини, але ніхто не відчуває їхнього запаху, крім мене. Голова болить. Якби вона могла покласти руку мені на лоба. Пігулки скінчились. Той німець каже, що може дістати ще, та він перестав приходити. Буаз. Сьогодні прийшла додому пізно. Розбита, як і я.

Звучить абсурдно, та її голос у моїй голові дуже чіткий. Він різкий і жалісний, це голос жінки, яка щосили тримається за психічне здоров’я.

Той німець каже, що може дістати ще, та він перестав приходити.

О, мамо. Якби я тільки знала.

4

У ці довгі ночі ми з Полем потроху вивчали альбом. Я розбирала шифр, а він усе виписував на картки й робив перехресні посилання, щоб відтворити хронологію подій. Він ніколи нічого не коментував, навіть коли я лишала без пояснень цілі розділи. У середньому за вечір ми опрацьовували дві-три сторінки, не так і багато, та до середини жовтня ми пройшли більше половини альбому. Чомусь тепер це було не так важко, ніж коли я займалася цим самотужки. Ми часто сиділи й згадували події біля Спостережного Пункту чи ритуали, пов’язані зі Стоячими Каменюками, – старі добрі часи до появи Томаса. Раз чи двічі я мало не вибовтала йому правду, та завжди вчасно зупинялася.

Ні, Полю не можна цього знати.

Материн альбом був лише частиною історії, яку він і так дещо знав. Але ще була історія поза альбомом… Я дивилась на нього. Ми сиділи разом, між нами стояла пляшка куантро, а на пічці шипіла мідна джезва з кавою. Червоне сяйво вогню відбивалось у нього на обличчі й підкреслювало старі пожовклі вуса. Він упіймав мій погляд – тепер йому це вдається все частіше – і всміхнувся.

Річ не стільки в тій усмішці, скільки в тому, що стоїть за нею – погляд, допитливий пильний погляд, від якого моє серце билось частіше, а обличчя червоніло не тільки від жару вогню. Мені раптом подумалось, що коли я скажу йому, цей погляд зникне. Я не могла йому розповісти. Ніколи.

5

Коли я зайшла, усі інші вже сиділи за столом. Мати привітала мене з дивною, вимушеною радістю, але я помітила, що їй от-от увірветься терпець. Запах апельсинів вдарив по моїх чутливих ніздрях. Я стала уважно за нею спостерігати.

Їли ми мовчки.

Святкова вечеря виявилась важкою, мов глина, і мій шлунок запротестував. Я ганяла їжу по тарілці, поки не переконувалась, що мати дивиться в інший бік, а потім вивалювала її в кишеню фартуха, щоб пізніше викинути. Мені не варто було хвилюватись. У тому її стані вона б не помітила, навіть якби я швиргонула їжею об стіну.

– Я відчуваю запах апельсинів, – від розпачу її голос був різким. – Невже хтось із вас приніс у дім апельсини?

Тиша. Ми витріщались на неї в очікуванні.

– Ну? Це ви? Принесли апельсини? – тепер голос був на тон вище – чи то благання, чи то обвинувачення.

Ренетт раптом із провиною глянула на мене.

– Звісно, ні, – сердито й похмуро сказала я. – Де б ми взяли апельсини?

– Не знаю, – її очі підозріло зіщулились. – Можливо, у німців. Звідки мені знати, чим ви займаєтесь цілими днями?

То було так близько до правди, що на мить я заклякла, але не видала себе. Я знизала плечима, добре розуміючи, що Ренетт стежить за мною. Я адресувала їй застережний погляд.

Хочеш нас виказати, чи що?

Ренетт повернулась до своєї порції торта. Я ж продовжила спостерігати за матір’ю. Намагалась перегледіти її. Вона в цьому була вправніша за Кассі, її погляд був колючим, мов терен. Аж раптом вона різко підхопилася, потягнувши за собою скатертину й мало не перекинувши тарілки.

– На що ти витріщаєшся? – гримнула на мене мати, проштрикуючи повітря руками. – На що ти дивишся, хай тобі грець? Що ти там бачиш?

Я ще раз знизала плечима.

– Нічого.

– Брешеш! – якийсь пташиний голос, гострий і тонкий, ніби дзьоб дятла. – Ти завжди витріщаєшся на мене. Оглядаєш. На що ти дивишся? Що ти собі задумала, мале стерво?

Я відчувала її страх і нещастя, і від того моє серце сповнилося тріумфу. Вона відвела очі. Я зробила це, подумалось мені. Мені вдалося. Я перемогла.

Мати також це знала. Вона придивлялась до мене ще декілька секунд, та битву було програно. Я усміхнулась тільки їй помітною посмішкою. Її рука ковзнула до скроні – старий знайомий жест безпомічності.

– У мене болить голова, – важко промовила вона. – Я піду ляжу.

– Гарна ідея, – байдуже промовила я.

– Не забудьте помити тарілки, – наказала вона, та це були лише звуки. Вона знала, що програла. – Не смійте складати їх мокрими. Не залишайте…

Тут вона запнулась і півхвилини просиділа мовчки, втупившись у нікуди. Статуя, що застигла на піврусі з напіврозкритим ротом. Кінець фрази застиг між нами на тридцять секунд.

– …тарілок на сушарці на всю ніч, – нарешті договорила вона й пошкандибала коридором, зупинившись тільки, щоб зазирнути до ванної, де вже не було жодної пігулки.

Ми – Кассі, Ренетт і я – обмінялися поглядами.

– Томас наказав зустрітися з ним у «Поганій репутації», – повідомила я іншим. – Сказав, що буде весело.

Кассі пильно на мене поглянув.

– Як ти це зробила? – запитав він.

– Що зробила? – повторила за ним я.

– Ти знаєш, про що я.

Він говорив тихо й квапливо, навіть перелякано. У цю мить він ніби втратив свій авторитет. Тепер я була лідером, тим, кого всі інші визнають головним. Дивно, що хоч я відразу це збагнула, воно не принесло мені ніякої втіхи. Мої думки були зайняті іншим.

Я пропустила його запитання повз вуха.

– Почекаємо, доки вона засне, – вирішила я. – Годину, максимум дві. Потім підемо через поля. Ніхто нас не побачить. Можемо заховатись у провулку й там зачекати на нього.

У Ренетт заблищали очі, але Кассі був більш скептичний.

– Навіщо це? – поцікавився він. – Що ми будемо робити, коли доберемося туди? Нам нічого йому повідомити, і він уже залишив кіножурнали…

Я глипнула на нього.

– Журнали, – огризнулась я. – Це все, про що ти думаєш?

Кассі спохмурнів.

– Він сказав, там буде щось незвичне, – захоплено промовила я. – Невже тобі не цікаво?

– Не дуже. Це може бути небезпечно. Ти ж знаєш, що мати…

– Ти просто боягуз, – сердито бовкнула я.

– Ні!

Насправді він злякався. Я бачила це в очах.

– Боягуз.

– Я просто не бачу сенсу…

– Слабо?

Настала тиша. Кассі раптом благально подивися на Ренетт. Я перехопила його погляд і спробувала перегледіти його. Він витримав мій погляд секунду чи дві та відвернувся.

– Дитячі забавки, – пробурчав він з удаваною байдужістю.

– Таки слабо.

Кассі сердито махнув, що видавало його безпомічність і поразку.

– Ой, ну гаразд, але кажу тобі – це безглузде марнування часу…

Я переможно розреготалась.

6

Кафе «Погана репутація», а для завсідників – «Ля Реп»: дерев’яна підлога, полірована барна стійка, поряд із нею старе піаніно (звісно, нині бракує половини клавіш, а там, де був механізм, тепер тісняться горщики з геранню), ряд пляшок і всюди розвішані на гачках склянки. Вивіску замінила блакитна неонова штука, а ще є музичний та ігрові автомати, а тоді стояло тільки старезне піаніно й декілька столиків, які підсували до стіни, якщо комусь заманулось потанцювати.

Рафаель міг щось заграти, коли в нього був настрій, а хтось із жінок – Колетт Ґодін чи Аньєс Петі – іноді щось співали. Тоді ні в кого не було програвача, а радіо заборонялося, але ввечері це кафе ставало жвавим місцем, і ми інколи чули звідти музику навіть через поля, якщо вітер дув у правильному напрямку. Саме там Жульєн Лекоз програв у карти своє південне пасовисько – подейкували, що краще б він програв свою дружину, та ніхто не зважився б йому таке запропонувати. А ще це місце було другим домом для місцевих п’яничок, які розсідались на терасі, курили та грали в петанк[31] біля східців. Батько Поля частенько туди заходив, викликаючи незадоволення дружини. І хоч я ніколи не бачила його п’яним, повністю тверезим він теж ніколи не був; він розслаблено всміхався перехожим, демонструючи великі пожовтілі зубні протези. Ми ніколи не бували в цьому місці: наче були прив’язані до певної території та вважали деякі місця лише нашими, тоді як інші належали селу й дорослим – зазвичай загадкові й нецікаві місця: церква, пошта, де Мішель Ур’я розкладала кореспонденцію та пліткувала за стійкою, початкова школа, куди ми ходили раніше, і яка тепер була зачинена.

«Погана репутація».

Ми трималися подалі від неї ще й тому, що так наказала мати. Вона люто ненавиділа пиятику, бруд і розпусне життя, а це місце уособлювало для неї всі ці три поняття. Хоч вона й не ходила до церкви, погляди на життя мала майже пуританські – вірила в тяжку працю, чистий дім і ввічливих, добре вихованих дітей. Коли їй доводилось проходити повз це місце, вона на знак протесту опускала голову, перехрещувала шарф на впалих грудях і кривилася, зачувши музику чи регіт зсередини. Дивно, що така жінка – така стримана любителька порядку – стала жертвою наркотичної залежності.

«Я розбита навпіл, – писала вона у своєму щоденнику, – наче годинник. Коли сходить місяць, я стаю сама не своя». Вона йшла до себе в спальню, щоб ми не бачили, які зміни відбуваються з нею.

Я була шокована, коли, розібравши таємні записи в альбомі, дізналась, що мати регулярно відвідувала «Погану репутацію». Вона потай ходила туди раз на тиждень чи й частіше, коли стемніє, і ненавиділа кожну мить і себе також за таку потребу. Вона не випивала, ні. Навіщо їй там пиячити, якщо вдома зберігалися десятки пляшок сидру, тернової настоянки чи навіть кальвадосу з її рідної Бретані? В один із рідкісних моментів щирості вона сказала нам, що сп’яніння – то гріх проти плода, проти дерева, проти лози. Це образа й наруга, так само як насильство є наругою над тілесним коханням. Тут вона зашарілась і різко відвернулась – Рен-Клод, олію і базилік, хутко! – але ця фраза запала мені в душу. Вино, вирощене й викурене з бутона, а потім плода, що пройшло крізь усі необхідні процедури й стало тим, чим воно є, заслуговує на більше, ніж щоб його висмоктав якийсь п’яничка з забитою мотлохом головою. Воно заслуговує на повагу. На радість. На шляхетність.

О, мати зналася на вині. Вона розумілась у визріванні, ферментації, підсолоджуванні, витримці, потемнінні та повільних трансформаціях, завдяки яким народжується новий букет ароматів. Якби ж їй тільки вистачало часу й терпіння для нас. Дитина ж не фруктове дерево. А вона зрозуміла це надто пізно. Не існує рецепта, за яким можна довести дитину до солодкої, витриманої зрілості. Вона мала б це розуміти.

Звичайно, у «Поганій репутації» й досі продаються наркотики. Навіть я про це знаю, а я не така вже стара, щоб не розпізнати солодкуватого джазового аромату травки, навіть перекритого запахом пива й смаженини. Бог знає, як часто я чула його від закусочної на колесах – у мене є нюх, навіть якщо той бовдур Рамонден не може ним похвалитися, – а в деякі вечори, коли приїздили мотоциклісти, повітря ставало аж жовтим. Тепер травку називають рекреаційними наркотиками й дають їй усілякі чудернацькі імена. Але тоді в Ле-Лавезі нічого такого насправді не було. До появи джазових клубів Сен-Жермен-де-Пре залишалося ще добрих десять років, і, якщо чесно, до нас ця мода так і не дійшла, навіть у шістдесяті. Ні, моя мати ходила до «Поганої репутації», бо не мала іншого виходу, просто не мала, адже саме там відбувалась торгівля. Операції на чорному ринку, продаж одягу та взуття, а також менш невинних речей, таких як ножі, пістолети, амуніція… У «Ля Реп» можна було розжитися будь-чим: цигарками й бренді, фотокартками з голими жінками, нейлоновими панчохами та мереживною білизною для Колетт та Аньєс, які розпускали волосся та малювали щоки старомодними рум’янами, нагадуючи при цьому голландських ляльок – по одній рожевій плямі на кожній щоці та обведені червоним губи, як у Ліліан Ґіш.[32]

За будівлею кафе влаштовували таємні збори товариства – комуністи, опозиціонери, мрійники та герої. А в барі купчились базікали, передавали одне одному якісь пакуночки або щось пошепки обговорювали й виголошували тости за майбутні звершення. У лісах нечисленні сміливці вимазували пики сажею та їздили велосипедами на зібрання до Анже, бравуючи нехтуванням комендантської години. Іноді – дуже нечасто – чулися постріли з іншого берега річки.

Як же ж вона, мабуть, усе це ненавиділа.

Але саме там вона діставала пігулки. Вона все записувала в альбом – пігулки від головного болю, морфій з лікарні, спочатку по три, потім шість, десять, дванадцять, двадцять. Постачальники змінювались. Спочатку це був Філіпп Ур’я. Жульєн Лекоз теж когось знав, якогось волонтера. В Аньєс Петі був якийсь кузен, друг друга в Парижі… Можна було вмовити Ґійома Рамондена з дерев’яною ногою обміняти його ліки на випивку чи гроші. Маленькі пакуночки, кілька пігулок, загорнутих у клаптик паперу, ампула й шприц, цілий блістер пілюль. Будь-що з морфієм. Звичайно, про те, щоб діставати ліки за рецептом лікаря, не йшлося. Найближчий був аж у Анже, і всі запаси ліків необхідні були для солдатів. Коли її запаси вичерпались, вона випрошувала, купувала, обмінювала. Список таких угод вона вела в альбомі.

2 березня 1942 р. Ґійом Рамонден. 4 пігулки морфію за 12 яєць. 16 березня 1942 р. Франсуаза Петі. 3 пігулки морфію за пляшку кальвадосу.

Мати продала свої прикраси в Анже – низку перлів, у яких вона на весільному фото, – персні та материні сережки з діамантовою крихтою. Вона була винахідливою. Майже як Томас, хоч і завжди проводила чесні торговельні операції. З її розумом їй це вдавалось.

А потім прийшли німці.

Спочатку проходили по одному чи по двоє. Хтось в уніформі, хтось так. При їхній появі бар замовкав, але вони компенсували це своєю жвавістю, сміхом, випивкою по колу, непевною ходою, усмішками для Колетт та Аньєс і жменями монет, які недбало жбурляли на шинквас. Інколи вони приводили з собою жінок. Вони завжди були незнайомі – дівчата з міста з хутровими комірами, у нейлонових панчішках та неймовірних платтях, із зачісками, як у кінозірок, і вищипаними бровами, темно-червоними губами та білосніжними зубами – довгими пальцями вони обхоплювали бокали з вином. Жінки з’являлися тільки пізно ввечері. І лише разом із німцями, приїздили на задніх сидіннях їхніх мотоциклів; вони скрикували від захоплення, коли мчали крізь ніч, а вітер тріпав їм волосся. Чотири жінки. Чотири німці. Жінки щоразу були інші, а німці – ті самі.

Вона пише в альбомі своє перше враження про них.

Брудні боші та їхні шльондри. Глянули на мене в моїй сукні, порснули в долоні. Я б їх убила. Дивилась, як вони спостерігають за мною, і відчула себе старою. Страхолюдною. Тільки в одного очі добрі. Дівка, що сиділа поряд із ним, йому набридла, присягаюся. Тупа дешева дівка, намалювала хімічним олівцем стрілки на панчохах. Мені було її майже шкода. А він мені всміхнувся. Довелося прикусити язика, щоб не всміхнутись у відповідь.

Звичайно, у мене немає жодного доказу, що вона писала це про Томаса. У цих зіщулених рядках міг бути зашифрований хто завгодно. Немає опису, нічого такого, що давало б мені привід вважати, що то він. А втім, я чомусь впевнена, що то був саме він. Тільки Томас міг змусити її так почуватись. Тільки Томас міг змусити так почуватись мене.

Усе це є в альбомі. Можна прочитати, якщо хочеш і знаєш, де шукати. Події записані не послідовно. Дати відсутні практично всюди, окрім інформації про її таємні угоди. Але вона була по-своєму педантичною. Вона описувала «Ля Реп» настільки точно, що навіть тепер, читаючи через стільки років, я відчуваю клубок у горлі. Шум, музика, дим, пиво, галас від сміху чи п’яного базікання.

Не дивно, що нам не дозволяли наближатись до цього місця. Вона надто соромилась власної причетності до нього, надто страхалась, що ми про щось дізнаємося від завсідників.

У ту ніч, коли ми туди пробрались, нам судилося розчаруватись. Ми ж бо уявляли собі таємне лігво дорослої розпусти. Я очікувала побачити там оголених танцівниць з рубінами в пупках і волоссям до талії. Кассі, який продовжував прикидатись байдужим, подумки бачив там бійців Опору, одягнутих у чорне бойовиків із суворими очима, прихованими нічним камуфляжем. Ренетт уявляла себе – як вона, нарум’янена й напомаджена, з хутровою горжеткою на плечах, попиває мартіні. Але тієї ночі, коли ми дивились усередину крізь замурзані вікна, там наче не було нічого цікавого. Декілька стариганів за столиками, нарди, колода карт, Аньєс у блузці з парашутного шовку, розстібнутій на три ґудзики – обперлась на старе піаніно й співає… Було ще рано. Томас ще не приїхав.

9 травня. Німецький солдат (баварець). 12 пігулок морфію з високим дозуванням за курку, мішечок цукру та шмат бекону.

25 травня. Німецький солдат (з товстою шиєю). 16 пігулок морфію з високим дозуванням за 1 пляшку кальвадосу, мішечок борошна, пачку кави, 6 банок консервації.

Потім останній запис, дата навмисно невизначена.

Вересень. Т. Л. Флакончик з 30 пігулками морфію з високим дозуванням.

Це вперше вона не написала, чим заплатила за пігулки. Можливо, то просто недбалість – почерк ледве можна прочитати, нашкрябано з поспіхом. Чи, може, того разу вона заплатила більше, ніж їй хотілося. Яка ж була ціна? Тридцять пігулок кому завгодно могли здатися неймовірною розкішшю, справжнім багатством. Немає потреби повертатися до «Ля Реп». Більше ніякого обміну з п’яними мармизами типу Жульєна Лекоза. Я підозрюю, вона заплатила високу ціну за спокій, який їй дарували ці тридцять пігулок. Чим же вона заплатила за безхмарне життя? Інформацією? Або чимось іншим?

7

Ми чекали в місці, яке згодом перетворилося на гараж. Тоді ж це був просто смітник, де стояли баки й куди доставляли різні речі – від барил із пивом до інших, заборонених речей. Поза будівлею тягнулася огорожа, яка щезала в заростях бузини й ожини. Задні двері були відчинені – навіть у жовтні стояла задушлива спека, – і яскраво-жовте світло з бару розливалось по землі. Ми сиділи на огорожі, готові в будь-яку мить зіскочити на інший бік, якщо хтось наблизиться, і чекали.

8

Як я й сказала, місце не надто змінилося. Кілька світильників, якісь автомати, більше людей, та загалом це та сама «Погана репутація», ті самі люди, хіба що з іншими зачісками, ті самі обличчя. Якщо піти туди навіть сьогодні, можна уявити давню атмосферу: старі пияки та молоді кавалери з дівчатами, а над усім витає запах пива, тютюнового диму й парфумів.

Я сама ходила туди – ну, коли з’явилася закусочна на колесах. Ми з Полем ховалися в гаражі, точнісінько як ми з Кассі й Ренетт у ніч танців. Звісно, тоді там були машини. Дощило й було холодно. Ожина й бузина пропали, і тепер там були тільки асфальтований майданчик і нова огорожа, за яку ходять закохані та п’янички, яким треба відлити. Ми тоді виглядали Дессанжів, нашого красунчика Люка, але, чекаючи в темряві, дивлячись, як мерехтить відображення нового неонового знака на мокрому асфальті, я знову відчула себе дев’ятирічною та уявила Томаса, який у задній кімнаті одночасно обнімає двох дівиць… Час творить з тобою дивні штуки. У гаражі в два ряди стояли та блистіли мотоцикли.

Була одинадцята година. Раптом я відчула себе так по-дурному – я перехилилась через бетонний паркан, ніби дівчисько, що шпигує за дорослими, поряд зі мною найстаріший у світі дев’ятирічний Поль, а з ним його собака на незмінному мотузяному повідку. Дурні й переможені, два старигані вдивляються з темряви у вікна бару. Навіщо? Із музичного автомата гримить музика, я не впізнаю жодної з пісень. Навіть інструменти сьогодні не такі – електронні штуки, на яких не треба грати руками чи ротом. Голосний і неприємний дівочий сміх. На якусь мить двері прочинились, і ми побачили його – в обох руках по дівці. На ньому був шкіряний піджак, що в паризькій крамниці коштує тисячі зо дві франків чи навіть більше. Дівчата були підмальовані та виглядали дуже молодо у своїх сукнях на тоненьких бретельках. Несподівано мене охопив холодний відчай.

– Поглянь на нас, – я зрозуміла, що волосся в мене мокре, а пальці страшенно задубіли. – Джеймс Бонд і Мата Харі. Пішли додому.

Поль подивився на мене своїй звичним задумливим поглядом. Хтось, може, і не побачив би розуму в його очах, та для мене він був очевидним. Він мовчки взяв мою руку. Його руки були теплі, і я відчувала мозолі на долонях.

– Не здавайся, – промовив він.

Я знизала плечима.

– Нічого в нас тут не вийде, – відповіла я. – Тільки виставимо себе на посміховисько. Погодься, Полю, що нам ніколи не перехитрити Дессанжів, і пора вже втовкмачити це в наші вперті старі голови. Тобто…

– Ну ж бо, Фрамбуаз, – він говорив повільно, і в його голосі бриніло здивування. – Ти ж ніколи не здавалася. Ніколи.

Терпіння. Його терпіння, добре та вперте, якого вистачить на все життя.

– Це було раніше, – не дивлячись йому в очі, промимрила я.

– Ти не так уже й змінилася, Фрамбуаз.

Може, і правда. У мені й досі є щось тверде та не обов’язково хороше. Я інколи його відчуваю – щось на кшталт каменю, затиснутого в кулаку. У мені завжди це було, навіть у дитинстві, щось недоброзичливе, запекле й кмітливе, що дозволяло мені вичікувати, скільки треба, для перемоги… Ніби Стара Мама вселилася в мене того дня й дійшла до самого серця. Викопна риба всередині каменя – я бачила таку на картинці в книжці Ріко про динозаврів – у впертій злобі поїдає сама себе.

– Можливо, я маю змінитися, – стиха промовила я. – Може, потрібно стати іншою.

Гадаю, у ту мить саме так я й думала. Бачите, я ж була втомлена. Втомлена як ніколи. Пройшло два місяці, і ми випробували буквально все. Ми спостерігали за Люком. Намагались його урезонити. Ми вибудовували химерні плани: закласти бомбу під фургон, найняти кілера з Парижа, залізти на Спостережний Пункт і прибрати його метким пострілом зі снайперської гвинтівки. О так, я ладна була його вбити. Злість мене виснажила, але страх не давав спати вночі, тому вдень я почувалась розбитою і постійно страждала від мігрені. То було більше, ніж просто страх перед викриттям, усе ж таки я була дочкою Мірабель Дартижан. Я мала її характер. Я піклувалась про ресторан, але навіть якщо Дессанжі витиснуть мене з цього бізнесу, навіть якщо всі в Ле-Лавезі перестануть зі мною розмовляти, я це якось переживу. Ні, мій справжній страх, який я приховувала від Поля та в якому ледве зізнавалась сама собі, був значно темніший і складніший. Він ворушився в глибині моєї свідомості так само, як Стара Мама у своєму слизькому ложі, і я молилася, щоб жодна спокуса не змогла витягти його на поверхню.

Я отримала два листи – один від Янніка, а інший був написаний почерком Лори. Перший я читала з усе більшою тривогою. Яннік писав жалісно й улесливо: він переживав погані часи. Лора його не розуміє та постійно використовує його фінансову залежність як зброю проти нього. Вони три роки безуспішно намагаються завагітніти, і вона винить його ще й у цьому. Натякає на розлучення.

Якщо вірити Янніку, альбом моєї матері може все це виправити. Лорі потрібно зайнятися чимось іншим, новим проектом. Її кар’єрі потрібен ривок. Яннік знає, що я не така безсердечна, щоб відмовити…

Я спалила другий лист, не відкриваючи. Можливо, там був опис помешкання Нуазетт і новини з Канади, але зізнання мого племінника здалися мені убогими й бентежними. Я не хотіла знати більше. Нескорені, ми з Полем готувалися до вирішального походу.

То була наша остання надія. Не знаю, на що ми сподівалися, – ми продовжували з чистої впертості. Можливо, мені досі потрібно перемагати, як тоді, в останнє літо в Ле-Лавезі. Можливо, у мені заграв жорсткий відчайдушний дух матері, тому я й опиралася поразці. Якщо я здамся тепер, твердила собі я, її жертва буде марною. Я билася за нас обох, і відчувала, що мати мною пишалася б.

Я й подумати не могла, що Поль виявиться таким безцінним помічником. Стежити за кафе було його ідеєю, і це він знайшов номер телефону Дессанжів на закусочному фургоні. За ці місяці я звикла повністю покладатися на Поля й довіряти його судженням. Ми часто всідалися чатувати разом, із кавником і двома чарками куантро, вкривши ноги ковдрою, бо ночі ставали холодніші. Якось так трапилося, що він став незамінним. Він чистив овочі на вечерю. Приносив дрова й патрав рибу. Хоч відвідувачів у «Малиновому млинці» значно поменшало – я більше не відкривала кафе в будні, і навіть у вихідні присутність фургона відлякувала всіх завсідників, крім найвідданіших, – він все одно приглядав за ним, мив посуд і протирав підлогу. І робив це майже завжди мовчки: це було комфортне мовчання тривалих довірливих стосунків, мовчання дружби.

– Не міняйся, – нарешті сказав він.

Я розвернулася, щоб піти, та він тримав мою руку у своїй, а я не могла вирватися. На його береті й вусах блищали дощові краплі. З кафе гриміла музика.

– Мені здається, я щось знайшов, – промовив Поль.

– Що? – від утоми голос у мене зробився різкий. Усе, чого я зараз хотіла, – це лягти й заснути. – На бога, що тепер?

– Можливо, і нічого, – він вимовляв слова так повільно, що мені хотілося кричати від роздратування. – Чекай тут… Просто хочу… ну, знаєш… дещо перевірити.

– Що, тут? – я перейшла практично на вереск. – Полю, зачекай…

Але він уже пішов, рухаючись до дверей бару зі швидкістю і беззвучністю браконьєра. Ще секунда – і він зник.

– Полю! – зі злістю покликала я. – Полю! Не думаю, що я тебе тут чекатиму! Прокляття, Полю!

Але я чекала. Поки дощ заливався за комірець мого гарного осіннього пальта, просочував моє волосся й холодними доторками дріботів по моїх грудях, у мене було достатньо часу, щоб зрозуміти: ні, не так уже й сильно я змінилася.

9

Коли вони прибули, ми – Кассі, Ренетт і я – чекали вже приблизно годину. Опинившись під «Ля Реп», Кассі більше не вдавав байдужого та жадібно вдивлявся в замацане вікно, відштовхуючи нас при кожній спробі глянути й собі. Мій інтерес був обмежений. Поки Томаса там немає, дивитися ні на що. Але Ренетт була наполегливіша.

– Я хочу подивитись, – нудьгувала вона. – Кассі, падлюко ти така, я хочу подивитись!

– Та нічого там немає, – роздратовано сказала я їй. – Нічого, крім старперів за столиками і двох шльондр із намазюканими губами.

Мені тоді вдалося заглянути лише краєчком ока, та, наскільки пам’ятаю, Аньєс сиділа за піаніно, а Колетт стояла в тісному зеленому кардигані, який розпирали її груди, величезні, мов гарматні ядра. Я й досі пам’ятаю, де хто був: Мартін і Жан-Марі Дюпре грали в карти з Філіппом Ур’я – і, як завжди, намагались його обдурити; Анрі Леметр сидів біля шинкваса зі своїм одвічним вином, накидаючи оком на дівок; Франсуа Рамонден і Артур Лекоз, кузен Жульєна, щось гаряче обговорювали в кутку разом із Жульєном Ланісеном та Августом Трюріаном; а старий Гюстав Бошамп сидів на самоті, насунувши берет на волохаті вуха й затиснувши в зубах люльку. Я всіх їх пам’ятаю. Якщо постараюсь, зможу побачити полотняну кепку Філіппа, що лежить на шинквасі поряд із ним, відчути запах цикорної кави та тютюнового диму – до того часу всі призвичаїлися змішувати дорогоцінний тютюн із листям кульбаби, тож він тхнув горілою зеленню. Ця сцена застигла в моїй голові, як на картині; золотавий відблиск ностальгії перекривається темно-червоним відтінком пожежі. О так, я пам’ятаю. Краще б забула.

Коли вони нарешті з’явились, ми були знервовані й роздратовані, бо вимушені були сидіти зігнутими під стіною, а Ренетт мало не ревла. Кассі заглядав крізь дверний отвір, а ми з Ренетт влаштувалися біля замацаного вікна. Я перша їх почула – далекий гуркіт мотоциклів, що поступово наближався дорогою від Анже, а потім збився на бекання з приглушеними вибухами на ґрунтовому шляху. Гадаю, ми мали б передбачити появу жінок. Якби ми знали, як розшифрувати материн альбом, то очікували б їх побачити, але, попри все, ми були глибоко невинні, тож реальність трохи нас збентежила. Думаю, тому, що коли вони заходили до бару, ми побачили: це звичайні жінки – тісні комбінації, фальшиві перли, одна несе в руці гостроносі черевички на високих підборах, інша порпається в сумочці в пошуках пудри, – до того ж не особливо гарненькі, навіть не дуже молоді. Я ж очікувала побачити гламурних дівчат. Але то були звичайнісінькі жінки, схожі на мою матір – гостролиці, з підколотим металевими шпильками волоссям, спини неприродно вигнуті через ці неймовірні туфлі. Три звичайні жінки.

Ренетт зачудовано витріщалась на них.

– Тільки поглянь на це взуття!

Її обличчя, притиснуте до замурзаного скла, порожевіло від радості й захоплення. Я зрозуміла, що ми з нею бачимо різні речі. Сестра й досі бачить тут кінозірковий шик: нейлонові панчішки, хутрові коміри, сумочки з крокодилової шкіри, діамантові сережки, вишукані зачіски. Протягом наступних хвилин вона екстатично бурмотіла: «Поглянь на її капелюшок! О-о-о! А її сукня! А-а-а!».

Ми з Кассі не звертали на неї уваги. Кассі роздивлявся коробки, які привезли на багажнику четвертого мотоцикла, а я спостерігала за Томасом.

Він стояв трохи подалі від інших, обпершись ліктем на шинквас. Я бачила, як він щось сказав Рафаелю, і той став наливати пиво в склянки. Гайнеманн, Шварц і Гауер всілися за вільний столик біля вікна, і я помітила, як старий Гюстав перебрався на протилежний бік кімнати, прихопивши з собою склянку, а на обличчі в нього застиг вираз глибокої відрази. Інші відвідувачі поводились так, ніби вже звикли до їхніх візитів – навіть кивали німцям, коли ті проходили повз них, а Анрі не зводив очей із трьох жінок, навіть коли вони повсідалися. Я відчула несподіваний, дивний укол радості, коли побачила, що Томас сам. Він трохи постояв біля бару, потеревенив з Рафаелем, тож у мене була можливість поспостерігати за виразом його обличчя, за недбалою жестикуляцією, за хвацько заломленим кашкетом і за тим, як кітель бовтається в нього на плечах. Рафаель говорив мало, з дерев’яним, проте ввічливим виразом обличчя. Томас, вочевидь, відчував його неприязнь, та його це скоріше веселило, ніж дратувало. Він трохи насмішкувато підняв свою склянку й випив за здоров’я Рафаеля. Аньєс почала награвати на піаніно якийсь вальсовий мотивчик з крихким брень-брень на високих нотах у тому місці, де була пошкоджена клавіша.

Кассі все це починало набридати.

– Нічого не відбувається, – похмуро сказав він. – Пішли.

Але Ренетт і мені було цікаво: її заворожили вогні, біжутерія, скляний посуд, елегантний лаковий мундштук, затиснутий між нафарбованих нігтів… і Томас, звісно. Ми не зважали на те, що нічого не відбувається. Я б отримала однакове задоволення від спостереження за Томасом і від сну. Споглядати за ним таємно було особливо приємно. Я могла притулити руки до мутного скла й ніби затиснути його обличчя між долонями. Я могла доторкнутись до скла губами й уявити, що під ними – його шкіра. Інші троє пили більш завзято, товстий Шварц пив, всадовивши жінку на коліна. Однією рукою він потроху задирав їй спідницю, і дуже скоро я могла бачити край її коричневої панчохи, зафіксованої рожевою підв’язкою. Я також помітила, що Анрі ближче підсунувся до цієї групи, і підморгував жінкам, які кувікали, мов павичі, у відповідь на будь-які теревені. Картярі кинули грати й стали витріщатись на них, і Жан-Марі, який виграв найбільше, невимушено вирушив у бік Томаса. Жан-Марі швиргонув гроші на пошкрябану поверхню, і Рафаель приніс більше напоїв. Томас обернувся до групи випивак і всміхнувся. То була коротка бесіда і, мабуть, її не помітив ніхто, крім того, хто навмисне спостерігав за Томасом. Я подумала, що тільки я бачила передачу грошей, усмішку, бурмотіння, папірець, що ковзнув шинквасом і щез у кишені Томасового кітеля. Мене це не здивувало. Томас мав справи з усіма. У нього був такий дар. Ми спостерігали й чекали ще годину. Гадаю, Кассі задрімав. Томас трохи пограв на піаніно, Аньєс поспівала, але мені було приємно бачити, що йому байдуже до жінки, яка ластилася й пестила його. Я пишалася ним. У Томаса кращий смак.

Усі вже доволі багато випили до цього часу. Рафаель витягнув пляшку високосортного коньяку, і вони випили його з кавових чашок, але без кави. Між Гауером і братами Дюпре зав’язалась гра в карти на випивку, Колетт і Філіпп спостерігали за ними. Крізь скло мені було чути їхній сміх. Гауер знову програв, але не образився, бо за випивку вже було заплачено. Одна з міських жінок сповзла зі стільця та всілася на підлозі, вона хихотіла, і волосся падало їй на обличчя. Тільки Гюстав Бошамп сторонився компанії: він відмовився від запропонованого Філіппом коньяку й намагався триматися якнайдалі від німців. У якусь мить він піймав погляд Гауера і пробурмотів щось собі під ніс, але оскільки Гауер нічого не зрозумів, він тільки холодно глянув на Гюстава та повернувся до гри. Втім, через декілька хвилин це сталося знову, і тоді Гауер, єдина людина в компанії, крім Томаса, хто розумів французьку, підвівся й потягнувся до ременя, де висів його пістолет. Старий сердито дивився на нього, при цьому люлька стирчала між жовтих зубів, наче дуло старого танка.

Якусь мить напруження між ними паралізувало все навкруги. Я бачила, як Рафаель рушив до Томаса, який спостерігав за цією сценою з неприхованими веселощами. Між ними промайнула мовчазна загрозлива напруга. Спочатку я подумала, що він дозволить ситуації розгортатися далі, тільки щоб подивитись, чим усе скінчиться. Старий і німець стали обличчям до обличчя, Гауер був на дві добрячі голови вищий за Гюстава, його блакитні очі налилися кров’ю, а надуті вени на лобі під засмаглою шкірою нагадували хробаків. Томас глипнув на Рафаеля та всміхнувся. Що скажеш? – читалось у його посмішці. Шкода втручатись, якщо все стає таким захопливим. Як гадаєш? Потім він невимушено зробив крок до свого приятеля, а Рафаель поспішно відвів старого подалі від небезпеки. Я не знаю, що саме він сказав, та, гадаю, Томас врятував тоді старому Гюставу життя. Однією рукою він обійняв Гауера за плечі, а іншою показував на коробки, які вони привезли на четвертому мотоциклі – ті самі чорні коробки, які так заінтригували Кассі, а тепер стояли біля піаніно й чекали, поки їх відкриють.

Гауер якийсь час дивився на Томаса. Я спершу побачила, як його очі зіщулились у тоненькі шпаринки на тлі товстих щік. Потім Томас сказав щось іще, і той розслабився, розреготавшись громовим сміхом троля, що перекрив усі інші звуки в барі, й інцидент було вичерпано. Гюстава перемістили в куток, щоб він допив своє, а всі інші пішли до піаніно, біля якого скупчилися коробки.

Якийсь час я не бачила нічого, крім тіл. А потім почула звук, ноту, яка була чистішою й гарнішою за звук піаніно, а коли Гауер повернувся до вікна, виявилось, що в нього в руках труба. Шварц взявся за барабан.

У Гайнеманна був інструмент, якого я не знала. Жінки посунулись, щоб дати Аньєс пройти до піаніно, а потім у полі мого зору знову з’явився Томас, і з плеча в нього, ніби якась екзотична зброя, звисав саксофон. Тобто на мить мені здалося, що то і є зброя. Ренетт поряд зі мною охнула від захвату. Кассі, в якого сон як рукою зняло, подався вперед, мало не зіштовхнувши мене з місця. Саме він пояснив нам, де який інструмент. Удома ми програвача не мали, але Кассі був достатньо дорослим, щоб пам’ятати ту музику, яку ми слухали по радіо до того, як їх заборонили. Крім того, він бачив фотографії оркестру Гленна Міллера[33] у своїх улюблених журналах.

– Це ж кларнет! – видихнув він із дитячим захопленням, як і його сестра, що милувалася жіночими туфлями. – А в Томаса саксофон, і… Де вони їх дістали? Мабуть, реквізували в когось – це точно Томас знайшов… О, сподіваюся, вони заграють…

Я не знаю, чи добрі з них були музики. Мені абсолютно ні з чим було порівнювати, але ми перебували в такому захопленні й зачудуванні, що нам би сподобалось будь-що. Я знаю, сьогодні це звучить дивно, але в ті часи ми так мало чули музику – піаніно в «Поганій репутації», церковний орган (ті, хто ходив до церкви), скрипка Дені Ґодіна на 14 липня[34] або на Марді Гра,[35] коли ми танцювали на вулицях… Не так багато, як до початку війни, але все ж хоч трохи. Але тепер з бару лунали звуки музики – екзотичні, незнайомі, схожі на бренькання старого піаніно «Поганої репутації», як бельканто – на псяче гавкання, тож ми підсунулися до вікна ще ближче, щоб не пропустити жодної ноти. Спочатку з інструментів видобували тільки дивний стогін – підозрюю, що вони налаштовувалися, але тоді ми цього не знали, – потім вони почали награвати якийсь бадьорий різкуватий мотивчик, нам незнайомий, хоча, думаю, то був джаз. Легкий стукіт барабана, горлове гурчання кларнета, але Томасів саксофон видавав низки яскравих, як різдвяна гірлянда, нот – солодкавий плач, різкий шепіт, вгору-вниз над трохи дисонуючою мелодією, схожий на магічним чином підсилений людський голос, з повним спектром лагідності, крихкості, підлесливості й печалі…

Звичайно, пам’ять – суб’єктивна штука. Мабуть, саме тому, коли я згадую ту музику, музику кінця світу, в очах стоять сльози. Цілком імовірно, що насправді все було зовсім не так: просто група німців напідпитку на вкрадених інструментах забацала кілька джазових пісеньок, але для мене то була магія. Це справило враження й на інших відвідувачів – через декілька хвилин вони стали до танцю: хтось витанцьовував сам, хтось – у парі. Жінки з міста опинилися в обіймах картярів Дюпре, а Філіпп із Колетт танцювали обличчям до обличчя. Такого танцю ми ніколи не бачили – вони крутилися, штовхалися, терлися, задирали ноги й пересували сідницями столи, верескливий сміх перекривав інструменти, і навіть Рафаель стукав ногою в такт, забувши про свою бундючність. Я не знаю, скільки це тривало. Напевно, менше години. Може, навіть декілька хвилин. Я пам’ятаю, що ми танцювали разом з ними на вулиці, що раділи, крутились і скакали, мов бісенята. Музика була запальна, і вона завела нас, наче запашний алкоголь у десерті фламбе, тому ми вигукували, немов індіанці, знаючи, що при тому галасі, що доносився зсередини, можемо скільки завгодно дуріти, а нас все одно не почують. На щастя, я не зводила очей з вікна, тож помітила, що старий Гюстав підвівся зі свого місця. Я одразу ж сполохнула інших, і ми шуснули за огорожу – саме вчасно, бо він покульгав у нічну свіжість і стояв згорбленою темною фігурою, поки люлька кидала червоний відблиск на старе обличчя. Він був п’яний, та все ж не занадто. Насправді я гадаю, що він почув нас, бо зупинився навпроти огорожі, обіпершись на ґанок, щоб не впасти, і став пильно вдивлятись у темряву.

– Хто тут? – воркітливо спитав він. – Є тут хтось?

Ми причаїлись під стіною, вгамовуючи хихотіння.

– То є хтось? – повторив старий Гюстав і, вдовольнившись відсутністю відповіді, щось буркнув сам до себе й продовжив рухатися. Він підійшов упритул до стіни та витрусив об неї люльку. У наш бік полетів сніп скалок, і мені довелося затиснути долонею рот Ренетт, щоб вона не верещала. Потім на мить запала тиша. Ми чекали, ледве наважуючись дихати. Тоді слухали, як він безкінечно довго й із задоволенням мочиться біля огорожі, по-старечому радісно кахнувши по завершенню. Я вишкірилась у темряві. Не дивно, чому він хотів знати, чи хтось тут є. Кассі роз’яріло мене штурхнув, притиснувши палець до губ. Ренетт відразливо скривилася. Тут ми почули, як він заперезує штани та човгає до кафе. Усе.

Ми почекали декілька хвилин.

– Де він? – нарешті прошепотів Кассі. – Він не пішов. Ми б це почули.

Я байдуже знизала плечима. Обличчя Кассі блищало в місячному сяйві від поту та хвилювання. Я показала рукою на стіну.

– Придивись і побачиш, – процідила я. – Може, він у відключці абощо.

Кассі похитав головою.

– Може, він нас побачив, – стурбовано відказав він. – Тільки чекає, щоб хтось із нас висунув голову і – вжик!

Я знову знизала плечима та обережно подивилась поверх огорожі. Старий Гюстав не відключився, він стояв спиною до нас, спершись на ціпок, і не зводив очей із кафе. Він майже не ворушився.

– Ну? – спитав Кассі, коли я знову пригнулась до них.

Я розказала, що побачила.

– А що ж він робить? – спитав пополотнілий від хвилювання Кассі.

Я похитала головою.

– Проклятий старий ідіот! Через нього нам доведеться стирчати тут усю ніч!

Я притиснула палець до губ.

– Т-с-с. Хтось іде.

Старий Гюстав теж, мабуть, щось почув, бо коли ми, нахилившись, пробиралися далі, в ожинові хащі, то почули, як він переліз через огорожу. Він був не такий безшумний, як ми, і якби поліз на декілька метрів лівіше, то приземлився б просто нам на голови. А так він упав в ожинові зарості, лаючись і розмахуючи ціпком, а ми заглибились іще далі в гущавину. Там, де ми опинились, був такий собі тунель, утворений переплетінням ожини й лопушника, тож для дітей нашого віку й комплекції було цілком можливо проповзти ним аж до дороги. Якби в нас вийшло, то не довелося б знову перелазити через стіну і це дало б нам змогу втекти звідти непоміченими.

Я вже майже вирішила спробувати, коли почула з іншого боку стіни голоси. Один з них був жіночий. Інший говорив тільки німецькою, і я впізнала голос Шварца.

З бару ще лунала музика, тож я здогадалась, що Шварц і його подружка непомітно вибралися звідти. З мого зручного місця в ожинових хащах я бачила, як їхні розпливчасті фігури височіють над огорожею, і зробила Кассі та Ренетт знак залишатися на місці. Мені також було видно і Гюстава, що стояв трохи подалі від нас і не підозрював про нашу присутність: він притиснувся до цеглин і спостерігав крізь шпарину. Я почула, як жінка голосно й трохи знервовано сміється, а Шварц щось бубонить німецькою. Він був нижчим за неї, на тлі її стрункої фігури виглядав кремезним, а те, як він впивався їй у шию, було навдивовижу хижим, як і ті звуки – хлюпання й рохкання, – що він при цьому видавав, наче людина, яка поспішає дожерти свій обід. Коли вони посунулися від заднього ґанку, їх яскраво освітило місячне сяйво, і я побачила, як руки Шварца нишпорять по блузці цієї жінки – Liebling, Liebling[36] – і почула її сміх, що був ще верескливіший – хі-хі-хі-хі! – коли його руки облапували її груди. Але тут їхню самотність порушили. На ґанок вийшла третя фігура, втім, німець наче був анітрохи не здивований її появою, бо коротко кивнув новоприбулому й повернувся до справи, а інший чоловік мовчазно й жадібно спостерігав, і в темряві його очі по-тваринному блищали. То був Жан-Марі Дюпре.

Мені тоді й у голову не прийшло, що цю зустріч цілком міг підлаштувати Томас. Це видовище в обмін на щось інше – послугу чи бляшанку кави з чорного ринку. Я не пов’язала це з їхнім обміном у барі, за яким спостерігала; я навіть невпевнена, чи це відбувалось насправді – я ж була такою необізнаною в таких речах. Кассі, звичайно, усе б зрозумів, але вони з Ренетт все ще пригиналися під огорожею. Я почала робити йому знаки, вирахувавши, що поки три головні дійові особи зосереджені на самих собі, нам час вшиватися. Він кивнув і почав просуватися до мене в гущавину, а Ренетт лишилася стояти в тіні огорожі, її білу блузку з парашутного шовку тільки й було видно у темряві.

– Прокляття! Чого вона там стирчить? – прошипів Кассі.

Німець і жінка з міста підсунулися ближче до огорожі. І тепер нам майже не було видно, що там відбувається. Жан-Марі стояв близько до них – достатньо близько, щоб усе бачити, подумалось мені, і я відчула провину й запаморочення водночас. Мені було чути їхнє дихання – кабаняче пихтіння німця й різке збуджене дихання спостерігача, а також приглушене охання жінки між ними обома. Я раптом зраділа, що мені не видно, що там відбувається, я була надто мала, щоб усе зрозуміти, та саме дійство здавалось мені вкрай потворним, абсолютно непристойним, але вони отримували задоволення, закочуючи очі й по-риб’ячому плямкаючи ротом. А тепер німець короткими поштовхами втискував жінку в огорожу, і мені було чути, як її голова й спина б’ються об огорожу, і її верескливий голос – ах! ах! ах! – і його гарчання – Liebchen, ja Liebling, ach ja.[37] Я одразу захотіла схопитися й побігти, бо вся моя холоднокровність покинула мене від нападу страшної паніки.

Я вже збиралася піддатися інстинктам – балансуючи на одній нозі, повернулась обличчям до дороги й вимірювала відстань між мною та безпекою, – коли ці звуки різко припинились, і Шварц дуже голосно в нічній тиші рявкнув: «Wer ist das?»[38]

І тут Ренетт, яка весь час тихенько просувалась у наш бік, запанікувала. Замість того щоб завмерти, як тоді, коли Гюстав гукав у темряву, вона, вочевидь, подумала, що німець її помітив, бо підвелась і побігла, виблискуючи в місячному сяйві білою шовковою блузкою, і з криком впала в кущі ожини, підвернувши ногу. Тепер вона сиділа на землі, обхопивши травмовану кінцівку руками й повернувши до нас безпомічне обличчя, а її губи щось відчайдушно, але беззвучно шепотіли.

Кассі зреагував миттєво. Лаючись собі під носа, він помчав крізь гущавину в протилежному напрямку. Коли він біг, гілки бузини шмагали його по обличчю, а ожинові колючки драли литки. Навіть не обернувшись у наш бік, він перемахнув через огорожу та зник.

– Verdammt![39]

То був Шварц. Я побачила його кругле обличчя над огорожею й непомітно притиснулася ще ближче до кущів.

– Wer war das?[40]

Гауер, який вийшов із задньої кімнати, похитав головою.

– Weiss ‘nicht. Etwas über da![41] – сказав він.

Над огорожею з’явилися три обличчя. Я заховалася в темних хащах і сподівалася, що Ренетт спаде на думку якомога швидше зробити те саме. Принаймні я не втекла, на відміну від Кассі, презирливо думала я. І тут же збагнула, що в «Ля Реп» змовкла музика.

– Чекайте, тут все-таки хтось є! – гукнув Жан-Марі, вдивляючись з огорожі в темряву. До нього приєдналася жінка з міста, її обличчя в місячному сяйві було неприродно білим, мов борошно, а рот на тлі такої незвичної блідості здавався чорним і зловісним.

– Ага, маленька шльондра! – верескливо скрикнула вона. – Ти! Піднімайся зараз же! Так, ти! Ховаєшся за парканом! Шпигуєш за нами!

Голос у неї був високий і роздратований, у ньому чулися нотки провини. Ренетт повільно та слухняно підвелася. Яка хороша дівчинка моя сестра. Завжди так швидко реагує на голос дорослих. Багато ж їй це дало. Мені було чути її дихання й панічний хрип, що вирвався з горла, коли вона опинилась перед ними. При падінні її блузка випросталась зі спідниці, а волосся розкуйовдилось і тепер звисало над обличчям.

Гауер щось тихо сказав Шварцеві німецькою. Той підійшов до огорожі, щоб витягти Ренетт на їхній бік.

Вона дозволила себе підняти й не опиралась. Вона ніколи не вирізнялася кмітливістю, а з нас трьох була ще й найпокірнішою. Наказ від дорослого – і її першим інстинктом було коритися без вагань.

А потім до неї нарешті дійшло. Можливо, тому що Шварц поклав на неї руку, або ж вона зрозуміла, що саме шепотів Гауер, та вона почала пручатись. Надто пізно. Гауер міцно тримав її, поки Шварц стягував блузку – я побачила, як вона перелетіла через огорожу, наче викинутий білий прапор. Потім інший голос – думаю, то був Гайнеманн – крикнув щось німецькою, і моя сестра зайшлась у голосному вереску – ааа! аааа! ааааа! – від відрази та жаху. Якусь мить я бачила над огорожею її обличчя, сестрине волосся шалено пурхало, руками вона безпомічно дряпала повітря, і тут до неї обернулось усміхнене пивне обличчя Шварца. Раптом вона зникла, але звуки не вщухали – ненажерливе чоловіче пихтіння та крики жінки з міста: «Так тобі й треба, мала шльондро! Так тобі й треба!».

І крізь це – сміх, кабаняче хекання, яке інколи вривається в мої сни навіть тепер, і спів саксофона, – такий схожий на людський голос, його голос…

Я вагалася секунд зо тридцять, не більше, та мені здалося, що значно довше, оскільки я, щоб зосередитись, кусала кісточки на пальцях, звившись у гущавині в клубочок. Кассі вже встиг утекти. Мені ж було лише дев’ять років – що я могла вдіяти? Я повторювала це собі, та, хоч дуже неясно розуміла, що насправді коїться, не могла залишити її саму. Я підвелась і вже відкрила рота, щоб закричати – я вирішила, що Томас поблизу і має це припинити, – коли побачила, що хтось уже незграбно перелазить через огорожу, хтось із ціпком хоробро накинувся на спостерігачів і заволав роз’ятреним, надтріснутим голосом:

– Паскудні боші! Паскудні боші!

Це був Гюстав Бошамп.

Я знову полізла в хащу. Тепер мені майже не було видно того, що відбувалось, та я упевнилась, що Ренетт схопила те, що залишилося від її блузки, і помчала, скиглячи, вздовж огорожі до дороги. Мені, мабуть, варто було тоді до неї приєднатися, якби не цікавість і раптовий захват, яким мене ніби облило, коли я почула знайомий голос, що гукав крізь натовп:

– Агов! Усе гаразд!

Моє серце зробило кульбіт.

Я чула, як він продерся крізь невеличкий натовп – інші теж приєдналися до бійки, – і чула, як Гюставів ціпок вдарив ще кілька разів з таким звуком, ніби рубають капусту. Заспокійливі слова – Томасів голос – французькою та німецькою: «Усе гаразд, заспокойся, verdammt, заспокойся, ну ж бо, Францику, ти вже й так сьогодні накоїв». Потім вступив сердитий голос Гауера, і я почула збентежені виправдання Шварца.

Гауер тремтячим від люті голосом кричав Гюставові:

– Це ти вже двічі за сьогоднішню ніч лізеш до мене, стара ти Arschloch![42]

Томас прокричав йому щось незрозуміле, і раптом Гюстав звалився, мов підкошений, з таким звуком, ніби мішок борошна впав на кам’яну підлогу комори. Він сильно вдарився головою об камінь, і тут настала тиша, приголомшлива, як крижана вода.

Це тривало півхвилини чи навіть довше. Ніхто не говорив. Ніхто не рухався.

Потім пролунав бадьорий невимушений голос Томаса:

– Усе гаразд. Повертайтеся до бару. Допивайте своє. То йому вино вдарило в голову.

Почулося ніякове бурмотіння, шепіт, якісь заперечення. Жіночий голос – гадаю, то була Колетт – промовив:

– Але ж його очі…

– Це просто випивка, – Томас говорив швидко й жваво. – Зі старими завжди таке трапляється. Берегів не бачить.

Його сміх переконував, та я відчувала, що він бреше.

– Францику, залишся, допоможеш мені віднести його додому. Уді, відведи всіх усередину.

Коли інші повернулись до бару, я почула, як забренькало піаніно, і жіночий голос знервовано забився в ритм популярної пісеньки. Залишені на самоті, Томас і Гауер швидко й стривожено заговорили.

Гауер:

– Лейбніц, was muss…[43]

– Halt’s Maul![44] – різко обірвав його Томас.

Підійшовши до місця, де, як я здогадалася, лежало тіло старого, він опустився на коліна. Я чула, як він поворушив Гюстава, потім покликав його французькою:

– Старий. Прокидайся, старий, ну ж бо.

Гауер щось сердито промовив німецькою, я не второпала, що саме. Тоді заговорив Томас, повільно й дуже чітко, але я зрозуміла більше з його тону, ніж зі слів, які він промовляв. Він говорив виразно, і кожне слово було сповнене холодного презирства.

– Sehr gut, Fränzl, – розбірливо промовив Томас. – Er ist tot.[45]

10

Пігулки закінчилися. Вона, мабуть, була у відчаї. Тієї жахливої ночі мати, оточена запахом апельсинів, не мала нічого, що могло б цьому зарадити.

Я ладна продати своїх дітей, тільки щоб заснути вночі.

І тут, під рецептом, вирізаним з газети, написано такими дрібними літерами, що мені знадобилося збільшувальне скло, щоби бодай щось розібрати.

Знову приходив Т. Л. Розповів, що в «Ля Реп» сталася якась халепа. Деякі солдати вийшли з-під контролю. Сказав, що Р.-К., можливо, щось бачила. Приніс пігулки.

То були ті самі тридцять пігулок морфію з високим дозуванням? Плата за мовчання? Чи ті пігулки мали геть інше значення?

11

Поль повернувся за годину. Він мав вигляд людини, яка очікує, що її будуть сварити, а ще від нього тхнуло пивом.

– Прийшлося випити кухоль, – винувато сказав він. – Бо було б дивно, якби я просто сидів і витріщався на них.

До того часу я геть вимокла й вимагала пояснень.

– Ну? – запитала я. – І яке ж велике відкриття ти зробив?

Поль знизав плечима.

– Може, і ніякого, – роздумливо проказав він. – Я б радше… ем-м-м… почекав, щоб дещо перевірити, до того, як давати тобі надію.

Я глянула йому в очі.

– Полю Дезіре Ур’я, – заявила я. – Я цілу вічність прочекала тебе під дощем. Я простояла тут, у цьому смороді, виглядаючи Дессанжів, тільки тому, що ти подумав, що ми зможемо тут щось дізнатись. Я жодного разу не поскаржилась…

При цих словах він іронічно на мене глянув, та я не зважала.

– Це фактично зараховує мене до лику святих, – уїдливо продовжила я. – Але якщо ти посмієш нічого мені не розповісти – навіть якщо тільки подумаєш про це…

Поль підняв руки на знак того, що здається.

– Звідки ти знаєш, що моє друге ім’я – Дезіре? – спитав він.

– Я знаю все, – серйозно відповіла я.

12

Я не знаю, що вони робили після того, як ми втекли. Якийсь рибалка декілька днів по тому знайшов тіло старого Гюстава в Луарі, поблизу Курле. Його вже добряче попсувала риба. Ніхто не згадував, що сталось у «Поганій репутації», хоча брати Дюпре частіше, ніж раніше, крадькома переглядались, та й загалом у кафе запанувала незвична тиша. Ренетт не говорила про те, що з нею трапилось, а я вдала, ніби втекла разом із Кассі, тож вона не підозрювала, що я все бачила. Але з нею відбулися певні зміни. Вона стала холодною, у дечому навіть агресивною. Коли вона думала, що я не дивлюсь на неї, вона машинально торкалася обличчя й волосся, ніби перевіряла, чи все на місці. Декілька днів вона не ходила в школу, скаржачись на біль у животі.

Як не дивно, мати піклувалася про неї. Вона сиділа поряд, готувала гарячі напої та розмовляла з нею тихим стривоженим голосом. Вона переставила ліжко Ренетт до своєї кімнати – такого вона ніколи не робила заради нас із Кассі. Одного разу я бачила, як вона дала Ренетт дві пігулки, які та знехочу, протестуючи, проковтнула. З моєї шпигунської позиції за дверима я почула уривок їхньої бесіди, у якій, як мені здалося, промайнуло слово прокляття. Після тих пігулок Ренетт декілька днів почувалась недобре, але досить швидко одужала, і ніхто більше не згадував про той випадок.

В альбомі про це написано мало. На одній сторінці, під висушеною квіткою нагідки та рецептом полинового відвару мати пише: Р.-К. повністю одужала. Але в мене залишалися підозри. Чи були ті пігулки якимось проносним у випадку небажаної вагітності? Чи то були пігулки, про які мати пише в щоденнику? І чи Т. Л. означає Томас Лейбніц?

Гадаю, Кассі про щось здогадувався, та він був надто поглинутий власними справами, щоб звертати увагу ще й на Ренетт. Натомість він робив уроки, читав журнали, грався в лісі з Полем і вдавав, ніби нічого не сталося. Принаймні не в нього.

Одного разу я зробила спробу поговорити з ним про це.

– Щось сталося?

– Тобто «щось сталося»?

Ми сиділи на вершечку Спостережного Пункту, їли бутерброди з гірчицею і читали «Машину часу».[46] Того літа це була моя улюблена книжка, і я не втомлювалась її перечитувати. Кассі з повним ротом витріщився на мене, але його очі уникали зустрічі з моїми.

– Я не впевнена, – продовжила я, ретельно підбираючи слова й стежачи за його спокійним обличчям. – Тобто я затрималась там всього лиш на хвилину, але…

Важко було підібрати правильне формулювання. У моєму лексиконі для такого слів майже не було.

– Вони ледве не схопили Ренетт, – вичавила з себе я. – Жан-Марі й інші. Вони… вони притиснули її до стіни. Вони подерли їй блузку, – завершила я.

Більше слів я підібрати не змогла. Спробувала пригадати відчуття жаху, провини, яке мене тоді захопило, передчуття, що зараз я стану свідком якогось потворного, невідворотного таїнства, але чомусь усі спогади стали нечіткі, розмиті, ніби сновидіння.

– Там ще був Гюстав, – із відчаєм продовжила я.

Кассі почав дратуватися.

– Ну? – грубо запитав він. – То й що? Він завжди там сидів, старий п’яничка. Що в цьому нового?

Та все ж він намагався не дивитися мені у вічі. Він втупився в сторінку, й очі його носило туди і сюди, наче сухе листя на вітру.

– Там була бійка. Щось типу бійки, – я вимушена була це сказати. Я знаю, він не хотів, щоб я згадувала про це, я бачила його погляд, зосереджений на сторінці, тільки на сторінці, і відчула його жагуче бажання, щоб я якомога скоріше замовкла.

Тиша. І в цій тиші боролись наші волі – його вік і досвід проти вантажу мого знання.

– Думаєш, можливо…

Він різко обернувся до мене, і його очі запалахкотіли люттю та жахом.

– Думаю – що, заради бога? Думаю – що? – рявкнув він. – Чи не досить з нас твоїх справ, твоїх планів і твоїх розумних ідей? – його розчервоніле обличчя наблизилось дуже близько до мого. – Тобі не здається, що ти вже й так достатньо накоїла?

– Я не знаю, що… – я майже ридала.

– То подумай, – прогримів Кассі. – Уявімо, що ти щось бачила, так? Скажімо, ти знаєш, як помер старий Гюстав.

Він зробив паузу, щоб подивитись на мою реакцію, і перейшов на свистячий шепіт.

– Скажімо, ти когось підозрюєш. І кому ти про це розповіси? Поліції? Матері? Бісовому Іноземному легіонові?

Я спостерігала за ним, почуваючись нікчемою та намагаючись цього не видати; натомість я спробувала перегледіти його в старий перевірений спосіб.

– Ми не можемо нікому про це розказати, – промовив Кассі якимось чужим голосом. – Нікому. Вони захочуть дізнатися, звідки нам про це відомо. З ким ми про це говорили. І якщо ми скажемо, – він відвів від мене очі, – якщо ми бодай щось комусь розповімо…

Він раптом замовк і повернувся до книжки. Його страх зник, поступившись місцем обачливій байдужості.

– Добре, що ми всього лише діти, еге ж? – зронив він рівним тоном. – Діти завжди граються в щось таке.

Щось розслідують, бавляться в детективів і таке інше. Усі знають, що це не насправді. Усі знають, що ми просто прикидаємося.

Я витріщилась на нього.

– Але ж Гюстав…

– Просто стариган, – промовив Кассі. Несвідомо повторюючи слова Томаса. – Впав у річку, перепивши вина. Таке постійно трапляється.

Мене вхопили сироти.

– Ми нічого не бачили, – спокійно продовжив Кассі. – Ні ти, ні я, ні Ренетт. Нічого не сталося. Правда ж?

Я мотнула головою.

– Але ж я бачила. Бачила.

Проте Кассі вже не дивився на мене, поглинутий книжкою, де за безпечним кордоном художнього вимислу несамовито воювали морлоки й елої. І щоразу, коли я знову збиралася з ним про це поговорити, він удавав, що не розуміє чи вважає, що я граюся в якийсь різновид «вірю-не вірю». Інколи він і сам починав у це вірити.

Проходили дні. Я знищила всі сліди апельсинового жмутка й витягла з анчоусного барильця приховану там цедру. Усе це я закопала в саду. Я відчувала, що більше ніколи цим не скористаюсь.

Мати пише:

Прокинулась о шостій ранку, уперше за багато місяців. Дивно, як по-іншому все виглядає. Коли ти не спав, відчуття таке, ніби світ вислизає шматок за шматком. Земля під ногами не дуже горизонтальна. Повітря здається наповненим пекучими сяючими часточками. Відчуття таке, ніби загубила якусь частину себе, і не пам’ятаю, яку саме.

Вони дивляться на мене такими серйозними очима. Гадаю, вони мене бояться. Усі, крім Буаз.

Вона нічого не боїться. Хочу попередити її, що це не назавжди.

Вона мала рацію. Не назавжди. Я знаю про це відтоді, як народилась Нуазетт – моя Нуазетт, така хитрюща, така складна, така схожа на мене. У неї тепер є своя дитина, яку я ніколи не бачила, тільки на фотографіях. Вона називає її Пеш.[47] Я часто думаю, як вони там вправляються, самі, так далеко від дому. Нуазетт мала звичку впирати в мене важкий погляд чорних очей. Згадуючи тепер, я розумію, що вона більше схожа на мою матір, ніж на мене.

Незабаром після танців у «Ля Реп» на нашому порозі з’явився Рафаель. Він вигадав якийсь привід – купити вина чи щось таке, але ми знали, чого він насправді хотів. Звісно, Кассі б цього ніколи не визнав, але я прочитала по очах Ренетт. Він хотів з’ясувати, що саме нам відомо. Гадаю, він був стривожений, навіть більше за інших, бо то, врешті-решт, було його кафе і він відчував відповідальність. Можливо, він просто про щось здогадувався. Можливо, хтось про щось патякав. Хай там як, але він був наполоханий, мов заєць, коли мати відчинила йому двері, і постійно нишпорив очима в неї за спиною. Після тих танців справи в «Поганій репутації» йшли кепсько. Я чула, що на пошті хтось – може, то була Лісбет Жене – подейкував, що це місце вкрай спаскудилося, що туди ходять німці зі своїми шльондрами, і жодна порядна людина туди не піде. Хоч ніхто не пов’язував смерті Гюстава Бошампа з подіями тієї ночі, неможливо було передбачити, коли про це почнуть говорити. Зрештою, це ж село, а в селі складно зберігати таємницю довго.

Що ж, мати не влаштувала йому так званий теплий прийом. Можливо, вона усвідомлювала, що ми дивимось на них, і надто добре розуміла, що саме йому про неї відомо. Можливо, її зробила жорсткою хвороба, а може, така сувора була в неї вдача. Вона бачилась із ним лише раз потому, а за два тижні він зник, а всі, хто був у «Ля Реп» тієї ночі, були мертві.

Згадка про цей візит є лише в одному записі.

Приходив дурень Рафаель. Як завжди, надто пізно. Сказав мені, що знає, де можна дістати кілька пігулок. Я сказала, що більше не треба.

Більше не треба. Саме так. Якби йшлося про іншу жінку, я б не повірила, але Мірабель Дартижан була незвичайною жінкою. Вона сказала – більше не треба. І то було її останнє слово. Наскільки я знаю, вона більше ніколи не приймала морфію, хоч так вийшло, мабуть, через те, як склались подій, а не завдяки примусу чи добрій волі. Звісно, до того часу більше ніколи не було вже й апельсинів.

Гадаю, навіть я втратила до них смак.

Частина V

Врожай

1

Я вже казала, більшість її записів – вигадки. Цілі абзаци нісенітниць уплетені в правду, як павутина в живу огорожу, та ще й упереміш з її божевільним жаргоном, викресленнями, вписуванням і перекручуванням слів. Щоразу моя воля боролася з нею за те, щоб витягнути точне значення з цього шифру.

Сьогодні йшла вздовж річки. Побачила жінку, яка запускала повітряного змія, зробленого з фанери та банок від мастила. Я й уявити не могла, що така штука зможе злетіти. Здоровенна, мов танк, але пофарбована в різні кольори, та ще й хвіст зі стрічок причеплений. Я подумала (у цьому місці декілька слів розпливлися від плям оливкової олії), але вона застрибнула на планку й злетіла в повітря. Спочатку не впізнала її, хоч і подумала, що то, мабуть, Мінетт, втім (тут величезна пляма знищила більшість слів, хоча декілька ще можна розібрати. Одне з них – красивий. Вона втиснула написане звичайним шрифтом слово гойдалка у верхній рядок. А нижче нашкрябала якусь діаграму, яка могла означати будь-що, але більш за все скидалась на схематично накресленого чоловічка, що стоїть на свастиці).

А втім, це не має значення. Не було ніякої жінки з повітряним змієм. Навіть у згадці про Мінетт немає сенсу: єдина Мінетт, яку я знала, була підстаркувата далека родичка мого батька, про яку люди казали, що вона дивакувата. Достатньо зазначити, що вона називала своїх численних котів діточками й інколи в публічних місцях намагалася нагодувати кошенят своїми грудьми, зберігаючи при цьому незворушно спокійний вираз обличчя.

Я розповідаю все це для того, щоб ви зрозуміли. У материному альбомі були записані різноманітні вигадки – історії про зустрічі з давно померлими людьми, сни під виглядом фактів та інші неймовірності: дощові дні перетворювались на сонячні, згадувався якийсь вигаданий сторожовий пес, розмови, яких ніколи насправді не було, привіт від давно зниклого приятеля. Інколи вона так майстерно змішувала правду й брехню, що я не могла відрізнити одне від другого. До того ж у цієї брехні не було жодної зрозумілої мети. Можливо, то був голос хвороби чи омани залежності. Не знаю, чи був її альбом призначений для чужих очей. Мемуарами його не назвеш. Місцями він схожий на щоденник, але не зовсім – неправильний порядок подій позбавляє його логіки й інформативності. Мабуть, саме тому мені знадобилося стільки часу, щоб зрозуміти, що саме дивиться мені в обличчя, осягнути причини її дій і жахливі наслідки моїх. Іноді фрази подвійно закодовані та втиснуті дрібним почерком між рядками рецептів. Можливо, саме так вона й хотіла. Щоб це залишилось між нею та мною – вряди-годи вияви любові.

Джем із зелених помідорів. Поріжте зелені помідори, як яблука, на шматки та зважте їх. Покладіть у таз цукор з розрахунку кілограм цукру на кіло плодів. Знову прокинулась о третій ранку й пішла шукати пігулки. Знову забула, що жодної не лишилось. Коли розтане цукор (щоб він не підгорів, додайте за потреби 2 склянки води), перемішайте все дерев’яною ложкою. Я постійно думаю про те, що якщо піду до Рафаеля, він зможе знайти мені іншого постачальника. Я не наважуюся знову звернутись до німців, надто після того, що сталося. Краще померти. Тоді додайте томати й кип’ятіть на малому вогні, дуже часто помішуючи. Періодично знімайте піну шумівкою. Інколи смерть видається кращою за це. Принаймні мені не прийдеться більше прокидатись, ха-ха. Постійно думаю про дітей. Боюся, що Бель Йоланда уражена медовим грибком, тож треба викопати пошкоджене коріння, поки від нього не пішла зараза по всьому дереву. Кип’ятіть на малому вогні приблизно дві години чи трохи менше. Коли варення не розтікатиметься по поверхні блюдця, воно готове. Я така зла на себе, на них, на нього. На себе – найбільше. Коли той ідіот Рафаель мені все розповів, я змушена була до крові кусати губи, щоб не виказати себе. Гадаю, він не помітив. Сказала, що вже про все знаю, що дівчата завжди потрапляють у якусь халепу і що нічого не сталося. Він наче заспокоївся, а коли пішов, я взяла сокиру й до знемоги рубала дрова, уявляючи його обличчя.

Бачите, як незрозуміло вона оповідає. Тільки в ретроспекції з’являється бодай якийсь сенс. І, звичайно ж, вона нічого не написала про розмову з Рафаелем. Я можу тільки здогадуватись, як все відбувалося: її хвилювання, кам’яне байдуже мовчання, його винуватий вигляд. Зрештою, то ж було його кафе. Але мати не виказала нічого. Удавання, ніби їй про все відомо, було засобом захисту, що ставив бар’єр проти його небажаного втручання. Мабуть, вона сказала, що Ренетт сама про себе подбала. Крім того, нічого насправді й не сталося. А в майбутньому Ренетт буде обачнішою. Тож можна тільки порадіти, що не трапилося нічого гіршого.

Т. сказав мені, що то не його провина, але Рафаель запевняє, що він стояв поряд і не втручався. Так чи так, але ж німці – його друзі. Може, вони заплатили Ренетт, як і тим жінкам з міста, яких привіз Т.

Наші підозри приспало те, що вона ніколи не розповідала нам про цей випадок. Мабуть, тому, що просто не знала, як завести розмову, – мала гостру відразу до всього, що стосувалось тілесності, а може, вважала, що цієї теми краще не зачіпати. Та в альбомі зафіксовані її зростаюча лють, її протест і мрії про помсту. Я хотіла рубати його доти, доки від нього не залишиться мокрого місця, писала вона. Коли я вперше прочитала, то була переконана, що це про Рафаеля, але зараз я вже не впевнена. Сила її ненависті свідчить про щось глибше, темніше. Можливо, про зраду. Чи відторгнену любов.

Під рецептом пирога з яблучним пюре вона пише:

Його руки м’якші, ніж мені здавалося. Він дуже молодо виглядає, а очі в нього точнісінько кольору моря в бурю. Я думала, я ненавидітиму це, ненавидітиму його, але в його ніжності щось є. Навіть якщо він німець. Я, мабуть, з’їхала з глузду, що вірю в його обіцянки. Я значно старша за нього. Та все ж не така й стара. Можливо, настав час.

Більше тут нічого немає, ніби вона раптом засоромилася своєї сміливості, але я познаходила натяки по всьому альбому – тепер я знаю, де саме шукати. Поодинокі слова, фрази, вписані в рецепти та садівничі поради, зашифровані навіть від неї самої. І той вірш.

Ця солодкість

вишкрябана

ніби якийсь яскравий плід

Протягом багатьох років я вважала, що це теж фантазія, як і багато інших речей, про які вона писала. Не може бути, щоб у матері був коханець. Їй бракувало ніжності. Її захисна броня була надто міцна, а чуттєві імпульси сублімувались у рецепти, у те, щоб приготувати довершену сочевицю або ідеальний крем-брюле. Мені ніколи й на думку не спадало, що в цієї, найбільш неймовірної з її фантазій, є хоч доля правди. Пригадую її обличчя, скривлений вигин рота, різкі лінії вилиць, волосся, затягнуте у вузол на потилиці – навіть історія про жінку з повітряним змієм здається більш імовірною.

Але зрештою я в це повірила. Можливо, саме Поль наштовхнув мене на цю думку. Мабуть, це сталося в той день, коли я піймала себе на спогляданні в дзеркалі: голова зав’язана червоним шарфом, а у вухах кокетливо гойдаються сережки, які я ніколи раніше не надягала, – подарунок на день народження від Пісташ. На бога, мені шістдесят чотири роки. Мені не можна так по-дурному поводитись. Але в його погляді є щось таке, від чого моє старе серце торохкотить, мов тракторний мотор. І це не те розгублене, шалене відчуття, яке я переживала з Томасом. І навіть не те відчуття тимчасового порятунку, яке мені подарував Ерве. Ні. Це знову було дещо інше. Почуття спокою. Таке саме відчуваєш, коли страва виходить довершеною – суфле, що ідеально піднялося, або бездоганний голландський соус. Це відчуття підказує мені, що будь-яка жінка може бути красивою в очах люблячого чоловіка.

Я призвичаїлася наносити крем на обличчя й руки перед сном, а днями витягла стару помаду, що вже запеклась і потріскалась від тривалого невживання, намазала нею губи – й одразу ж збентежено стерла. Що я роблю? І навіщо? У шістдесят чотири роки я вже точно промайнула той вік, коли пристойно думати про такі речі. Але навіть моєму суворому внутрішньому голосу не вдається себе переконати. Я тепер ретельніше розчісуюсь і заколюю волосся черепаховим гребінцем. «Немає гіршого дурня за старого дурня», – сердито кажу я собі.

А моя мати була років на тридцять молодша.

Тепер я дивлюсь на її фотографію та милуюся. Те змішане почуття гіркоти й провини, яке було зі мною багато років, послабшало настільки, що тепер я можу дивитися на її обличчя і по-справжньому бачити його. Мірабель Дартижан, з різкими рисами обличчя та волоссям так сильно натягнутим до потилиці, що навіть дивитися болісно. Чого ж вона так боялась, ця самотня жінка на фото? Жінка з альбому геть інша – мрійниця з вірша, під маскою вона сміється і лютує, іноді фліртує, а іноді – подумки холоднокровно вбиває. Я ясно її бачу – їй немає ще й сорока, волосся ледве зачепила сивина, чорні очі не втратили блиску. Її ще не зігнула довічна праця, і м’язи на її руках тверді й міцні. Її груди, надійно захищені сірими фартухами, ще не обвисли, і часом вона дивиться на оголене тіло в дзеркало на дверцятах шафи, уявляючи своє довге вдівство, перехід у похилий вік, відчуває, як залишки молодості покидають її, як обвисає живіт, стають пласкими стегна, набухають коліна. Жінка каже собі – залишилось так мало часу. Я майже чую її голос зі сторінок альбому. Так мало часу.

І хто ж прийде, навіть якщо чекати сто років? Старий Лекоз із закислими маслянистими очима? Чи Альфонс Фенуй і Жан-Поль Трюріан? Вона таємно мріє про чужинця зі скрадливим голосом, мріє про нього – чоловіка, який бачить її не такою, якою вона стала, а такою, якою могла стати.

Певна річ, мені нізвідки знати, що насправді вона відчувала. Але тепер я почуваюся до неї ближчою, ніж будь-коли, і цього досить, щоб чути голос із крихких сторінок альбому. Голос. Який так ретельно намагається приховати свою справжню природу – пристрасну, відчайдушну жінку – за холодним фасадом.

Ви ж розумієте, що це тільки здогадки. Вона ніде не згадує його імені. Я навіть не можу напевне довести, що в неї був коханець, а надто вже, що то був саме Томас Лейбніц. Але щось мені підказує, що хоч я й помиляюся десь у деталях, та суть ухопила правильно. Я намагаюся переконати себе, що то міг бути будь-хто з великої кількості чоловіків. Та серце каже мені, що то був таки Томас. Я більше схожа на неї, ніж мені хотілося б. Імовірно, вона про це здогадувалась і, залишаючи мені альбом, хотіла, щоб я це зрозуміла.

Можливо, це спроба припинити зрештою нашу війну.

2

Після танців у «Поганій репутації» ми не бачили Томаса тижні зо два. Так сталося частково через матір, яка все ще лютувала від безсоння й мігрені, і частково через те, що ми відчували певні зміни. Кожен з нас це відчував – Кассі, який ховався за своїми коміксами, Ренетт у незвичній для неї байдужій мовчанці та навіть я. Так, ми сумували за ним. Усі троє – ти ж не можеш так одразу вимкнути любов, ніби прикрутити кран із водою. Ми по-своєму намагалися знайти виправдання тому, що він скоїв, тому, до чого доклав руку.

Проте привид Гюстава Бошампа витав між нами, ніби загрозлива тінь якогось морського чудовиська. Він торкнувся буквально всього. Ми гралися з Полем майже так, як до появи Томаса, та наші ігри стали вимушеними, і ми вдавали радість і захоплення, щоб не довелося визнавати, що з них пішло життя. Ми плавали в річці, бігали по лісу, залазили на дерева енергійніше, ніж будь-коли, але за всім цим ми чекали, нам боліло і свербіло від нетерпіння, щоб тільки він прийшов. Я думаю, навіть тоді ми вірили, що він зможе все виправити.

Я принаймні точно була в цьому переконана. Він завжди був такий впевнений, надміру впевнений у собі. Я уявляла його з цигаркою, що ліниво звисала з губ, у хвацько заломленому кашкеті, йому в очі світило сонце, а обличчя освітлювала усмішка, та сама усмішка, що освітлювала світ…

Але прийшов четвер, а Томаса й духу не було. Кассі шукав його в школі, але у звичних місцях він не з’являвся. Також дивним чином ні Гауер, ні Шварц, ні Гайнеманн не потрапляли нам на очі, ніби навмисне уникали зустрічі. Так минув ще один четвер. Ми вдавали, що нічого не помічаємо, навіть не згадували його імені, хоч у мріях напевне шепотіли його, і без нього проживали життєві події так, ніби нам байдуже, чи побачимо ми його знову. Я стала зовсім несамовита в полюванні на Стару Маму. Я перевіряла свої пастки десять чи двадцять разів на день і щоразу ставила нові. Я цупила їжу з погреба, щоб робити для неї нові привабливі приманки. Я допливала до Стовпа Скарбів і сиділа там годинами з вудкою, дивлячись на її граційний вигін та слухаючи звуки річки.

Рафаель ще раз приходив до матері. Справи в його кафе значно погіршилися. Хтось червоною фарбою написав на задній стінці КОЛАБОРАНТ, а вночі камінням побили вікна, тож тепер їх довелося позабивати. З-за дверей я підглядала, як він тихим квапливим голосом говорив до матері.

– Я невинний, Мірабель, – казав він. – Ти маєш мені вірити. Я не відповідаю за це.

Мати крізь зуби мугикнула щось ухильне.

– Не можна ж сваритися з німцями, – продовжував Рафаель. – Треба ставитися до них, як і до інших клієнтів. Це ж не тільки я…

Мати знизала плечима.

– У цьому селі ти, напевне, єдиний, – байдуже зронила вона.

– Як ти можеш таке казати? Ти ж і сама свого часу розважалась…

Мати подалася вперед. Рафаель квапливо відступив назад, і на тумбочці загриміли тарілки. Тепер її голос був тихим і роз’ятреним.

– Замовкни, дурню, – наказала вона. – Усе скінчено, чуєш? Скінчено! І якщо я принаймні запідозрю, що ти щось розбовкав…

Рафаелеве обличчя посіріло від страху, але він усе одно зробив спробу погрожувати.

– Я нікому не дозволю називати себе дурнем… – почав він тремтячим голосом.

– Я називатиму тебе дурнем, а твою матір – повією, якщо схочу! – різко й грубо відказала мати. – Ти дурень і боягуз, Рафаелю Креспін, і ми обоє це знаємо.

Вона стояла так близько до нього, що я не бачила її обличчя, але натомість бачила його простягнуті, ніби в благанні, руки.

– Але якщо ти або хтось інший про це говоритиме, якщо через тебе щось дійде до моїх дітей, – я чула її дихання, шерехате, мов сухе листя, – я вб’ю тебе.

Так сказала моя мати, і Рафаель напевне їй повірив, бо коли виходив з дому, обличчя в нього було бліде, мов сироватка, а руки так сильно тремтіли, що він сховав їх у кишенях.

– Я вб’ю тих сучих синів, що лізтимуть до моїх дітей, – сплюнула мати йому вслід, і він здригнувся, ніби її слова були отруйними. – Вб’ю тих сучих синів, – повторила мати, хоч Рафаель уже майже добігав воріт, опустивши голову, немов під сильним вітром.

Згодом ці слова повернулись, щоб переслідувати нас.

Вона була роздратована цілий день. Їй на язик потрапив і Поль, коли прийшов покликати Кассі гратися. Мати, яка мовчки перетравлювала наслідки Рафаелевого візиту, раптом з такою злістю напала на Поля, що той тільки й міг, що витріщатись на неї, ворушити губами й намагатися щось вимовити затиснутим у лещата голосом: «Я та-та-та-так, я та-та-так…».

– Та говори ж нормально, кретине! – верескливо крикнула мати.

На мить мені здалося, що Полеві добрі очі спалахнули чимось диким, а тоді він мовчки повернувся та рвучко побіг до Луари. Поки він мчав, голос потроху повертався до нього, і він заулюлюкав і відпустив декілька відчайдушних трелей.

– От і мотай звідси геть! – крикнула мати йому вслід, грюкаючи дверима.

– Не варто так казати, – з кам’яним виразом обличчя промовила я. – Заїкання Поля – не його провина.

Мати обернулась і вп’ялась у мене чорними, мов агати, очима.

– Звичайно, ти на його боці, – категорично промовила вона. – Якби тобі випало вибирати між мною й нацистами, ти була б на боці нацистів.

3

Тоді ж і почали надходити ті листи. Усього три – їх нашкрябали на тонкому голубуватому папері й підсунули під двері. Я заскочила її, коли вона саме піднімала такий лист: мати швидко сунула його в кишеню фартуха й крикнула мені, щоб я негайно йшла до кухні та принесла мило й засіб для чистки – мені не можна було це бачити. Істеричні нотки в її голосі нагадали про апельсиновий жмуток, тому я щезла з її очей, але той лист засів у мене в голові. Пізніше, коли я знайшла його в альбомі – він був вкладений між рецептом кров’янки й журнальною вирізкою з рекомендацією, як позбутися плям від крему для взуття, – я одразу його впізнала.

Ми знаїмо, шо ти робеш, було написано дрібними хисткими літерами. Ми сліткували за тобою і тепер знаїмо, шо робити з калабарантами. Нижче вона великими червоними літерами приписала: «Навчись писати – ха-ха!», але надто вже великими, надто вже червоними виглядають ті літери, ніби вона дуже старається довести, що їй байдуже. Певна річ, вона ніколи не говорила нам про ці записки, хоча, повертаючись назад, я розумію, що її різкі зміни настрою могли бути пов’язані з їхньою таємничою появою. Крім того, мені здається, що їхній автор щось знав про наші зустрічі з Томасом.

Ми бачели твоіх дітей із ним і не питайся це спростувати. Знаїмо в які ігри ти граїш. Думаїш ти така хароша ліпша за всіх нас але ти тіко бошевська підстілка, а твоі діти продають речі німцям. Шо скажеш на таке?

Ця цидулка могла бути написана будь-ким. Звичайно, написано безграмотно, орфографія жахлива, але це міг бути хто завгодно з селян. Мати стала поводитися ще химерніше, ніж завжди – сиділа цілими днями в будинку та спостерігала за кожним перехожим із підозрілістю, що межувала з параноєю.

Третій лист – найжахливіший. Гадаю, більше не надсилали, хоча вона могла просто перестати їх зберігати, та все ж, думаю, той був останній.

Ти не гідна жити, – написано там. – Нациська шльондра і твоі діти злодіяки. Чи ти не знала шо вони здают нас німцям. Спитай їх звітки в них всі ці речі. Вони все зберігают у тайнику в лісі. Вони все отримуюдь від чоловіка якого звудь Лібніс. Ти його знаїш. А ми знаїмо тибе.

Однієї ночі хтось намалював червону літеру «К» на наших дверях, а на стіні курятника вивели «нациська шльондра», та ми встигли зафарбувати все раніше, ніж це хтось побачив. І жовтень тривав.

4

Тієї ночі ми з Полем пізно повернулися з «Поганої репутації». Дощ припинився, але все ще було зимно – чи то ночі стали холодніші, чи то я відчувала все гостріше, ніж раніше, – від того я була нетерплячою і роздратованою. Та що більше я дратувалася, то спокійнішим ставав Поль – допоки ми не опинилися в цілковитій тиші, втупившись одне в одного, і тільки наше дихання піднімалося хмаринками пари.

– Та дівчинка, – нарешті порушив тишу Поль. Голос його був тихим і задумливим, ніби він говорив сам до себе. – На вигляд вона дуже молода, еге ж?

Мене розсердила недоречність його слів.

– Заради бога, яка ще дівчинка? – огризнулась я. – Я думала, ми шукаємо спосіб позбутися Дессанжів і їхнього довбаного фургона, а не привід підморгувати дівчатам!

Поль пропустив мої слова повз вуха.

– Вона сиділа поряд із ним, – повільно проказав він. – Ти, мабуть, бачила, як вона заходила туди. Червона сукня, високі підбори. Часто тиняється біля фургона.

Я й справді її запам’ятала. Пригадала намазані червоним надуті губки з-під копни чорного волосся. Одна з Люкових обожнювачок з міста.

– То й що?

– Це дочка Луїса Рамондена. Переїхала зі своєю матір’ю Сімоною до Анже кілька років тому після розлучення батьків, ну, знаєш, як це буває. Ти маєш їх пам’ятати.

Він кивнув так, ніби я дала йому нормальну відповідь, а не невдоволене рохкання.

– Сімона повернула собі дівоче прізвище – Трюріан. Дівчинці зараз десь чотирнадцять чи п’ятнадцять.

– То й що? – я ніяк не могла збагнути, яким чином ця інформація пов’язана з моєю проблемою. Дістала ключ і вставила його у двері.

Поль продовжував так само повільно й розважливо:

– Так, я б сказав, що їй не більше п’ятнадцяти.

– Добре, – процідила я. – Рада, що ти знайшов того, хто прикрасить твій вечір. Шкода, що ти не спитав її про розмір взуття, тоді тобі справді було б про що помріяти.

Поль ліниво всміхнувся.

– Та ти ж ревнуєш, – сказав він.

– Аж ніяк, – промовила я гордо. – Іди тупцюй на чийомусь іншому килимі, старий розпуснику.

– Що ж, я подумав, – повільно сказав Поль.

– Це ж треба, – шпигнула я.

– Я подумав, що Луїс, оскільки він жандарм і таке інше, можливо, покладе цьому край, якщо вже його дочка, якій п’ятнадцять, а може, і чотирнадцять, крутиться з таким чоловіком, як Люк Дессанж, який, крім того, ще й одружений, – тут він переможно поглянув на мене. – Тобто я знаю, що часи вже не ті, та все ж – батько й дочка, особливо коли тато – поліцейський…

– Поль! – дзявкнула я.

– А ще курить оті самокрутки з солодкуватим запахом, – додав він таким самим задумливим тоном. – Ті самі, що колись давно курили в джазових клубах.

Я витріщилась на нього.

– Ти що, привів туди Луїса? Поки я чекала ззовні?

Він кивнув.

– Вдав, ніби в мене в барі поцупили гаманець. Дозволив йому роздивитися повну картину.

Ще одна пауза.

– Його дочка якраз цілувалася з Дессанжем, – пояснив він. – Гадаю, це нам трохи допомогло.

– Полю, – заявила я, – можеш тупцювати на будь-якому килимі в домі, якщо хочеш. Маєш на те мій цілковитий дозвіл.

– Я б краще потупцював на тобі, – сказав Поль з неочікуваною хтивістю.

– Брудний ти старигане.

5

Наступного дня Люк підійшов до закусочної на колесах і побачив, що на нього вже чекає Луїс. Жандарм був одягнений у форму, а замість звичної легкої приязної усмішки на його обличчі застиг вираз казарменої байдужості. У траві позаду фургона стояв якийсь предмет, схожий на дитячий візок.

– Дивись-но сюди, – Поль покликав мене до вікна.

Я покинула своє місце біля плити, де саме почала закипати кава.

– Дивись уважно, – сказав він.

Вікно було прочинене на шпарину, і звідти долітав димний запах луарської імли, що саме розходилася полями. Цей запах пробуджував ностальгію, так само, як і аромат горілого листя.

– Агов! – нам було дуже добре чути голос Люка, коли він підійшов із необачливою впевненістю людини, яка почувається непереможною. Луїс Рамонден і вусом не повів.

– Що у них там відбувається? – прошепотіла я Полю, показуючи на той апарат. Поль усміхнувся.

– Зараз сама все побачиш, – пообіцяв він.

– Агов, як справи? – Люк поліз до кишені по ключі. – Поспішаєте поснідати? Уже довго чекаєте?

Луїс у відповідь лише мовчки дивився.

– То слухайте, – Люк зробив широкий жест. – Млинці, домашні ковбаски, яйця й бекон по-англійськи. Фірмовий сніданок від Дессанжа. А на додачу – горнятко фірмової чорнющої та міцнющої кави, бо у вас, вочевидь, видалася важка нічка, – він розсміявся. – Що ж там було, га? Засідка на церковному ярмарку? Занапастили місцеву овечку? Чи щось зовсім інше?

Луїс продовжував тримати рот на замку. Він непорушно стояв, схожий на опудало поліцейського, тримаючись за ручку того візочка.

Люк знизав плечима та відчинив двері закусочної.

– Гадаю, після мого сніданку від Дессанжа у вас проріжеться голос.

Протягом декількох хвилин ми спостерігали, як Люк розтягував тент і гірлянди прапорців, що рекламували меню. Тим часом Луїс флегматично стояв поряд із фургоном, ніби нічого не помічаючи. Раз у раз Люк вигукував щось підбадьорливе поліцейському. Ще через якийсь час до мене долинули звуки музики з приймача.

– Чого він зволікає? – нетерпляче поцікавилась я. – Чому нічого не каже?

Поль широко вишкірився.

– Дай йому трохи часу, – порадив він. – Ці Рамондени довго запрягають, але якщо вже їдуть…

Луїс почекав рівно десять хвилин. До того часу Люк ще зберігав гарний настрій, але вже трохи збентежився й полишив спроби зав’язати бесіду. Він став розігрівати сковорідки для млинців, а його паперовий капелюх недбало зсунувся з лоба. Тоді, нарешті, Луїс зрушив з місця. Втім, недалеко – він просто зайшов за фургон разом зі своїм агрегатом і щез.

– Та що ж там у нього таке? – спитала я.

– Гідравлічний домкрат, – усміхнено відповів Поль. – Його використовують в автомайстернях. Поглянь.

На наших очах закусочна на колесах почала нахилятися вперед. Спочатку майже непомітно, але раптом фургон дав сильний нахил, від чого Дессанж вилетів зі своєї кухні, мов тхір.

Він був злий, та водночас і наляканий, уперше вибитий з рівноваги від початку цієї гри, і мені його новий вигляд дуже сподобався.

– Що ти в біса робиш? – розкричався він, недовірливо дивлячись на Рамондена. – Що це таке?

Мовчанка. Я побачила, як фургон знову трохи посунувся. Ми з Полем витягнули шиї, щоб краще бачити, що відбувається.

Люк швидко обдивився закусочну, щоб переконатись, що її не пошкоджено. Тент перекосився, а сам фургон похилився, ніби хижка, збудована на піску. Я спостерігала, як його обличчя знову стає обличчям азартного гравця – людини, яка має не тільки тузів у рукаві, а й думає, що тримає під контролем усю колоду.

– Ти ж мене посунув, – бадьоро й завзято промовив він. – Агов, ти справді мене посунув. Вибив, так би мовити, з колії.

Ми не почули від Луїса ні слова, але побачили, як фургон похилився ще трохи. Поль з’ясував, що з вікна спальні видно задній бік фургона, тож ми перемістилися туди, щоб краще бачити. Голоси були віддалені, але у вранішній тиші слова можна було розібрати.

– Агов, начальнику, – сказав Люк, і в його голосі вже почулися знервовані нотки. – Годі жартувати. Окей? Постав фургон на місце, а я зроблю тобі фірмовий сніданок. За рахунок закладу.

Луїс глянув на нього.

– Звісно, сер, – приязно сказав він, але фургон знову ще трохи посунувся вперед.

Люк замахав руками, ніби намагаючись зупинити подальший рух фургона.

– На вашому місці, сер, я б відійшов, – ввічливо запропонував Луїс. – Мені здається, ця штука доволі хитка.

Фургон посунувся ще трохи.

– Що це за ігри? – до голосу Люка знову повернулися злі нотки.

Луїс тільки всміхнувся.

– Учора вночі, сер, було вітряно, – лагідно промовив він, ще раз натиснувши ногою на гідравлічний домкрат. – Повалило цілий гайок дерев біля річки.

Я помітила, що Люк шаленіє. Від люті він утратив над собою контроль, сіпав головою, як войовничий когут перед герцом. Він був вищим за Луїса, але значно тоншим. Невисокий і кремезний Луїс усе дитинство тільки те й робив, що влізав у бійки. Саме через це він і став поліцейським. Люк зробив крок уперед.

– Негайно приберіть домкрат, – тихо й погрозливо наказав він.

Луїс усміхнувся.

– Звісно, сер, – відповів він. – Як скажете.

Ми дивилися на це, ніби в повільній перемотці. Закусочна на колесах, хистко підперта з одного боку, відкинулась назад, коли опору прибрали. У кухні стався справжній обвал – тарілки, склянки, столові прибори й каструлі несподівано попадали і з гуркотом покотились у куток фургона. Він за інерцією продовжував котитися назад, підштовхуваний власною вагою та вагою повалених меблів. На мить здалося, що він зараз перекинеться. Але фургон повільно та майже незграбно завалився на бік у траву на узбіччі з таким грюкотом, від якого здригнувся мій будинок, а внизу в буфеті так голосно задзвеніли чашки, що ми почули це на другому поверсі.

Кілька секунд вони тільки дивились один на одного – Луїс із виразом розуміння та співчуття на обличчі, а Люк – зі зневірою й усе більшою люттю. Закусочна на колесах лежала на боку у високій траві, з її нутра линув дзвін битого посуду.

– Ой, – сказав Луїс.

Люк розлючено кинувся на Луїса. Якусь мить я бачила щось розмите – руки й кулаки рухались надто швидко, і їх неможливо було нормально розгледіти. А потім Люк опинився на траві, закривши руками обличчя, а Луїс співчутливо допомагав йому підвестися.

– Божечки, сер, як таке могло статися? Зомліли на хвилинку, чи що? Ну, це ж шок, таке буває, цілком природно. Заспокойтеся.

Люка розривало від шаленства.

– Ти – взагалі – розумієш – що – ти – накоїв – мудаче?

Його було не дуже чітко чути, адже він закривав обличчя руками. Поль потім розповів, що бачив, як Луїс врізав ліктем Люкові в перенісся, але це сталося так швидко, що я не встигла роздивитися. Мені було б приємно це побачити.

– Та мій адвокат… обдере тебе, як липку… воно того варте, аби це побачити… чорт, я зараз стечу кров’ю до смерті!

Кумедно, але тепер я бачила фамільну схожість ще виразніше через ту його інтонацію розбещеного хлопчиська з міста, який ні в чому не знає відмови. Якоїсь миті я могла заприсягнутися, що він – цілковита копія своєї сестри.

Тоді ми з Полем пішли вниз – не думаю, що ми змогли витримати всередині бодай ще хвилину – і вийшли надвір, щоб далі споглядати забаву. Люк встиг підвестися, і з юшкою з носа та заплаканими очима був уже не такий гарний. Я помітила, що своїми новенькими паризькими черевиками він вступив у свіже собаче лайно. Я витягла носовичок. Люк підозріло глянув на мене, але взяв його. Став промокати носа. Було очевидно, що він ще нічого не зрозумів: він пополотнів, але з обличчя не сходив впертий войовничий вираз людини, за спиною якої стоять адвокати, радники й можновладні друзі.

– Ви ж бачили це, чи не так? – процідив він. – Ви ж бачили, що цей сучий син зі мною зробив?

Люк з недовірою поглянув на скривавлений носовичок. Ніс у нього добряче набрякнув, та й очі також.

– Ви ж обоє бачили, як він на мене напав? – продовжував Люк. – Серед білого дня! Щоб я зміг вибити з нього в суді кожний франк!..

Поль знизав плечима.

– Нічого особливого я не бачив, – проскрипів він. – Ми – старі люди, зір у нас уже не той, що раніше, та й слух не кращий…

– Але ж ви дивилися, – наполягав Люк. – Ви мали це бачити…

Він помітив, що я вишкіряюсь, і його очі відразу звузились.

– Ага, зрозуміло, – злісно проказав він. – То все це через вас, так? Думали, настрахаєте мене своїм домашнім жандармом?

Він глянув у бік Луїса.

– Якщо це й справді все, на що ви здатні… – тут він затиснув ніздрі, щоб зупинити кровотечу.

– Не думаю, що варто зводити наклеп, – флегматично зазначив Луїс.

– Отже, ти не думаєш? – огризнувся Люк. – Нічого, коли мій адвокат побачить…

Луїс перервав його:

– Ви засмучені, це нормально. Ваше кафе перекинув буревій. Зрозуміло, що ви самі не усвідомлювали, що робите.

Люк втупився в нього, не вірячи вухам.

– Жахлива ніч була вчора, – співчутливо докинув Поль. – Перший жовтневий буревій. Упевнений, вам вдасться отримати страховку.

– Звичайно, це мало колись статися, – додала я. – Такий високий фургон – і при дорозі. Дивно, що цього не сталося раніше.

Люк кивнув.

– Ясно, – стиха промовив він. – Непогано, Фрамбуаз. Зовсім непогано. Я бачу, ви добре попрацювали.

Він говорив майже улесливо.

– Та навіть без фургона я ще багато чого можу наробити. Ми можемо.

Він спробував посміхнутися, але здригнувся та знову схопився за носа.

– Але ви просто можете дати їм те, що вони хочуть, – продовжив він значно спокійніше. – Агов, тітонько! Що скажете?

Я не знала, що йому на це відповісти. Дивлячись на нього, я почувалася старою. Я очікувала, що він піддасться, але в цей момент він не виглядав переможено, на його обличчі, ймовірніше, було вичікування. Я розіграла свій найсильніший козир – наш найсильніший козир, мій і Поля, – та Люк все одно здавався непереможним. Так діти намагаються побудувати на річці дамбу. У нас була мить тріумфу – той вираз його обличчя, за нього можна дорого дати, – та, попри всі зусилля, річка завжди перемагає. Луїс також усе дитинство провів на берегах Луари. Він мав це знати. Але все, що він зробив, – це втягнув себе в халепу. Я уявила армію адвокатів, радників, міську поліцію – і наші імена на перших шпальтах, і розголошений секрет… Я почувалася втомленою. Такою втомленою.

А потім я побачила обличчя Поля. Він усміхався звичною розслабленою милою усмішкою і мав би зовсім дурний вигляд, якби не ліниві веселощі в його очах. Він зсунув берет на лоб, і цей жест видався мені водночас кумедним і героїчним – так само лицарі опускали забрала своїх шоломів перед останньою атакою ворога. Мені чомусь одразу ж захотілося розреготатись.

– Гадаю, ми всі… можемо це владнати, – сказав Поль. – Можливо, Луїс трохи перегнув палицю. Усі Рамондени трохи… ем-м-м… швидкі на розправу. Така вже кров.

Він винувато всміхнувся й повернувся до Луїса.

– Пам’ятаєте історію з Ґійомом? Хто він вам, бабусин брат?

Дессанж слухав усе це, і всередині нього росло роздратування й презирство.

– Батьків, – виправив Луїс.

Поль кивнув.

– О, так. Розбишаки – ці Рамондени. Усі вони т’кі.

Він знову перейшов на діалект – до речі, це, разом із заїканням, найбільше дратувало мою матір, – і його мова стала ще менш розбірлива, ніж раніше.

– Пам’ятаю, як у ту ніч вони очолили похід проти ферми – Ґійом виліз вперед і тупав своєю дерев’яною ногою, – і все через ту справу в «Поганій репутації» – здається, відтоді вона в цього закладу й погана…

Люк знизав плечима.

– Слухайте, я, звичайно, залюбки б послухав свіжу вибірку дивовижних сільських історій про давні часи. Але насправді я б…

– Тоді все заварив один молодий чоловік, – невблаганно вів своє Поль. – Я б сказав, він був чимось схожий на вас. Людина з іншого місця, чужого… Він думав, що зможе обвести бідних луарських простаків навколо пальця.

Він поглянув на мене, ніби перевіряв показники барометра емоцій на моєму обличчі.

– Та він погано скінчив, еге ж?

– Дуже погано, – поважно промовила я. – Гірше нікуди.

Люк спостерігав за нами обома з виряченими очима.

– Справді? – перепитав він.

Я кивнула.

– Йому також подобалися молоденькі дівчатка, – мій голос здався далеким і неясним. – Він їм підігравав. Використовував, щоб здобувати інформацію про різні речі. Сьогодні це наче називають розтлінням.

– Звісно, у ті часи в більшості дівчат не було батька, – люб’язно додав Поль. – Через війну.

Я помітила, що в очах Люка промайнуло розуміння. Він кивнув, ніби поставив галочку у своїй голові.

– Це якось пов’язано з минулою ніччю, так? – спитав він.

Я проігнорувала його запитання.

– Ви ж одружений, еге ж? – спитала я.

Він знову кивнув.

– Шкода, що в усе це буде втягнута ваша дружина, – вела своє я. – Розтління неповнолітніх… бридке діло. Навіть не знаю, як їй вдасться уникнути розголосу.

– Ви не зможете на мене це повісити, – квапливо заперечив Люк. – Дівчина не буде…

– Ця дівчинка – моя дочка, – спокійно сказав Луїс. – Вона зробить усе, що вважатиме за потрібне.

Ще кивок. Мушу визнати, Люк добре тримав удар.

– Гаразд, – промовив він.

І навіть спромігся всміхнутись.

– Гаразд. Я все зрозумів.

Попри все, він тримався впевнено та зблід від злості, а не від страху. Він глянув мені у вічі й іронічно скривив губи.

– Сподіваюся, перемога була того варта, тітонько, – підкреслив він останнє слово. – Бо від завтра вам треба буде шукати розради. Від завтра ваша сумна таємниця виплеснеться на шпальти всіх газет і журналів країни. Я лише зроблю кілька телефонних дзвінків перед від’їздом… Зрештою, це була така нудна вечірка, і якщо наш друг вважає, що його мала сучка хоч якось її прикрасила…

Він перервався на зловтішну посмішку для Луїса, але тільки охнув, коли на його зап’ястках – спочатку на одному і відразу ж на другому – замкнулися наручники.

– Що? – він мало не вдався до істеричного сміху. – Що ти в біса робиш? Додаєш до списку ще й викрадення? Ти взагалі розумієш, де перебуваєш? Це тобі що, Дикий, сука, Захід?

Луїс направив на нього свій фірмовий флегматичний погляд.

– Мій обов’язок попередити вас, сер, – сказав він, – що агресивна та образлива поведінка є неприпустимою, і що я зобов’язаний…

– Що?! – Люк майже зірвався на крик. – Яка поведінка?! Та це ж ти мене вдарив! Ти не…

Луїс глянув на нього з м’яким докором.

– Враховуючи вашу антисоціальну поведінку, ви, сер, даєте мені привід вважати, що перебуваєте під дією алкоголю або якоїсь наркотичної речовини, тож для вашої безпеки я зобов’язаний помістити вас під нагляд до з’ясування обставин…

– Ти що, затримуєш мене? – не вірячи вухам, перепитав Люк. – Ти висуваєш проти мне обвинувачення?

– Ні, поки цього не вимагатиме мій обов’язок, – докірливо відповів Луїс. – Та я впевнений, що ці два свідки підтвердять факт агресивної та погрозливої поведінки, образливих висловлювань і непристойного поводження, – він кивнув у наш бік. – Я вимушений просити вас, сер, пройти зі мною до відділка.

– Чорт забирай, та тут же немає ніякого відділка! – заверещав Люк.

– П’яних і порушників громадського порядку Луїс радо вітає в підвалі свого дому, – спокійно пояснив Поль. – Певна річ, таких випадків у нас давно не було, відтоді як п’ять років тому Гюгюст Тінон і лика не в’язав.

– Та в мене ж також є підвал, Луїсе. Можете цілком на нього розраховувати, якщо вважаєте, що він здатен втекти дорогою до села, – гостинно запропонувала я. – Там є добрий міцний замок, і він не зможе завдати собі шкоди…

Луїсові наче сподобалася моя пропозиція.

– Спасибі, удово Симон, – відповів він. – Думаю, це буде найкращий вихід. Принаймні до того часу, поки я придумаю, куди його діти.

Він критично оглядів Дессанжа, який тепер зблід зовсім не від люті.

– Ви всі несповна розуму, всі троє, – просичав той.

– Звісно, спочатку треба вас обшукати, – спокійно заявив Луїс. – Не можна дозволити вам спалити це місце чи заподіяти ще якусь шкоду. Чи не могли б ви вивернути кишені?

Люк похитав головою.

– Я просто не вірю, це якийсь абсурд, – сказав він.

– Перепрошую, сер, – наполягав Луїс, – та все ж маю попросити вас дістати все з кишень.

– Просіть, скільки влізе, – кисло огризнувся Люк. – Я не знаю, на що ви там собі сподіваєтесь, та коли про це дізнається мій адвокат…

– Я це зроблю, – запропонував Поль. – Він однаково не зможе в наручниках дотягнутися до кишень.

Попри позірну незграбність, він рухався дуже швидко, вправними руками браконьєра помацав одяг Люка й діставав звідти різні речі: запальничку, папіросний папір для самокруток, ключі від авто, гаманець, пачку цигарок. Люк тільки пручався та лаявся. Він роздивлявся на всі боки, ніби намагаючись покликати когось на допомогу, та вулиця неначе вимерла.

– Один гаманець, – Луїс перевірив його вміст. – Одна запальничка. Срібляста. Один мобільний телефон.

Він роздер цигаркову пачку й почав витрушувати її вміст собі на долоню.

І тут я помітила на долоні Луїса щось незнайоме. Прямокутний шматочок якоїсь брунатної речовини, схожої на зачовгану іриску.

– Цікаво, що це, – протягнув Луїс.

– Та пішов ти! – рявкнув Люк. – То не моє! Ти підкинув це мені, старий сучий сину! – це вже на адресу Поля, який дивився на нього із недоумкуватим подивом. – Ви ніколи не зможете довести…

– Може, й ні, – байдуже зронив Луїс. – Та можна ж спробувати?

6

Луїс, як і обіцяв, замкнув Дессанжа в підвалі. Як він нам пояснив, утримувати Люка можна не більше двадцяти чотирьох годин, бо потім потрібно буде висунути проти нього обвинувачення. З цікавістю поглядаючи на нас та ретельно зберігаючи байдужу інтонацію, він повідомив, що в нас є час владнати свої справи. Хороший він хлопець, цей Луїс Рамонден, навіть попри свою неквапливість. У питаннях комфорту він надто схожий на свого дядька Ґійома, і це, як я підозрюю, спочатку й збило мене з пантелику, не давши розгледіти його доброти. Сподіваюся тільки, що йому не доведеться найближчим часом про неї пошкодувати.

Спочатку Дессанж репетував і навіснів у підвалі. Вимагав адвоката, телефон, сестру Лору, цигарки. Скаржився, що в нього болить ніс, що він зламаний, а просто зараз уламки носового хряща прямують до його мозку. Він грюкав у двері, благав, погрожував, лаявся. Ми не звертали на нього уваги, і в якийсь момент ці звуки припинились. О пів на першу я принесла йому каву й тарілку з хлібом і м’ясною нарізкою. Він був похмурий, проте спокійний, і знову виглядав так, ніби намагався щось вирахувати.

– Ви просто відтягуєте момент, тітонько, – сказав він мені, поки я пластувала хліб. – У вас є тільки двадцять чотири години, бо ви ж знаєте – якщо я комусь зателефоную…

– Тобі їжа непотрібна? – погрозливо рявкнула я. – Бо тобі не завадить трохи поголодувати, а мені тоді не треба буде слухати твої паскудні балачки. Гаразд?

Він сердито глипнув на мене, та все ж промовчав.

– От і добре, – сказала я.

7

Після полудня ми з Полем завзято вдавали, ніби зосереджені на роботі. Була неділя, ресторан не працював, та все ж чекало багацько роботи в саду та городі. Я сапала, підрізала й полола, допоки мені не стали пекти нирки, а пахви не залило потом. Поль спостерігав за мною з будинку, не усвідомлюючи, що я теж за ним спостерігаю.

Ці двадцять чотири години. Вони свербіли й роз’їдали, ніби кропивниця. Я розуміла, що треба якось діяти, але що саме робити – було за межами мого розуміння. Ми знешкодили одного Дессанжа – принаймні на деякий час, – але інші ж на волі, сповнені зловмисних намірів. А часу обмаль. Декілька разів я навіть заходила до телефонної будки біля пошти – вигадувала собі справи, щоб тільки бути коло неї. Один раз я мало не набрала номер, але поклала слухавку до того, як почула відповідь, бо збагнула, що й гадки не маю, що саме треба сказати. Здавалося, що куди не глянь, на мене у відповідь витріщається та сама жахлива правда, той самий жахливий набір альтернатив. Стара Мама з пащею, повною гачків, зі скляними розлюченими очима, і я щосили тягну, опираючись жахливому тиску, пручаючись, ніби піскар на волосині, ніби ця щука – то частина мене; наче це я намагаюсь обірвати волосінь і вивільнитись, немов то чорне нутро мого серця звивалося й тріпалось на волосіні, наче якась жахлива, таємна здобич…

Усе звузилося до одного з двох варіантів. Звісно, можна було помріяти й про інші можливості – наприклад, Лора Дессанж обіцяє залишити мене у спокої в обмін на звільнення її маленького братика, – але глибинна прагматична частина моєї свідомості розуміла, що так не буде. Завдяки своїм діям ми добилися тільки одного – виграли час, і я відчувала, як цей приз повільно, секунда за секундою, вислизає з моїх рук, а я ламаю голову, як саме можу ним скористатися. Якщо я цього не зроблю, до кінця тижня Люкова погроза – ваша сумна таємниця виплеснеться на шпальти всіх газет і журналів країни – втілиться в друкованому виданні, і я втрачу все: ферму, ресторан, своє становище у Ле-Лавезі… Єдиний вихід вбачався мені в тому, щоб використати правду як зброю. Та хоч це й здатне допомогти мені відвоювати дім і бізнес, хто може передбачити, як воно позначиться на Пісташ, Нуазетт і Полеві?

Я скреготала зубами від безсилля. Нікому не побажаєш постати перед таким вибором. Нікому.

Я так завзято сапала грядку з цибулею-шалот, що зовсім забулася, і стала зачіпати стиглі блискучі цибулинки, відкидаючи їх разом із бур’янами. Зупинилась, щоб витерти піт з очей, і зрозуміла, що плачу.

Нікому не побажаєш обирати між життям і брехнею. Але Мірабель Дартижан, жінці у фальшивих перлах і з ніяковою усмішкою, жінці з гострими вилицями та стягнутим волоссям, усе ж довелося. Вона кинула все: ферму, сад, свій маленький облаштований притулок, своє горе та правду – і, не озирнувшись, пішла… Її альбому, що містить такі ретельні зіставлення й перехресні посилання, бракує лиш одного факту, якого вона не записала, можливо, тільки тому, що й не могла його знати. До завершення нашої історії залишається ще один факт. Один-єдиний факт.

Якби не мої дочки і не Поль, переконувала я себе, – я б оприлюднила геть усе. Тільки щоб дошкулити Лорі, щоб вкрасти її тріумф. Але ж тут був іще Поль, такий спокійний і невимогливий, що зумів своєю мовчазною скромністю непомітно подолати всі мої захисні кордони. Поль, одвічне посміховисько із заїканням і подертою блакитною спецівкою, Поль, який має вправні руки та щиру усмішку. Хто б міг подумати, що це буде Поль, після стількох років? Хто б міг подумати, що через такий довгий час я нарешті знайду шлях додому?

Кілька разів я ладна була набрати номер. Урешті-решт, Мірабель Дартижан уже давно мертва. Не варто тягти її в темних водах мого серця, як Стару Маму на гачку. Ще одна брехня нічого не змінить, вмовляла я себе. Навіть якщо я нині розкажу правду, це не дасть мені спокути. Та Мірабель Дартижан залишилася впертою навіть по смерті. Навіть тепер я відчуваю її – чую її, наче гудіння дротів у вітряну погоду; її різкі крики – єдине, що залишилось у пам’яті на згадку про неї. Неважливо, що я так і не збагнула, як сильно її любила. Її любов, ця таємниця з розколотого каменя, тягне мене з собою на тьмяне дно.

Та все ж. Так буде неправильно. Так мені каже Полів голос усередині мене. І він невблаганний, як річка. Неправильно жити брехнею. Чому ж я маю робити цей вибір?

8

Уже сідало сонце, коли він прийшов до мене. Я так довго гарувала в саду, що біль у кістках віддавав шаленим скавчанням і скреготом. У пересохлому горлі ніби застрягла купа рибальських гачків. У голові – запаморочення. Та я не поверталася до нього, відчуваючи, що він мовчки стоїть у мене за спиною, нічого не каже, бо не має потреби говорити, тож просто вичікує слушний момент.

– Що тобі треба? – через якийсь час прохрипіла я. – Припини витріщатися на мене, заради бога, і піди займися чимось корисним!

Поль нічого не сказав у відповідь. Я відчула, як пече потилиця. Я нарешті обернулася до нього, розмахуючи сапкою, і зарепетувала материним голосом: – Кретин! Чого ти до мене причепився? Нещасний старий дурень!

Гадаю, мені хотілося зробити йому боляче. Тоді все було б простіше: сповнений образи та відрази, він би розлючено відвернувся від мене, але натомість він просто дивився мені у вічі – дивно, я завжди думала, що в цій грі перевершити мене неможливо, – стояв і терпляче дивився, не рухаючись, нічого не говорячи, просто чекаючи, поки я договорю, щоб сказати щось самому. Я оскаженіло відвернулась, бо боялася його слів і тієї жахливої лагідності.

– Я приготував нашому гостеві вечерю, – промовив він. – Може, і ти б щось поїла?

Я похитала головою.

– Не хочу нічого. Залиш мене в спокої, – відказала я.

За спиною почулося зітхання.

– Вона була така ж сама, – констатував він. – Мірабель Дартижан. Ніколи не приймала допомоги, навіть сама собі не хотіла допомогти.

Він говорив спокійно та задумливо.

– Ти дуже на неї схожа, сама знаєш. Та від цієї схожості тобі й іншим тільки клопіт.

У відповідь я сказала щось різке й вирішила не дивитись на нього.

– Усіх відігнала своєю впертістю, – вів своє Поль. – Не розуміла, що варто лише сказати – і кожен їй би допоміг. Але вона ніколи нічого не казала. Жодній живій душі.

– Гадаю, вона не могла, – глухо кинула я. – Про деякі речі говорити не можна. Просто… не можна.

– Подивись на мене, – сказав Поль.

В останніх західних променях його обличчя порожевіло і, попри зморшки й прокурені вуса, було молодим і рум’яним. Небо над ним було криваво-червоне, оздоблене хмаринками.

– Настає час, коли хтось має сказати, – слушно зауважив він. – Я весь цей час недарма читав альбом твоєї матері, і що б ти там собі не думала, я не такий телепень, яким можу здатися.

– Пробач, – вичавила я. – Не хотіла тебе образити.

Поль безапеляційно покрутив головою.

– Я знаю. Я не такий розумний, як ти чи Кассі, та здається мені, що розумний тут швидше розгубиться.

Він усміхнувся й постукав себе по скроні зігнутим пальцем.

– Надто багато всього відбувається, – лагідно промовив він. – Аж занадто.

Я здивовано глипнула на нього.

– Бачиш, болить не від правди, – продовжував він. – Якби вона знала це, нічого б не сталося. Якби вона попросила про допомогу, а не вперто чинила по-своєму, як і завжди…

– Ні, – стиха промовила я. – Ти не розумієш. Вона ніколи не знала, як усе було насправді. А якщо й знала, то приховувала це навіть від самої себе. Заради нас. Заради мене…

Тут мені перехопило горло, і зі шлунка нагору піднявся, викликаючи судоми, знайомий кислий присмак.

– Не вона мала розкрити правду. То ми… я повинна була зробити.

Я болісно ковтнула повітря.

– Тільки я знала цю історію до кінця. Тільки мені варто було зібратися з духом…

Я запнулась і знову стала його розглядати. Ця мила і тужлива усмішка. Ці похилені плечі, як у мула, що терпляче й спокійно носив тяжкі вантажі. Як сильно я йому заздрила. Як сильно я його хотіла.

– У тебе вистачає духу, – запевнив мене Поль. – І завжди вистачало.

Ми втупились одне в одного. Між нами запала тиша.

– Гаразд, – проказала я. – Відпусти його.

– Ти впевнена? Наркота, яку Луїс знайшов у його кишені…

Попри сухість у роті, я несподівано для себе безтурботно розсміялась.

– Ми обоє чудово знаємо, що не було там ніяких наркотиків. Це просто невинна фальшивка, яку ти підкинув, коли нишпорив у нього в кишенях.

Дивлячись на його спантеличену мармизу, я знову розреготалась.

– Спритні пальці, Полю, вправні руки. Гадаєш, ти один тут вмієш робити правильні висновки?

Поль кивнув.

– То що ти робитимеш? – спитав він. – Коли він розпатякає все Янніку і Лорі…

Я похитала головою.

– Нехай розказує, – зронила я.

І відчувала дивну легкість, так легко мені ніколи не було – ніби пушинка на воді. Зсередини мене проривався сміх, шалений сміх людини, яка ладна пустити за вітром усе, що має.

Я сунула руку в кишеню фартуха й дістала паперову смужечку з номером телефону.

Потім, схаменувшись, полізла по телефонну книжку. Покопавшись у ній хвильку, знайшла потрібну сторінку.

– Гадаю, тепер я знаю, що мені робити, – сказала я.

9

Клафуті з яблук і кураги. Перебийте яйця й борошно разом із цукром і розтопленим маслом до густої кремоподібної консистенції. Продовжуючи збивати, потроху додавайте молоко. Має вийти рідке тісто. Добряче змастіть форму маслом і покладіть до тіста порізані фрукти. Додайте корицю і гвоздику, поставте в духовку на середню температуру. Коли пиріг почне підніматись, посипте зверху коричневим цукром і змастіть маслом. Випікайте доти, доки верхівка не затвердіє і не стане хрусткою.

Врожай був мізерним. Посуха, а потім руйнівні дощі зробили свою справу. Ми всі, навіть мати, зазвичай із нетерпінням чекали щорічного свята врожаю. Вона пекла свої особливі пироги, виставляла на підвіконнях миски з фруктами й овочами і виробляла з тіста всілякі дивні штуки – сніп пшениці, рибу, кошик яблук, – щоб спродати на ярмарку в Анже.

Ярмарок завжди відбувався в кінці жовтня, і в цей день учні недільної школи купчилися навколо фонтана (що був по-язичницьки прикрашений квітами, фруктами, кукурудзяними вінками й ліхтариками, вирізаними з фарбованих гарбузиків). Усі виряджалися в найкращий одяг, запалювали свічки й співали. Служба потім продовжувалась у церкві, вівтар драпували зеленою і золотавою тканиною, а гімни, що луною відбивалися на площі, де ми слухали їх, зачудовані принадою забороненого, розповідали про відбір обраних та спалення полови.[48] Ми завжди чекали завершення меси і приєднувались до святкувань разом з усіма, поки кюре сповідав охочих у церкві, а в спустошених полях палили врожайне багаття.

Саме тоді й починався ярмарок. Свято врожаю – з боротьбою, бігом наввипередки та всілякими змаганнями: з танців, зі збору яблук, з поїдання млинців, гусячих перегонів. Переможців і невдах пригощали пряниками й сидром. Біля фонтана продавали різні домашні вироби, а на жовтогарячому кріслі тронувала королева врожаю, яка засипала перехожих квітами.

Та цього року ми якось прогледіли його прихід. Раніше ми чекали цього свята навіть більше, ніж Різдва, бо подарунків тоді було мало, та й грудень – не надто вдалий місяць для святкування. Скороминущий і соковито-солодкий жовтень, із червонувато-золотавим відблиском, ранніми заморозками й блискучим листям – то зовсім інша річ: чарівний час, останній радісний виклик прийдешнім холодам. В інші роки ми заздалегідь складали під навісом гілля й опале листя, намиста райських яблучок і мішки з горіхами чекали свого часу, наш найкращий одяг був випрасуваний, а черевики напуцовані для танців. Ми також могли влаштувати святкування біля Спостережного Пункту (прикрашали вінками Стовп Скарбів і пускали по брунатній луарській воді головки червоних квітів), різали й сушили в духовці яблука та груші, по дому розвішували на щастя гірлянди з кукурудзи та ляльок з кукурудзяного бадилля, вигадували розіграші й нетерпляче потирали животи.

Але того року все було інакше. Спочатку нам зіпсував настрій кислий присмак подій у «Поганій репутації», а згодом пішли листи, чутки, написи на стінах, перешіптування за нашими спинами і ввічливе мовчання в обличчя. Усі вирішили, що не буває диму без вогню. Обвинувачення (напис «нациська шльондра» поновлювався на курнику більшими та яскравішими літерами щоразу, як ми його зафарбовували), підживлювані материним небажанням визнати чи спростувати плітки, разом із розповідями про її походи до «Ля Реп» переходили із вуст в уста і тільки загострювали підозри. Того року свято врожаю для родини Дартижан було безрадісним.

Інші тим часом складали багаття та в’язали у жмути пшеницю. Діти збирали залишки між рядами, щоб ані зернинки не пропало дарма. Ми ж знаходили останні яблука з тих, які не пошкодили оси, і складали їх у підвал на підносах, кожне яблучко клали окремо, щоб інші не заразились гнилизною від якогось одного. Зносили кошики з овочами до погреба й пересипали їх сухою землею. Мати навіть напекла фірмових хлібин і спродала їх в Анже, бо в Ле-Лавезі попит на її випічку був невеликий. Я пам’ятаю, як ми завантажили візочок хлібинами й пирогами, як сонце виблискувало на глянцевих, ніби полірований дуб, скоринках хлібинок у формі жолудів, їжачків і веселих фізіономій.

Дехто з дітей відмовлявся з нами розмовляти. Якось із зарості тамариску хтось обкидав грудками землі Кас-сі та Ренетт, коли вони йшли до школи. З наближенням важливого дня дівчата стали критично придивлятися одна до одної, особливо ретельно розчісувати волосся та вмиватися вівсяним борошном, адже під час святкування одну з них оберуть королевою врожаю, вона надіне корону з ячменю й триматиме в руках дзбаник вина. Мені це було взагалі нецікаво. З коротким прямим волоссям і жаб’ячим личком мені ніколи не світило стати королевою врожаю. До того ж без Томаса геть усе втрачало сенс. Я роздумувала, чи побачу його знову. Сиділа біля Луари з моїми пастками та вудкою і чекала. І чомусь вірила, що коли я впіймаю ту щуку, Томас повернеться.

10

Ранок того святкового дня був холодним і сонячним, з притаманним жовтню відблиском жаристого вугілля. Минулої ночі мати очей не стулила: скоріше з впертості, аніж з любові до традицій вона пекла пряники й темні гречані млинці, варила ожинове варення. Усе це вона запакувала в кошики і дала нам на продаж. Я й не планувала йти на ярмарок. Натомість я видоїла козу, поробила свої недільні хатні справи та вирушила до річки. Напередодні я змайструвала особливо хитромудру пастку: скріпила дротяною сіткою два ящики й банки з-під мастила, поклала всередину приманку – шматочки риби – і встановила її біля самого берега. Тож час був її перевірити. З вітром до мене долітав запах покошеної трави й дим перших осінніх багать, і цей аромат був щемким, дуже давнім нагадуванням про щасливіші часи. Я відчувала себе такою старою, плентаючись луарськими кукурудзяними полями. Мені здавалося, що я вже так довго живу на світі.

Біля Стоячих Каменюк я побачила Поля. Він наче й не здивувався, помітивши мене, – на секунду відірвав погляд від свого вудилища та знову зосередив усю увагу на корковому поплавку.

– Ти що, не ї-їдеш на ярмарок? – спитав він.

Я похитала головою. Раптом я зрозуміла, що ми не бачились відтоді, як мати нагнала його з нашого дому, і відчула докір сумління за те, що так швидко забула старого друга. Можливо, через те я й присіла біля нього. Звісно, не тому, що шукала компанії, – навпаки, мене душила гостра потреба в самотності.

– Я т-теж не поїду.

Того ранку він був якимсь понурим і кислим. Зосереджено втуплені очі, насуплені брови – такий на диво дорослий вираз обличчя.

– Усі ці ідіоти н-нап’ються і г-гопцюватимуть. Кому воно треба?

– Точно не мені, – я зачаровано дивилась на маленькі вири на поверхні річки. – Я перевірю пастки, а потім, мабуть, спробую дістатися великої відмілини. Кассі казав, туди інколи запливають щуки.

Поль якось цинічно на мене поглянув.

– Т-тобі ніколи її не впіймати, – бовкнув він.

– Чому?

– Не в-впіймаєш, от і все, – він стенув плечима.

Якийсь час ми пліч-о-пліч рибалили, сонце поволі гріло нам спини, а жовто-червоні листочки неквапом падали в блискучу річкову воду. Через поля до нас долинув звук церковних дзвонів, що означав кінець меси. Свято врожаю мало розпочатися за десять хвилин.

– А інші йдуть? – Поль витяг з-за щоки черв’яка та спритно насадив його на гачок.

– Мені байдуже, – знизала я плечима.

У тиші, що запала між нами, я почула, як в Поля забурчав живіт.

– Голодний?

– Ні.

І от тоді я його й почула. Ясний, як день, спочатку ледь розпізнаваний, але все чіткіший, як дзижчання оси, як шум крові у скронях після швидкої пробіжки полями. Звук мотоцикла.

Мене раптом охопила паніка. Не можна, щоб його бачив Поль. Якщо це Томас, я маю бути сама. І в моєму зболілому серці раптом кольнуло від радості, бо щось впевнено підказало мені, що це був Томас.

Томас.

– Може, варто й заглянути туди, – промовила я з удаваною байдужістю.

Поль пробурчав щось незрозуміле.

– Там будуть пряники, – спокушала я його. – І печена картопля, і смажена кукурудза… і пироги… і ковбаски на вугіллях…

Я почула, як його шлунок забурчав ще голосніше.

– Ми могли б пролізти туди й пригоститися, – запропонувала я.

Мовчання.

– Там будуть Кассі та Ренетт.

Принаймні я сподівалася, що вони там будуть. Я розраховувала, що їхня присутність дозволить мені швидше здихатися Поля й повернутись до Томаса. Від самої думки про його близькість – нестерпної гарячої радості, яка сповнювала мене від очікування зустрічі з ним – земля палала під ногами.

– І-і в-вона там буде? – у його голосі бриніла ненависть, яка за інших обставин дуже би мене здивувала. – Тобто твоя м-м-м-м… – він докладав усіх зусиль, щоб вимовити. – Твоя м-м-м-м…

Я похитала головою.

– Не кажи так, – різко перебила я його, хоч і не хотіла бути грубою. – Полю, мене бісить, коли ти так робиш.

Поль байдуже кивнув. Тепер я дуже добре чула звук мотоцикла, він був десь за милю чи дві звідси. Я так стиснула кулаки, що нігті впилися мені в долоні.

– Тобто, – м’якше промовила я, – це ж нічого не означає. Вона просто не розуміє, от і все.

– В-вона т-там б-буде? – наполягав Поль.

Я похитала головою.

– Ні, – збрехала я. – Вона сказала, що краще почистить сьогодні козятник.

Поль кивнув.

– Тоді гаразд.

11

Томас міг чекати біля Спостережного Пункту десь годину. Погода була тепла. Він, імовірно, заховав мотоцикл у кущах і викурив цигарку. Якщо поблизу нікого не було, міг навіть ризикнути й разок зануритись у воду. Якщо до того часу ніхто б не появився, він нашкрябав би нам звісточку й залишив її (може, разом з акуратно загорнутими в газету журналами та солодощами) на вершечку Спостережного Пункту, на розгалуженні під платформою. Я здогадувалась, що так може бути, – він уже робив так раніше. За цей час я могла завиграшки дійти з Полем до села, а потім непомітно вшитись і повернутися сюди. Я не скажу Кассі й Ренетт, що приїздив Томас. Сама думка про це викликала вибух зловтішної радості. Я уявляла його обличчя, осяяне усмішкою, призначеною лише мені. З цією думкою я фактично погнала Поля до села, вчепившись своєю гарячою рукою в його прохолодну.

Площу перед фонтаном уже наполовину заповнили люди. Ще більше людей виходило з церкви: діти тримали свічечки, старші дівчата були вбрані у вінки з осіннього листя, купка молодиків щойно зі сповіді – і серед них Ґійом Рамонден – підморгували юнкам, щоб потім пожати нову копу гріховних думок. Зрештою, свято врожаю якраз для цього пасувало, і після нього варто було очікувати ще на дещо… Я побачила Кассі й Ренетт, які стояли трохи окремо від юрби. На Ренетт було червоне фланелеве плаття й намисто з ягід, а Кассі жував глазуровану булочку. Ніхто з ними не розмовляв, усі наче обходили їх стороною. Ренетт сміялася, і то був високий різкий скрик морського птаха. Неподалік від них стояла мати, тримаючи в руках кошик з випічкою та фруктами. Серед святкового натовпу вона мала аж надто похмурий вигляд, її чорна сукня і сірий шарф виділялися на фоні квітів і прапорців. Я відчула, як поруч зі мною напружився Поль.

Групка людей біля фонтана затягнула бадьору пісню. Там був Рафаель, і Колетт Ґодін, і дядько Поля – Філіпп Ур’я, з невдало зав’язаним на шиї жовтим шарфом, й Аньєс Петі в недільній сукні, шкіряних черевиках та вплетеними у волосся ягодами. Я пам’ятаю, як на секунду її голос вивищився над усіма – непрофесійний, проте чистий і милий. І я відчула, як по потилиці пробіг холодок, ніби привид, на який вона незабаром перетворилась, передчасно пройшовся по моїй могилі. Я досі пам’ятаю слова, які вона виспівувала:

A la claire fontaine j’allais me promener

J’ai trouvé l’eau si belle que je m’y suis baignée

Il y a longtemps que je t’aime

Jamais je ne t’oublierai.[49]

Томас – якщо то справді був Томас – уже мав доїхати до Спостережного Пункту. Але Поль, здавалося, і не думав іти в гущавину натовпу. Натомість він дивився на мою матір, яка стояла через дорогу від фонтана, і нервово кусав губи.

– Ти ж казала, що її тут не буде, – дорікнув він.

– Я не знала, – відбрехалась я.

Якийсь час ми стояли й дивились, як пригощаються інші люди. Навколо фонтана на столах були розставлені глеки з сидром і вином, та й багато жінок, як моя мати, стояли біля церковних воріт із хлібцями, бріошами й фруктами. Я відмітила, що мати тримається окремо, а наїдки, які вона так старанно готувала, зацікавили лише декількох людей. На її обличчі застигла байдужість. Тільки руки видавали її – білі нервові руки, що сильно стискали ручку кошика. На фоні її блідого обличчя вирізнялись закусані до білого губи.

Я розхвилювалася. Поль, схоже, і не збирався нікуди йти від мене. Якась жінка – здається, то була Франсін Креспін, сестра Рафаеля – простягнула Полеві кошик з яблуками, але, побачивши мене, стисла губи: усі добре знали про напис на курнику.

З церкви вийшов священик. Лагідні блакитні очі отця Фромана блищали від радості, що люди всі разом; на дерев’яній палиці він ніс позолочене розп’яття, що майоріло, як трофей. Позаду нього два вівтарні хлопчики тягли статую Діви Марії на золотистій підставці, прикрашеній ягодами й осіннім листям. Учні недільної школи зі своїми свічками вишикувались у невеличку процесію та заспівали гімн врожаю. Дівчата стали чепуритися й усміхатися навсібіч. Я помітила серед них і Ренетт. Потім з’явився жовтий трон королеви врожаю, його з церкви винесли два молодики. Це була всього лише солома з підголівником і підлокітниками, сплетеними з кукурудзяного бадилля, та із сидінням з опалого листя. Але на якусь мить, коли його освітило сонце, він здався мені золотим.

Біля фонтана в очікуванні стояло з десяток дівчат підхожого віку. Я пам’ятаю кожну: Жаннет Креспін у надто тісній сукні для першого причастя, руда Франсін Ур’я з розсипом ластовиння, яке не могло стерти ніяке вмивання з висівками, Мішель Петі з туго заплетеними косичками та в окулярах. Жодна з них не варта була й нігтя Ренетт. І вони теж про це знали. Я зрозуміла це з того, як вони дивились на неї із заздрістю та підозрою, а вона стояла трохи окремо від інших, у червоному платті, з розпущеним волоссям, у яке були вплетені ягоди. Утім, в їхніх очах було ще й задоволення, бо ніхто б не проголосував за Ренетт Дартижан на цьогорічному обранні королеви врожаю. Не цього року, враховуючи чутки, що кружляли навколо нас, мов зів’яле листя на вітру.

Заговорив священик. Я слухала його з усе більшим нетерпінням. Томас. Мабуть, там чекає. Треба було йти, якщо я не хотіла з ним розминутися. Поль стояв поруч зі мною і витріщався на фонтан з тупуватим напруженням на обличчі.

– Це був рік численних випробувань… – його голос заколисував, як віддалене овече бекання. – Але ваші віра та сила, як і завжди, допомогли нам пережити його.

Я бачила, що люди в натовпі відчувають те саме нетерпіння, що й я. Вони вже прослухали довгу проповідь. Тепер настав час для коронування королеви врожаю. Для танців і гульби. Я побачила, як якась дитина поцупила з материного кошика шматок пирога й похапцем, жадібно відкушуючи, зжерла його.

– Тепер настав час для свята.

О, це було вже щось. Натовп зашушукався, пробіг нетерплячий схвальний шепіт. Отець Фроман також це відчув.

– Я тільки прошу вас у всьому дотримуватися міри, – промекав він. – І пам’ятати, кого ви вшановуєте і без кого не було б ані врожаю, ані свята…

– Та досить уже, отче! – прокричав грубий і радісний голос десь з боку церкви. Отець Фроман напустив на себе ображений і сумирний вигляд.

– Усе свого часу, діти мої, – зауважив він. – Як я й сказав, прийшов час вшанувати Господа Бога нашого та обрати королеву врожаю, дівчинку від дванадцяти до вісімнадцяти років, яка керуватиме нашим святкуванням і носитиме корону з ячменю…

Його перервали десятки голосів, що викрикували різні імена, деякі з яких було не розібрати. Рафаель заволав: «Аньєс Петі!», й Аньєс, якій було добряче за тридцять, почервоніла від радісного замішання і на якийсь час стала красунькою.

– Мірей Дюпре!

– Колетт Ґодін!

Жінки, чиї імена викрикували, цілували своїх чоловіків та вдавали обурення від компліменту.

– Мішель Петі!

То була достобіса віддана мама Мішель.

– Жоржетт Леметр!

То Анрі висунув кандидатуру своєї дев’яносторічної бабусі й широко всміхався з власного жарту.

Декілька молодих людей підтримали Жаннет Креспін, і вона затулила руками немилосердно розчервоніле обличчя. І тут Поль, що весь цей час мовчки стояв біля мене, зробив крок уперед.

– Рен-Клод Дартижан! – голосно, без заїкання вигукнув він, і його голос звучав як голос дорослого чоловіка, дуже несхожий на його звичне повільне й непевне мимрення.

– Рен-Клод Дартижан! – повторив він, і люди стали обертатись на нього, здивовано перешіптуючись.

– Рен-Клод Дартижан! – знову крикнув він і вирушив через площу просто до оторопілої Ренетт, тримаючи намисто з райських яблучок. – Ось. Це тобі, – сказав він уже тихіше, та все ж без заїкання, і надів намисто на шию Ренетт.

Маленькі жовтогарячі плоди виблискували у світлі жовтневого сонця.

– Рен-Клод Дартижан! – учетверте проголосив він, тоді взяв Ренетт за руку й підвів до солом’яного трону. Отець Фроман мовчав, на його губах грала ніякова усмішка, але він дозволив Полеві увінчати голову Ренетт ячмінною короною.

– Дуже гарно, – лагідно сказав священик. – Дуже гарно.

Потім, уже голосніше, сповістив:

– Отже, я проголошую Рен-Клод Дартижан цьогорічною королевою врожаю!

Мабуть, через нетерплячку, викликану думками про сидр і вино, що чекали на гультяїв. Може, з подиву від того, що бідолашний малий Поль Ур’я вперше в житті заговорив без заїкання. Або ж завдяки вигляду Ренетт, яка велично сиділа на троні й усміхалась червоними, як вишні, губами, а її волосся, осяяне сонцем, нагадувало німб. Хай там як, але більшість селян зааплодували. Декілька навіть підбадьорили її схвальними вигуками й викрикнули її ім’я – то були лише чоловіки, і серед них я помітила навіть Рафаеля і Жульєна Ланісена, які в ту ніч були в «Поганій репутації». Втім, кілька жінок утримались від оплесків. Таких виявилось небагато, так, жменька, але достатньо. Наприклад, мати Мішель і злоязикі пліткарки Марта Ґодін та Ізабель Рамонден. Та все ж вони були не в більшості, і хоч дехто мав збентежений вигляд, усі підтримали натовп. Хтось навіть аплодував, коли Ренетт кидала учням недільної школи квіти та фрукти зі свого кошика. Коли я повернулася, щоб пропхатися крізь юрбу назад, краєм ока я побачила матір – і вклякла. Мене здивував незвичний вираз її обличчя – ніжний, теплий, її щоки розрум’янились, а очі блищали майже так само яскраво, як і на весільному фото. Шарф сповз із голови, коли вона ледь не біжучи прямувала до Ренетт. Гадаю, я єдина, хто це бачив. Усі інші дивились на мою сестру. Навіть Поль витріщався на неї зі свого місця біля фонтана, на його обличчя повернувся звичний недоумкуватий вираз, ніби нікуди й не зникав. Щось перевернулось усередині мене. Очі так несподівано запекли, що спочатку мені здалося, що то якась комаха – оса абощо – вжалила повіко.

Я впустила булочку, яку намагалась жувати, і намірилась непомітно піти. На мене ж чекав Томас. Раптом мені стало дуже важливо вірити, що Томас справді на мене чекає. Томас, який любить мене. Томас, тільки Томас, назавжди. На мить я озирнулась, щоб закарбувати в пам’яті той момент. Моя сестра – королева врожаю, найкрасивіша королева врожаю з усіх – в одній руці тримає кукурудзяне бадилля, а в іншій – круглий яскравий плід, який поклав їй отець Фроман, вони дивляться одне одному в очі, він мило й наївно усміхається, поряд опиняється мати, усмішка сповзає з її сяючого обличчя, і вона несподівано відсахується. Її голос долітає до мене крізь гудіння веселої юрби: Що це? На бога, що це? Хто тобі це дав? Я збагнула, що то не яблуко і навіть не гранат. Призом королеві врожаю був апельсин.

Я втекла, поки ніхто не звертав на мене уваги. Я щодуху бігла до річки, невидима оса досі щипала очі, а думки геть змішалися. Мені повсякчас потрібно було зупинятися, щоб втамувати спазми, які скручували шлунок, – вони нагадували сміх, але від них щоразу бризкали сльози. Це ж треба, апельсин! Його дбайливо зберігали для особливої нагоди, загорнули в папіросний папір для королеви врожаю, аж тут нагодилась моя мати… Сміх обпікав зсередини, мов кислота, насилаючи на мене гострий біль, від якого я качалась по землі та смикалась, мов риба на гачку. Вираз материного обличчя смішив мене до знемоги, варто було лиш пригадати його: гордість одразу змінилась на страх – ні, жах, – коли вона побачила однісінький апельсинчик. У проміжках між спазмами я стрімголов мчала, вираховуючи, що хвилин десять знадобиться мені, щоб дістатися до Спостережного Пункту, плюс час, що ми простирчали біля фонтана – може, хвилин зо двадцять, – і захлиналась від страху, що Томас міг уже й піти.

Цього разу я його попрошу, пообіцяла я собі. Цього разу попрошу його взяти мене з собою, куди б він не прямував, чи то назад до Німеччини, чи то до лісу, у довічні біга, куди завгодно, лише він і я… я… Поки бігла, я молилась Старій Мамі, і тернові колючки впивалися в голі ноги, та я на це не зважала. Благаю, Томасе. Благаю. Тільки ти. Назавжди.

На цьому шаленому бігу мені ніхто не трапився. Усі були на святкуванні. Коли я добігла до Стоячих Каменюк, я вигукнула його ім’я хриплим, як у чайки, голосом, а у відповідь почула тільки оксамитову річкову тишу.

Невже він уже пішов?

– Томасе! Томасе! – я охрипла від сміху, охрипла від страху. – Томасе! Томасе!

Він з’явився так зненацька, що я й не помітила, звідки. Вислизнув із кущів, однією рукою стиснув талію, а іншою затулив мені рота. Спочатку я його не впізнала – обличчя було якесь темне – і почала несамовито пручатись, намагаючись вкусити його за руку й видаючи якісь пташині звуки.

– Тихо, дівко, що ти в біса робиш?

Я впізнала голос і перестала пручатись.

– Томасе, Томасе.

Я не могла припинити називати його ім’я, мої ніздрі заповнив рідний запах тютюну й поту від його одягу. Я притиснула до обличчя його кітель, так, як ніколи не наважилася б два місяці тому, і потай з відчайдушною пристрастю поцілувала підкладку.

– Я знала, що ти прийдеш. Я знала.

Він глянув на мене, але нічого на це не сказав.

– Ти сама?

Його очі здавалися вужчими, і в них була пересторога. Я кивнула.

– Добре. Треба, щоб ти мене послухала.

Він говорив дуже повільно, виокремлюючи кожне слово. При цьому з рота не звисала цигарка, і в очах не було ніякого блиску. Він наче схуд за останні тижні, риси обличчя загострилися, а рот підтягнувся.

– Слухай мене уважно.

Я кивнула на знак згоди. Що завгодно, Томасе. В очах пекло. Тільки ти, Томасе. Тільки ти. Я хотіла розповісти йому про матір, Ренетт і апельсин, але відчула, що зараз не варто. Натомість я слухала.

– До села можуть завітати люди, – сказав він. – У чорній формі. Ти ж знаєш, що це означає, еге ж?

Я кивнула головою.

– Німецька поліція, – відповіла я. – СС.

– Так і є, – він говорив дуже чітко й точно, що було зовсім не схоже на звичну недбалу протяжність. – Вони можуть ставити запитання.

Я подивилась на нього, не розуміючи, про що він.

– Запитання про мене, – пояснив Томас.

– Чому?

– Неважливо чому, – він і досі міцно, навіть боляче тримав мене за талію. – Вони можуть вас про дещо запитати. Про те, що ми робили разом.

– Тобто про журнали й таке інше?

– Так. І про того старого з кафе, Гюстава. Того, що потонув.

Він мав похмурий і напружений вигляд. Повернув моє обличчя до себе, і ми раптом опинилися дуже близько. Я відчувала запах тютюну на комірці та в його диханні.

– Слухай уважно, дівко. Це важливо. Нічого їм не розповідай. Ти ніколи мене не бачила. Ти не була в «Ля Реп» тієї ночі, коли там були танці. Ти навіть не знаєш, як мене звати. Зрозуміла?

Я кивнула.

– Не забудь, – наполягав Томас. – Ти нічого не знаєш. І ніколи зі мною не говорила. Й інших попередь.

Я знову кивнула, і він наче трохи розслабився.

– І ще дещо.

Тепер його голос звучав не так жорстко і став майже пестливим. Я танула від нього, мов гаряча карамель. Глянула на нього з очікуванням.

– Я не зможу більше сюди приходити, – ніжно сказав він. – Навіть ненадовго. Це надто небезпечно. Мені ледве вдалося вирватися сюди востаннє.

Якусь мить я мовчала.

– Ми могли б бачитись у кіно, – лукаво запропонувала я. – Ми ж робили так раніше. Або в лісі…

Томас роздратовано мотнув головою.

– Ти що, мене не слухаєш? – рявкнув він. – Ми взагалі не можемо більше бачитись. Ніде.

Мені в шкіру ніби вп’ялися холодні голки. Мій розум затьмарився чорними хмарами.

– Це надовго? – прошепотіла я.

– Так, – я відчула його нетерплячку. – Може, і назавжди.

Я здригнулась, і мене почало лихоманити. Замість холодних уколів я відчула розпечене жалення, ніби качалась у кропиві. Він взяв моє обличчя в долоні.

– Слухай, Фрамбуаз, – повільно проказав він. – Мені шкода. Я знаю, що ти… – він несподівано замовк. – Знаю, це тяжко.

Він вишкірився: то був лютий, проте сумний вишкір, як у дикого звіра, що намагається вдати дружні почуття.

– Я дещо приніс тобі, – згадав він. – Журнали, каву, – знову ця напружена весела усмішка. – Жуйку. Шоколад. Книжки.

Я мовчки дивилась на нього. Моє серце перетворилося на грудку холодної глини.

– Сховай усе, добре? – очі в нього блищали, як у хлопчиська, котрий ділиться приємною таємницею. – І не кажи нікому про нас. Узагалі нікому.

Він повернувся до кущів, з яких вийшов, і витяг перев’язаний мотузкою пакунок.

– Відкрий, – наказав він.

Я тупо витріщилась на нього.

– Ну ж бо, – голос був напружений від удаваної радості. – Це тобі.

– Я не хочу цього.

– Ой, дівко, та ну… – він простяг руки, щоб обійняти мене, та я відштовхнула його.

– Я сказала, що не хочу! – це знову був материн голос, різкий і верескливий, і раптом я зненавиділа Томаса за те, що він на це мене спровокував. – Я не хочу, не хочу, не хочу цього!

Він безпомічно всміхнувся.

– Ой, та ну, – повторив він. – Не будь такою. Я тільки…

– Ми можемо втекти, – раптом сказала я. – Я знаю багато місць у лісі. Ми можемо втекти, і ніхто ніколи нас не знайде. Будемо їсти кроликів і всяке таке… гриби… ягоди.

Моє обличчя палало. Горло боліло й пекло.

– Ми будемо в безпеці, – наполягала я. – Ніхто не знатиме…

Та по його обличчю зрозуміла, що все марно.

– Не можу, – відповідь його була остаточна.

Я відчула, як в очах з’являються сльози.

– Хіба ти не м-можеш побути ще трохи? – тепер я була схожа на Поля, така ж нерішуча й дурна, але нічого не могла вдіяти. Якась частина мене ладна була відпустити його в крижаному гордовитому мовчанні, без зайвих слів, але слова непрохано виривалися з мого горла.

– Будь ласка. Можеш покурити чи поплавати, або ми могли б порибалити…

Томас похитав головою.

Я відчула, як щось усередині мене почало повільно, проте неминуче руйнуватися. Я раптом почула десь на відстані брязкіт металу об метал.

– Усього лише кілька хвилин. Ну? – мені був огидний цей дурнуватий благальний тон. – Я покажу тобі нові пастки. Покажу капкан на щуку.

Його мовчання було гнітючим, холодним, мов могила. Я відчувала, як невблаганно спливає кожна хвилина. Знову почула брязкіт металу, схожий на бляшанку, прип’яту до собачого хвоста, і раптом впізнала цей звук. І мене затопила хвиля відчайдушної радості.

– Прошу! Це важливо! – тепер голос став по-дитячому писклявим, у ньому бриніла надія на порятунок, а сама я ладна була розридатися, з-під повік виривався жар, а в горлі застряг клубок. – Якщо не залишишся, я все розповім! Все! Розповім все!

Він нетерпляче кивнув.

– П’ять хвилин. Ні хвилини довше.

Мої сльози миттю висохли.

– Гаразд.

12

П’ять хвилин. Я знала, що треба робити. То був наш останній шанс – мій останній шанс, – і серце, що гупало, наче молот, сповнювало мій відчайдушний розум шаленою музикою. Він дав мені п’ять хвилин. У піднесеному настрої я потягла його за руку до великої відмілини, де встановила останню пастку. Слова, які я подумки повторювала, повертаючись із села, тепер перетворилися на наполегливий, ляскучий імператив – тільки ти тільки ти о Томасе будь ласка будь ласка будь ласка. Серце моє билося так голосно, що я боялася за цілість своїх барабанних перетинок.

– Куди ми йдемо? – спитав він спокійно, не виявляючи особливого інтересу.

– Хочу показати тобі дещо, – відповіла я і чимдуж потягнула його за руку. – Дещо важливе. Ну ж бо!

Я почула, як гримлять бляшанки, які я прив’язала до банки з-під мастила. У пастці щось було, подумала я, і по мені пробігли дрижаки радісного збудження. Щось велике. Бляшанки шалено підстрибували на воді та стукались об мастильний контейнер. Нижче два ящики, стягнуті дротяною сіткою, підстрибували й бились під водою.

То вона. То мала бути вона.

З потайного місця на березі я витягла дерев’яну палицю, якою діставала важкі пастки з-під води. Мої руки так тряслися, що я ледь не впустила палицю у воду. За допомогою прилаштованого до палиці гака я від’єднала ящики від поплавка та відштовхнула контейнер. Ящики ж брикались і скакали.

– Надто тяжко! – закричала я.

Томас збентежено споглядав за мною.

– Що це в біса таке? – спитав він.

– О, прошу тебе… будь ласка.

Я заходилась біля ящиків, намагаючись витягти їх на тверду землю. З їхніх решітчастих боків текла вода. А всередині билося щось велике й розлючене.

Я почула Томасів смішок.

– Гей, дівко, – прошепотів він. – Гадаю, ти нарешті її піймала. Оту стару щуку… Божечки, та вона ж здоровезна!

Я навряд чи слухала. Дихання обдирало мені горло, наче наждаком. Я відчула, як мої босі п’яти безпорадно зсуваються по муляці у воду. Ця тварюка затягувала мене дюйм за дюймом.

– Я не впущу її! – хрипко прошепотіла я. – Не впущу! Ні!

Я спробувала зробити крок на берег, тягнучи за собою ящики. І ще один. Під ногами відчувала слизьку жовту муляку, яка постійно намагалась вислизнути в мене з-під ніг.

Палиця боляче впилася мені в плечі, поки я намагалась відновити баланс. Та ще й десь у свідомості крутилась захоплена думка, що він дивиться на мене, що тільки я можу витягти Стару Маму з її пастки, що моє бажання… моє бажання…

Крок. Ще один. Я чіплялася пальцями ніг за жовту глину й підтягувалась наверх. Ще один крок. Моя ноша ставала легшою, бо з ящиків виливалась вода. Тепер я чула, як істота всередині роз’ятрено гепає об стінки ящика. Ще крок.

І все.

Я тягнула, проте ящики залишались на місці. Я гарчала від напруження й намагалась дотягнутись якомога ближче до берега, але ящики застрягли надто міцно. Мабуть, щось попало в дротяну сітку – чи то корінь, що не до ладу стирчав з берега, мов гнилий зуб, чи то плавучий корч.

– Застрягло! – у відчаї зойкнула я. – Чортова пастка за щось зачепилась!

Томас весело глянув на мене.

– То всього лише стара щука, – нетерпляче промовив він.

– Будь ласка, Томасе, – захекано благала я. – Якщо я впущу… вона вислизне… будь ласка… пірни й вивільни її… прошу…

– Я не буду бруднити форму, – попередив він.

Він стягнув кітель і сорочку й акуратно розвісив їх на кущі.

Мої руки тремтіли від напруги, я стискала палицю, поки Томас обстежував перешкоду.

– Там купа коренів, – пояснив він мені. – Схоже, одна планка відірвалась і потрапила туди. Застрягло добряче.

– Ти можеш туди підібратись? – крикнула я.

Він стенув плечима.

– Спробую.

Він зняв штани, і вони приєдналися до уніформи. Скинув на березі чоботи. Я помітила, що він дає дрижаків, коли входить у воду – там було глибоко, – і почула його веселу лайку.

– Та я здурів, – заволав він. – Тут же достобіса зимно!

Він стояв по плечі у масній брунатній воді. Я пам’ятаю, як він прорізав луарську воду, і сильна течія утворила навколо нього комірець із піни.

– Можеш дістати? – прокричала йому я. Руки пекло, а в голові шалено гупало ковадло. Я відчувала, як наполовину занурена у воду щука потужно б’ється об стінки ящика.

– Вона тут, унизу, – почула я його голос. – Гадаю, просто під водою…

Сплеск – він миттю занурився й одразу ж винирнув, прилизаний, мов ондатра.

– Треба трохи нижче…

Я всією вагою навалилася на важіль. У скронях пекло й хотілося верещати від болю та страху. П’ять секунд… десять секунд… я майже втратила свідомість, перед очима розквітали червоно-чорні квіти, а губи шепотіли молитву: прошу о прошу я тебе відпущу клянуся клянуся та прошу будь ласка Томасе тільки ти Томасе назавжди єдиний…

Тут раптом, без попередження, ящик вивільнився. Я видряпалась на берег, мало не впустивши палиці, а за моєю спиною підстрибувала звільнена пастка. Попри затьмарений зір та присмак металу в роті, я відтягла її в безпечне місце, заганяючи скалки від розтрощеного ящика під нігті та в покриті мозолистими пухирями долоні. Я розідрала сітку, здираючи шкіру з рук, цілковито впевнена в тому, що щука вже давно вислизнула… Щось ляснуло по боковій стінці. Лясь-лясь-лясь. Раптом мені пригадалася матір і те, як вона нас мила, натираючи, бувало, до крові. З таким звуком ляпала мочалка в полив’яній ванні – Тільки подивіться на цю пику, Буаз, це ж сором! Йди сюди, дай мені подивитись…

Лясь-лясь-лясь. Тепер звук став тихшим, менш наполегливим – утім, я знала, що риба живе досить довго й може смикатися навіть через півгодини після вилову. Крізь планки ящика мені було видно щось величезне й темне, і раз у раз я помічала блиск її ока, що крутилось і витріщалось на мене в сонячному промені. Я відчула сплеск радощів такої сили, що мені здалося, ніби я вмираю.

– Стара Мамо, – хрипко прошепотіла я. – Стара Мамо. Моє бажання. Моє бажання. Нехай Томас залишиться. Зроби так, щоб він зостався.

Я прошепотіла це дуже швидко, щоб Томас не почув, а потім, коли він одразу не вийшов на берег, я повторила ці слова, бо стара щука могла й не розчути з першого разу: «Зроби так, щоб Томас залишився. Щоб він зостався тут назавжди».

У ящику ляскала й вовтузилась щука. Тепер я могла уявити її пащу – похмурий серпастий отвір, винизаний сталлю від попередніх спроб її впіймати. Я страхалась її розміру, пишалась собою та була сповнена очманілої, всепоглинаючої втіхи… Усе завершилось. Той кошмар, що розпочався з Жаннет і водяної змії, а потім апельсини й мати, яка поволі скочувалась у божевілля… усе завершилось тут, на березі річки. Та дівчинка, котра стояла босоніж у забрудненій спідниці, із замуленим волоссям і сяючим обличчям, той ящик, та риба і той чоловік, який без форми та з мокрим волоссям мав геть хлопчачий вигляд… Я нетерпляче роззирнулась.

– Томасе! Поглянь-но!

Тиша. Чути тільки, як річка плеще в невеличких відмілинах біля берега. Я підвелася, щоб краще роздивитись.

– Томасе!

Але Томаса ніде не було видно. На тому місці, де він пірнув, була лише незрушена гладь води кольору кави з молоком, прикрашена поодинокими бульбашками.

– Томасе!

Мабуть, мені варто було запанікувати. Якби я вчасно зреагувала, може, мені вдалося б його витягти і якось уникнути невідворотного… Це я зараз собі так кажу. Але тоді, запаморочена перемогою, з тремтячими від перенапруження та втоми ногами, я тільки й здатна була пригадати, як вони з Кассі безліч разів гралися в цю гру, глибоко пірнаючи й вдаючи, ніби потонули. Вони ховались у відмілинах біля берега, а потім з’являлись на поверхні з усмішками на почервонілих мармизах, а Ренетт усе верещала… У ящику владно ляскала Стара Мама. Я зробила декілька кроків до обриву.

– Томасе?

Мовчання. Я постояла там якийсь час, а здалося – ніби вічність. Прошепотіла:

– Томасе?

Біля моїх ніг сичала Луара. Стара Мама билась у ящику все слабше. Уздовж цвілого берега у воду спускались довгі жовті корені, схожі на відьомські пальці. І тут я зрозуміла.

Моє бажання здійснилося.

Коли дві години по тому мене знайшли Кассі з Ренетт, я лежала на березі з уже висохлими очима. Одна рука покоїлась на Томасових чоботях, а інша – на розтрощеному дерев’яному ящику, в якому були залишки величезної риби, що вже починали смердіти.

13

Та все ж ми були лише дітьми. Ми не знали, що робити. Ми злякалися – Кассі, мабуть, більше за нас, бо він був старший і краще розумів, що може статися, якщо ми виявимося причетними до загибелі Томаса. Саме Кассі підпірнув, знайшов тіло Томаса під обривом, звільнив його ногу від кореня, до якого та зачепилася, і витягнув тіло на поверхню. Саме Кассі стягнув з нього решту одягу та зв’язав його, перетягнувши ременем. Він плакав, та щось у той день було в ньому жорстке, такого я раніше в братові не помічала. Можливо, у той день він використав весь життєвий запас хоробрості – такий висновок я зробила пізніше. Може, саме тому він потім занурився у м’яке забуття алкоголізму. Від Ренетт ніякої користі не було. Вона сиділа на березі й ридма ридала, її обличчя вкрилось плямами та стало негарним. І тільки коли Кассі поштурхав її і сказав, що вона має пообіцяти – пообіцяти! – тоді вона хоч якось зреагувала, слабко кивнувши у проміжку між риданнями й причитаннями «Томасе, о Томасе!». Можливо, саме завдяки цьому я, попри все, так і не могла по-справжньому зненавидіти Кассі. Того дня він був поряд зі мною і цим зробив для мене значно більше, ніж будь-хто інший. Навіть дотепер.

– Ти маєш зрозуміти, – його хлопчачий голос, непевний від страху, дивним чином був дуже схожий на Томасів. – Якщо вони дізнаються про нас, то можуть подумати, що ми його вбили. Вони нас розстріляють.

Ренетт дивилась на нього нажаханими очима. Я ж втупилась у річку, відчуваючи дивну байдужість. Ніхто не посміє застрелити мене. Я ж піймала Стару Маму. Кассі різко сіпнув мене за руку. Він виглядав втомлено, проте рішуче.

– Буаз! Ти мене чуєш?

Я кивнула.

– Ми маємо облаштувати все так, ніби це зробив хтось інший, – пояснив Кассі. – Люди з Опору або ще хтось. Якщо вони подумають, що він потонув…

Тут він зупинився і підозріло огледів річку.

– Якщо вони дізнаються, що він пішов купатися з нами… можуть поговорити з іншими, з Гауером наприклад… і тоді…

Кассі нервово зглитнув. Більше нічого не треба було казати. Ми обмінялись поглядами.

– Ми маємо облаштувати все так… – він кинув на мене благальний погляд. – Ну, знаєш. Щоб це було схоже на страту.

Я кивнула.

– Гаразд. Я все зроблю, – відповіла я.

Пройшов певний час, поки ми зрозуміли, як треба стріляти з гвинтівки. Там був запобіжник. Ми його зняли. Гвинтівка була важка й пахла солідолом. Потім виникло питання, куди слід поцілити. Я сказала, що в серце, Кассі ж запропонував у голову. Він пояснив, що в цьому випадку вистачить одного пострілу, от сюди в скроню, щоб усе виглядало як справа рук Опору. Ми зв’язали йому руки волосінню, аби все мало якомога природніший вигляд. Звук пострілу ми приглушили його кітелем, та навіть так звук – глухий і досить резонансний – неначе заповнив увесь світ.

Моє горе поглибилось і стало таким тяжким, що занурило мене у стан тривалої нечутливості. Мій розум став схожим на річку – на поверхні він здавався спокійним і кмітливим, але всередині був повільним і холодним. Ми підтягнули Томаса до краю берега та занурили у воду. Ми розуміли, що без одягу та відзнак його буде не впізнати. Навіть переконали себе, що до завтра течія принесе його до Анже.

– Що робитимемо з одягом? – Кассі вже трохи посинів, хоч і тримався дуже добре, і його голосу вдавалось зберігати твердість. – Не можна ризикувати й кидати його просто в річку. Хтось може його знайти. І здогадатись…

– Ми могли б спалили його лахи, – запропонувала я.

Кассі похитав головою.

– Буде надто багато диму, – відрізав він. – До того ж нам не вдасться спалити гвинтівку, ремінь і значки.

Я байдуже стенула плечима. У своїй уяві я бачила, як Томас знову й знову повільно котиться в річку, наче втомлена дитина – у ліжко. Аж тут мені дещо прийшло в голову.

– Морлоча нора, – запропонувала я.

Кассі схвально кивнув.

– Годиться.

14

Цей колодязь сьогодні має приблизно такий самий вигляд, що й тоді, за винятком того, що хтось наладнав йому бетонну ляду, щоб діти не потрапляли всередину. Звісно, тепер у нас водогін. Коли тут жила моя мати, колодязь був єдиним джерелом питної води, якщо не брати до уваги дощівки, яку ми використовували лише для поливу. То була здоровезна, обкладена цеглою циліндрична махина заввишки п’ять футів[50] від землі, обладнана ручною помпою, щоб качати воду. На вершечку цегляного циліндра містилася дерев’яна ляда на замку, що запобігала нещасним випадкам чи забрудненню. Іноді, коли погода була особливо суха, вода в колодязі ставала жовтуватою й солонуватою, але переважно вона була прісною. Прочитавши «Машину часу», ми з Кассі заходились грати у морлоків та елоїв біля колодязя, який нагадував темні нори, в яких жили ті істоти.

Ми дочекались густого присмерку, а тоді пішли додому. Ми принесли вузол із Томасовим одягом, який до ночі сховали в густих кущах лаванди в глибині саду. Прихопили й пакунок із журналами – після того, що сталося, навіть Кассі не мав великого бажання їх погортати. Кассі запропонував, щоби хтось із нас вигадав якийсь привід, щоб вийти надвір – звісно, він очікував, що це зроблю я, – швидко дістати вузол і викинути його, разом із нерозпакованим пакунком, у колодязь. Ключ від ляди висів із внутрішнього боку дверей, разом з іншими ключами, на ньому навіть був брелок з написом «колодязь» – упізнаю материну акуратність, – тож його можна було непомітно взяти й повернути. Після того, пояснив Кассі з несподіваною суворістю в голосі, усе залежатиме тільки від нас. Ми ніколи не були знайомі з Томасом Лейбніцем, навіть не чули про такого. Ми ніколи не розмовляли з жодним німецьким солдатом. Гауер та інші не патякатимуть, якщо знатимуть, що їм це невигідно. Нам тільки й треба було, що напускати на себе придуркуватий вигляд і взагалі нічого не казати.

15

То виявилося навіть легше, ніж ми очікували. У матері почався черговий поганий період, і вона, надто зайнята власними стражданнями, не звернула уваги на наші бліді фізіономії та тьмяні очі. Вона відразу потягла Ренетт до ванної кімнати, вичитуючи, що її шкіра досі смердить апельсином, і терла її долоні камфорою та пемзою, допоки сестра не стала верещати й благати відпустити її. Вони з’явилися через двадцять хвилин: Ренетт – із замотаним у рушник волоссям і сильним запахом камфори – і мати з похмурим виразом обличчя та стиснутими губами, що видавали подавлену лють. Вечерею нас того вечора не нагодували.

– Самі готуйте, якщо хочете, – порадила нам мати. – А то гасаєте лісом, мов цигани. Або красуєтесь на площі, як ото…

Вона мало не скиглила, притиснувши руку до скроні, – знайомий жест. Запала мовчанка, під час якої вона глипала на нас так, ніби ми чужинці, а потім всілась у своє крісло-гойдалку біля коминка й почала завзято плести, розгойдуючись і споглядаючи на полум’я.

– Апельсини, – стиха почала вона. – Чому ж ви постійно хочете принести в будинок апельсини? Невже ви так мене ненавидите?

Втім, було незрозуміло, до кого вона це промовляє, тож ми не наважувались відповісти. Я не знаю, що б ми їй сказали.

О десятій годині вона пішла до себе в спальню. Для нас уже було пізно, та мати, яка під час поганих періодів часто втрачала відчуття часу, нічого нам не сказала.

Ми трохи затримались у кухні, прислухаючись, як вона готується до сну. Кассі пішов до погреба, щоб розжитися якоюсь їжею, і приніс півхлібини й загорнутий у папір паштет. Ми поїли, хоч і не дуже зголодніли.

Гадаю, ми просто хотіли уникнути розмови.

Цей вчинок – скоєний нами жахливий вчинок – висів перед нами, ніби пекельний плід. Його тіло, його бліда північна шкіра, синюшна на тлі строкатого листя, його відвернуте обличчя, те, як він, наче лантух, скотився у воду… Накидали листя на його розтрощену потилицю – дивно, що на вході дірочка від кулі така маленька й акуратна, – а потім цей повільний величний «шубовсть!» у воду. Чорна злість ущент заплямувала моє горе. Ти обдурила мене, думала я. Ти обдурила. Ти обдурила мене!

Першим заговорив Кассі.

– Ти маєш… ну, знаєш… зробити це… зараз.

Мій погляд у відповідь був сповнений ненависті.

– Ти повинна, – наполягав він. – Поки не стало надто пізно.

Ренетт глянула на нас обох звичним телячим поглядом.

– Гаразд, – байдуже погодилась я. – Я це зроблю.

Після того я знову пішла до річки. Не знаю, що я сподівалась там побачити – може, привид Томаса Лейбніца, що курить, обпершись об Спостережний Пункт, – та берег був цілком звичайний, навіть без натяку на моторошну тишу, яку я уявляла собі через ті жахливі події. Жаби кумкали. Вода плюскала в западинах біля берега. У прохолодному сірому місячному сяйві мертва щука витріщалась на мене блідими, схожими на м’ячі очима, роззявивши зубасту пащу, з якої щось текло. Я не могла позбавитися відчуття, що насправді вона не мертва, що вона чує кожне слово, що вона прислухається…

– Я ненавиджу тебе, – тихо сказала я їй.

Стара Мама презирливо дивилась на мене. Її підла зубаста паща була вщент унизана гачками, деякі навіть з часом вросли й нагадували тепер химерні ікла.

– Я б відпустила тебе, – мовила я. – Ти знаєш, я б так і зробила.

Я вляглася в траву поряд із рибиною, моє обличчя опинилось майже впритул до її пащі. Сморід риби, що вже почала розкладатись, змішувався з сирим запахом землі.

– Ти мене обдурила, – промовила я.

У блідому світлі здавалось, що в щучих очах проблискує розуміння. Чи навіть тріумф.

Не знаю, як довго я пробула там тієї ночі. Гадаю, я трохи задрімала, і коли прокинулась, місяць опустився ближче до річки, майже зануривши свій ріжок у тиху молочно-білу воду. Було дуже холодно. Я розтерла руки й ноги, що немилосердно затекли, підвелась та обережно підняла мертву щуку. Вона була важкою, слизькою від річкового мулу та з усіх боків утикана гачками, що утворювали щось на кшталт панцира. Я мовчки принесла її до Стоячих Каменюк, до яких усе літо прибивала трупи водяних змій. Тоді повісила рибину за нижню щелепу на один із гвіздків. Її плоть була жорстка й еластична. Спочатку я сумнівалась, що мені вдасться пробити в ній діру, та врешті-решт, доклавши зусиль, я впоралась. Стара Мама зависла над річкою з роззявленим ротом, в оточенні зміїної шкірки, що колихалась під вітром.

– Принаймні я піймала тебе, – тихо промовила я.

Принаймні я піймала тебе.

16

Я мало не проґавила перший дзвінок.

Жінка, яка підняла слухавку, залишилась працювати понаднормово – годинник показував десять хвилин по п’ятій – і забула ввімкнути автовідповідач. Вона здалася мені надто молодою та знудженою, і при звукові її голосу серце моє принишкло. Я пробелькотіла повідомлення крізь губи, що раптом дивним чином оніміли. Мені б краще поговорити зі старшою жінкою, яка пам’ятає війну і, ймовірно, чула про мою матір, тож якоїсь миті мені здалося, що перед тим, як повісити слухавку, вона скаже, що ця давня історія вже завершена, і нікому вона більше не цікава…

У своїй уяві я навіть почула, як вона це каже. Я простягнула руку, щоб натиснути на важіль і перервати розмову.

– Мадам? Мадам? – наполегливо перепитала вона. – Ви ще тут?

– Так, – із зусиллям підтвердила я.

– Ви сказали – Мірабель Дартижан?

– Так. Я її дочка. Фрамбуаз.

– Почекайте. Прошу, почекайте, – професійна ввічливість приховала хвилювання, від якого в неї перехопило дух, а нудьгу як рукою зняло. – Будь ласка, залишайтеся на зв’язку.

17

Я думала, то буде стаття, ну, максимум – на цілий розворот, може, з кількома фотографіями. Натомість вони говорять зі мною про права на фільм, права інтелектуальної власності за кордоном, про книжку… Та я кажу їм, що не можу написати книжку. Прочитати – так, зможу, а от написати… Чи не занадто я стара? Нічого, заспокоюють вони мене. Її можуть написати й літературні негри.

Літературні негри. Від цих слів стає якось моторошно.

Спочатку мені здавалось, що я це роблю, аби помститися Лорі та Янніку. Щоб позбавити їх бажаної слави. Але той час уже минув. Як колись сказав Томас, відбиватися можна різними способами. До того ж зараз їм наче було мене шкода. Яннік ще кілька разів мені писав, щоразу з усе більшою нагальністю. Він тепер у Парижі. Лора подала на розлучення. Вона не намагалася зв’язатися зі мною, і, хай там як, мені трохи шкода їх обох. Урешті-решт, вони бездітні. Тому й не усвідомлюють, яка через це між нами різниця.

Другий дзвінок того вечора був до Пісташ. Дочка відповіла майже відразу, ніби чекала на мене. Її голос видався мені спокійним і відчуженим. На задньому фоні Прюн і Ріко грали в якусь шумну гру, та ще й собака гавкав.

– Звичайно, я приїду, – лагідно сказала вона. – Декілька днів про дітей чудово попіклується Жан-Марк.

Моя люба Пісташ. Така терпляча й невимоглива. Звідки їй знати, як це – мати тверду серцевину? У неї ніколи її не було. Вона, може, і любить мене. І навіть пробачить. Та ніколи не зрозуміє. Можливо, так навіть краще для неї.

Останнім був міжнародний дзвінок. Я залишила повідомлення, продираючись крізь чужий акцент і незнайомі слова. Мій голос звучав схвильовано, тож довелося повторити повідомлення декілька разів, щоб переконатись, що мене чути за стукотом посуду, розмовою й музичним автоматом. Я сподівалася, що цього буде достатньо.

18

Що сталося потім – відомо всім. Вони знайшли Томаса наступного ранку, і зовсім не на околиці Анже. Його не підхопило течією і не понесло в далечінь, а натомість прибило до берега десь за півмилі від села, і на нього натрапив той самий загін німців, що раніше знайшов його мотоцикл, захований у кущах при дорозі біля Стоячих Каменюк. Від Поля ми дізнавалися, які чутки ходили селом: що група бійців Опору застрелила німецького часового, який спіймав їх після комендантської години; що його вбив снайпер-комуніст заради документів; що його порішили свої ж, коли дізналися, що він гендлює речами німецької армії на чорному ринку. Несподівано німці заполонили все село – сірі й чорні уніформи – і стали обшукувати будинок за будинком.

До нашого дому вони виявили суто формальний інтерес. Зрештою, тут не було дорослих чоловіків, лише купка бахурів і їхня божевільна матуся. Вони постукали, я відчинила двері, вони зайшли і я провела їх будинком, та все ж їх більше цікавило те, що нам відомо про Рафаеля Креспіна. Поль пізніше пояснив нам, що Рафаель несподівано зник того дня – а може, ще й уночі, – зник без сліду, прихопивши гроші й документи, при цьому німці знайшли у підвалі «Поганої репутації» запас зброї та вибухівки, якої вистачило б, щоб двічі підірвати Ле-Лавез.

Німці ще раз приходили до нас, прочесали дім від горища до погреба, а потім ніби цілковито втратили до нього інтерес. Я мимохіть здивовано помітила, що офіцер СС, який керував обшуками, був той самий життєрадісний червонопикий здоровань, який куштував наші полуниці того дня, коли я вперше побачила Томаса. Він і досі був таким самим червонопиким і життєрадісним, попри мету свого візиту. Проходячи повз, він потріпав мене по голові й прослідкував за тим, щоб солдати залишили по собі все в порядку.

На церковних дверях з’явилось оголошення французькою та німецькою, у якому закликали всіх, хто має будь-яку інформацію про цю справу, поділитися нею. Мати не покидала своєї кімнати, прикута до ліжка черговим головним болем – удень вона спала, а вночі розмовляла сама з собою.

Спали ми погано, нас мучили кошмари.

Коли це нарешті сталося, загальне напруження пішло на спад. Усе завершилось раніше, ніж ми про це дізналися, о шостій годині ранку у вівторок, навпроти західної стіни церкви Святого Бенедикта, поряд із фонтаном, де всього лиш два дні тому тронувала Ренетт, хизуючись ячмінною короною та розкидаючи квіти.

Нам розповів Поль. З блідим, покритим плямами обличчям, з напруженою на лобі веною він повідав нам про це довгим заїканням. Ми оніміло слухали в цілковитій тиші, гадаючи, як таке могло статися, що наше маленьке зернятко виросло в таку криваву квітку. Їхні імена падали мені у вуха, наче каміння в глибоку воду. Десять імен, які неможливо забути, ніколи в житті. Мартін Дюпре. Жан-Марі Дюпре. Колетт Ґодін. Філіпп Ур’я. Анрі Леметр. Жульєн Ланісен. Артур Лекоз. Аньєс Петі. Франсуа Рамонден. Август Трюріан. Вони не виходять в мене з голови, як приспів набридливої пісеньки, являються до мене уві сні, з невблаганною точністю позначаючи контрапунктом рухи й ритми мого життя. Десять імен. Ті десятеро, які були в «Поганій репутації» у ніч танців.

Пізніше ми вирахували, що вирішальним стало зникнення Рафаеля. Запас зброї в підвалі кафе дав німцям привід думати, що у власника були тісні зв’язки з загонами Опору. Та нікому нічого не було достеменно відомо. Можливо, усе це було прикриттям для ретельно спланованої діяльності Опору, чи, може, смерть Томаса виявилася лише помстою за те, що сталося зі старим Гюставом. Так чи інакше, «Погана репутація» заплатила високу ціну за свій невеличкий бунт. Німці, наче серпневі оси, відчували близькість кінця та відплатили з інстинктивною жорстокістю.

Мартін Дюпре. Жан-Марі Дюпре. Колетт Ґодін. Філіпп Ур’я. Анрі Леметр. Жульєн Ланісен. Артур Лекоз. Аньєс Петі. Франсуа Рамонден. Август Трюріан. Я роздумувала, чи вони впали мовчки, як фігури в моєму сні, чи плакали, благали, дряпалися, сподіваючись утекти. Я замислювалась, чи німці потім перевіряли тіла: хтось іще конвульсивно здригався, не мигаючи розплющеними очима, поки його не впокоювали ударом приклада; якийсь солдат задрав скривавлену спідницю, оголивши гладкий вигин стегна… Поль сказав, що все тривало не більше секунди. Дивитися не дозволили нікому, й інші солдати тримали на прицілі закриті віконниці. Я уявляла, як усі селяни сиділи всередині, жадібно притиснувши очі до отворів і шпаринок та роззявивши від шоку роти. Поволі їхні голоси тихішали, переходили на шепіт, промовляючи слова, ніби вони могли допомогти їм бодай щось зрозуміти.

Ось вони йдуть! Ось хлопці Дюпре! І Колетт, Колетт Ґодін. Філіпп Ур’я. Анрі Леметр – та він же мухи не скривдить, він і тверезим буває хвилин десять на день, і старий – Жульєн Ланісен. Артур Лекоз. І Аньєс. Аньєс Петі. І Франсуа Рамонден. І Август Трюріан.

З церкви, де вже розпочалася вранішня меса, долинув хор голосів. Співали гімн урожаю. Перед зачиненими дверима чатували двоє знудьгованих солдатів. Отець Фроман бекав потрібні слова, а паства йому вторила. Сьогодні прийшли тільки декілька десятків парафіян, у всіх похмурий та кислий вираз облич, бо ходять чутки, що священик вступив у змову з німцями. Орган грає на найвищій гучності, але навіть так він не може заглушити постріли біля західної стіни, приглушений стукіт куль, коли вони вдаряються об старе каміння – цей гачок навічно застрягне в плоті кожного парафіянина, зверху заросте, але ніколи не витягнеться. У задній частині церкви хтось затягує «Марсельєзу», але в раптовій тиші вона звучить мов нетверезий спів, тому співець, сконфузившись, замовкає.

Я бачу все це у своїх снах, ясніших за спогади. Бачу їхні обличчя. Чую їхні голоси. Спостерігаю їхній раптовий, приголомшливий перехід зі світу живих у світ мертвих. Але моє горе вже зайшло надто далеко й вийшло з-під контролю, тож коли я прокидаюсь у сльозах, то маю дивне відчуття здивування чи навіть байдужості. Томаса нема. Усе інше не має жодного сенсу.

Я гадаю, ми були шоковані. Ми не розмовляли про це одне з одним і просто розійшлися хто куди. Ренетт запиралась у своїй кімнаті й годинами лежала в ліжку, розглядаючи кінолистівки. Кассі заглибився в книжки – для мене він тепер став стариганем, ніби щось у ньому зламалось, – а я проводила час у лісі та на річці. Ми майже не звертали уваги на матір, хоч у неї тривали погані періоди, і це були найсильніші напади того року. А ще ми забули, що її треба боятися. Навіть Ренетт забувала тремтіти перед її гнівом. Зрештою, ми вбили людину. Що могло бути страшніше?

Моя ненависть, так само, як і лють, усе ще не мала конкретного об’єкта: Стара Мама була прибита до каменя, і, зрештою, її не можна було звинуватити в Томасовій смерті. Та я відчувала, як ненависть рухається, спостерігає, наче об’єктив фотокамери, клацає в темряві й помічає, геть усе помічає. Вийшовши з кімнати після чергової безсонної ночі, мати була бліда й виглядала втомленою і сповненою відчаю. Я відчула, як, побачивши її, моя ненависть стягується у вузол, зосереджуючись на одному чорному алмазному вістрі розуміння.

Ти це все ти це все ти.

Вона подивилась на мене так, ніби почула.

– Буаз? – голос у неї був тремтячий і вразливий.

Я відвернулася, відчуваючи ненависть, наче крижаний уламок у серці.

Позаду я почула, як вона рвучко вдихнула.

19

А потім сталася халепа з водою. Колодязна вода завжди була чиста й приємна на смак, крім тих періодів, коли все пересихало. А того тижня вона почала ставати брунатною, наче болотяною, і в неї з’явився неприємний присмак гіркого і підгорілого – ніби до колодязя нападало сухе листя. День чи два ми не звертали на це уваги, та ситуація тільки погіршувалась. Навіть мати, у якої поганий період саме добігав кінця, помітила це.

– Імовірно, у воду щось потрапило, – припустила вона.

Ми витріщились на неї порожніми очима.

– Піду подивлюся, – вирішила вона.

Ми чекали на викриття з показним стоїцизмом.

– Вона не зможе нічого довести, – відчайдушно повторював Кассі. – Звідки їй знати?

Ренетт зарюмсала.

– Зможе, зможе, – пхинькала вона. – Вона все побачить і про все дізнається…

Кассі розгнівано грюкнув кулаком, вочевидь, щоб не заволати від нервування.

– Чому ти не сказала нам, що в пакунку кава? – простогнав він. – Чим ти думала?

Я знизала плечима. З нас усіх я єдина залишалась спокійною.

Нас так і не викрили. Мати повернулась від колодязя з повним кошиком опалого листя та заявила, що вода знову чиста.

– То, мабуть, осад від річкової повені, – задоволено підсумувала вона. – Коли річка трохи обміліє, вода знову стане чистою. От побачите.

Вона замкнула дерев’яну ляду колодязя, а ключ від неї повісила собі на пояс. Тож у нас не було можливості самостійно перевірити колодязь.

– Вочевидь, пакунок пішов на самісіньке дно, – вирішив Кассі. – Він же був важкенький. Вона не зможе його побачити, поки річка не обміліє.

Ми всі знали, що шансів на це небагато. А до наступного літа те, що в пакунку, перетвориться на колодязний мул.

– Ми у безпеці, – зрадів Кассі.

20

Рецепт малинового лікеру.

Я одразу їх упізнала. Спочатку я подумала, що це просто жмуток зів’ялого листя. Витягла його палицею, щоб почистити колодязь. Помийте малину і видаліть щетинки. Півгодини вимочуйте її у теплій воді. Але потім я побачила, що то стягнутий ременем вузол з одягу. Мені не треба було нишпорити по кишенях, щоб одразу здогадатися, чий він. Вижміть із ягід вологу й покладіть їх у великий слоїк так, щоб повністю покрити дно. Щедро пересипте цукром. Повторюйте шари ягід і цукру, поки слоїк не заповниться наполовину. Спершу я не могла второпати. Я сказала дітям, що почистила колодязь і пішла до себе в спальню полежати. Я замкнула колодязь. У мене не виходило ясно думати. Акуратно, щоб не перемішати шари, залийте ягоди й цукор коньяком, а тоді долийте коньяк до вершечка слоїка. Настоюйте щонайменше вісімнадцять місяців.

Цей запис зроблено охайними й тісно написаними ієрогліфами, до яких вона вдавалась тоді, коли бажала щось приховати. Я уявляю, як вона про це говорить – трохи в ніс, – і мене вражає прозаїчність зробленого висновку.

Мабуть, це я зробила. Я так багато мріяла про покарання, що, вочевидь, цього разу здійснила його. Його одежина в колодязі. У кишені – мітки з його іменем. Мабуть, він знову прийшов, а я застрелила його, роздягла та скинула тіло в річку. Зараз я це пригадую, та дуже непевно, ніби уві сні. Так багато всього тепер здається мені сном. Не скажу, що шкодую. Після того що він зробив зі мною що він зробив що він дозволив їм робити з Ренетт зі мною з дітьми зі мною.

Тут слів майже не розібрати, ніби перо раптом заскочив жах, і воно відчайдушними каракулями забігало по паперу. Та їй майже одразу вдалось опанувати себе.

Мені треба подумати про дітей. Гадаю, їм тепер тут небезпечно. Він увесь час їх використовував. Увесь цей час я думала, що він хотів мене, але насправді він користався ними. Задобрював мене, щоб ще трохи їх використати. А ще ті листи. Огидні слова, та саме вони відкрили мені очі. Що вони робили в «Ля Реп»? Що ще він готував для них? Можливо, те, що сталось із Ренетт, – на краще. Принаймні це сплутало йому карти. Нарешті все вийшло з-під його контролю. Померла людина. Це не входило в його плани. Ті інші німці ніколи й не були його поплічниками. Він також їх використовував. Щоб при потребі всю вину звалити на них. А тепер мої діти. Я маю подумати про дітей. Гадаю, їм тепер тут небезпечно. Він весь час їх використовував. Увесь цей час я думала, що він хотів мене, але насправді він користався ними. Задобрював мене, щоб ще трохи їх використати. А ще ті листи. Огидні слова, та саме вони відкрили мені очі. Що вони робили в «Ля Реп»? Що ще він готував для них? Можливо, те, що сталось із Ренетт, – на краще. Принаймні це сплутало йому карти. Нарешті все вийшло з-під його контролю. Померла людина. Це не входило в його плани. Ті інші німці ніколи й не були його поплічниками. Він також їх використовував. Щоб при потребі всю вину звалити на них. А тепер мої діти.

Ще трохи несамовитого мазюкання.

Шкода, що я не пам’ятаю. Що ж він запропонував мені цього разу за мовчання? Ще пігулок? Чи він дійсно думав, що я зможу заснути, знаючи, чим я за них заплатила? Чи він усміхався і по-особливому торкався мого обличчя так, ніби між нами нічого не змінилося? Що ж він примусив мене зробити?

Слова можна розібрати, та вони написані тремтливою рукою, яку вдавалося контролювати лише завдяки потужним зусиллям волі.

У всього є своя ціна. Та не моїх дітей. Візьми когось іншого. Будь-кого. Бери навіть все село, якщо хочеш. Так я подумки кажу, коли у снах бачу їхні обличчя. Що я зробила це заради своїх дітей. Треба на якийсь час відправити їх до Жульєтт. Завершити тут справи й забрати їх вже тоді, як скінчиться війна. Там їм буде безпечно. Їм буде безпечно подалі від мене. Відіслати їх геть моїх милих Ренетт Кассі Буаз особливо мою крихітку Буаз що ще я можу вдіяти і коли все це скінчиться?

Тут запис обривається, від останнього абзацу його відокремлює акуратно записаний червоним чорнилом рецепт кролячої печені. Наступні рядки записані чорнилом іншого кольору та в іншому стилі, ніби вона ретельно продумувала цю нотатку.

Усе готово. Відправляю їх до Жульєтт. Там вони будуть у безпеці. Вигадаю якусь казочку, щоб порадувати пліткарів. Я не можу отак кинути ферму, взимку дерева потребують нагляду. На Бель Йоланді й досі помітні сліди грибка, треба з цим розібратися. До того ж без мене їм буде безпечніше. Тепер я це знаю.

Я навіть уявити не можу, що вона тоді відчувала. Страх, сором, відчай – і жах від того, що вона божеволіє, що погані періоди відкрили її кошмарам двері в реальне життя, поставивши під загрозу все, що вона любила… Та її витримки вистачило, щоб пробитись крізь усе. Я успадкувала цю її впертість, інстинктивне бажання тримати, тримати своє, навіть якщо воно тебе вбиває.

Ні, я ніколи не замислювалась над тим, через що вона пройшла. Я мала власні кошмари. Проте до мене все ж долітали чутки, що ставали все гучнішими й загрозливішими, але мати, як завжди, не те що не намагалась їх спростувати – вона просто не звертала на них уваги. Напис на курнику спочатку був виявом злої волі та породив плітки, які після покарання біля церкви почали швидше розповсюджуватись. Люди журяться по-різному: хтось мовчки, хтось зі злістю, хтось з огидою. Та горе рідко пробуджує в людях добрі почуття, що б там не казали краєзнавці, і Ле-Лавез не став винятком. Кретьєн і Мірей Дюпре, пригнічені втратою обох хлопців, почали війну – вона сердита й зла, він – грубий. Вони дивились одне на одного, сидячи в різних місцях церкви, вона – щоразу з новим синцем під оком, і на їхніх обличчях було щось дуже схоже на ненависть. Старий Ґодін занурився в себе, немов довголітня черепаха, що готується до сплячки. Ізабель Рамонден, перша злоязика пліткарка, стала сумирною лицеміркою – вона гляділа повними сліз темно-синіми очима, а її підборіддя постійно тремтіло. Я підозрюю, це вона все почала. Або, може, то був Клод Петі, який ніколи й слова доброго не сказав про сестру, поки та була жива, але тепер удавав щире братерське горе. Або Мартін Трюріан, який тепер, коли його брат загинув, мав успадкувати батькову справу… Здається, смерть будь-де завжди виганяє пацюків із нір, та в Ле-Лавезі пацюки виявились заздрісними, лицемірними, сповненими фальшивого благочестя й удаваного горя. Протягом трьох днів стало зрозуміло, що всі скоса дивляться одне на одного. Люди збирались по двоє чи троє, щоб про щось тихцем пошепотітись, і замовкали, коли хтось з’являвся. Однієї миті люди раптом починали ридати, а вже іншої – вибивали друзям зуби. І потроху навіть я усвідомила, що приглушені розмови, кособокі погляди, пробурмотілі прокльони траплялись тоді, коли поряд були ми – коли ми приходили на пошту по листи, до ферми Ур’я по молоко або до господарської крамниці по гвіздки. Кожного разу одні й ті самі погляди. Те саме перешіптування. Якось з-за молочарні в матір запустили каменюкою. Згодом після комендантської години наші двері обкидали грудками землі. Жінки відверталися від нас, не привітавшись. Ще й з’являлись написи, навіть на будинку.

Один був – НАЦИСЬКА ХВОЙДА. Інший, з боку козятника, – ЗЗА ТЕБЕ ЗАГИБЛИ БРАТИ І СЕСТРИ.

Втім, мати ставилась до всього цього з байдужим презирством. Коли загнулася ферма Ур’я, вона стала купувати молоко в Кресі, а листи відправляти в Анже.

Напряму до неї ніхто не говорив, але коли одного недільного ранку Франсін Креспін, вертаючись із церкви, плюнула їй під ноги, мати відповіла їй точним і метким плювком просто в обличчя.

Що ж до нас, то нас ігнорували. Інколи з нами ще розмовляв Поль, хоч і намагався робити це, коли поблизу нікого не було. Дорослі ж нас не помічали, тільки час від часу божевільна Деніз Лелак пхала нам у кишені то яблуко, то шмат пирога, примовляючи скрипучим старечим голосом: «Беріть, беріть, заради бога, так шкода, що вас, дітки, вплутали у цю справу». Кістлявими пальцями вона стискала кошик для покупок, а її чорні спідниці волочились по жовтій дорожній пилюці.

Наступного дня всі говорили, що Мірабель Дартижан – німецька хвойда, тому її родину обійшла відплата. До вівторка знайшлись добродії, котрі наче пригадували, як наш батько одного разу співчував німцям. У середу ввечері зграя п’яних – «Погана репутація» так і стояла зачиненою, тож люди тужили та звіріли, упиваючись на самоті – прийшла до нашого дому, волала прокльони й кидала каміння у зачинені віконниці. Ми скупчились у спальні, вимкнули світло й тремтіли, прислухаючись до знайомих голосів, а мати пішла надвір, щоб це припинити. Тієї ночі вони пішли спокійно. Наступної ночі вони пішли вже з криком. А потім настала п’ятниця.

Усе сталося відразу після вечері. Весь день було сіро й сиро, небо наче вкрили старою ковдрою, тож люди були роздратовані від духоти. Ніч майже не принесла полегшення; вона розкинула по полях білясту димку, і наш будинок став схожий на острівець посеред імли, що просочувалась крізь двері та віконні рами. Ми мовчки й без апетиту поїли, хоч, пам’ятається мені, мати доклала зусиль, щоб приготувати наші улюблені страви. Свіжоспечений і посипаний маком хліб, свіже масло від Кресі, паштет, ковбаски, гаряча аж до шкварчання кров’янка у смальці, гречані млинці, темні та хрусткі, мов осіннє листя. Намагаючись нас розвеселити, мати налила нам сидру з падалиці, але сама не пила. Пам’ятаю, як під час обіду вона постійно якось із болем усміхалася, видаючи то смішок, то короткий гавкучий регіт, хоч ніхто з нас нічого смішного не казав.

– Я тут подумала, – неприродно дзвінко промовила вона. – Що нам треба змінити клімат.

Ми глянули на неї без жодної цікавості. Запах жиру й сидру задавлював усе навколо.

– І я подумала, що непогано було б поїхати до тітки Жульєтт у П’єрр-Бюфф’єр, – продовжила вона. – Вам там сподобається. Це в горах, у Лімузені. Там і кози, і бабаки, і…

– Кози і тут є, – монотонним голосом сказала я.

Мати видала ще один вимучений слабкий смішок.

– Так, варто було передбачити, що у вас будуть заперечення, – відповіла вона.

Я подивилась просто їй у вічі.

– Ти хочеш, щоб ми втекли, – промовила я.

Спочатку вона прикидалась, що не розуміє мене.

– Так, знаю, може здатися, що туди довго їхати, – так само вдавано бадьоро щебетала вона. – Зате тітка Жульєтт так нам зрадіє…

– Ти хочеш, щоб ми втекли звідси, бо люди подейкують, що ти – нацистська хвойда.

Мати почервоніла.

– Не варто прислухатися до пліток, – різко видихнула вона. – Це не доводить до добра.

– О, то це не так, еге ж? – сказала я, просто щоб її збентежити. Я знала, що це неправда, я й уявити її в цій ролі не могла. Я ж бачила хвойд раніше. Вони були рожеві й пухкі, гарненькі й м’якенькі, з великими очима й підмальованими губами, як в улюблених кіноактрис Ренетт. Хвойди сміялись та верещали, носили черевики на високих підборах і шкіряні сумочки. Мати ж була стара, негарна й похмура. Навіть усмішка не прикрашала її.

– Звісно ні, – вона уникала мого зустрічного погляду.

– Тоді чому ми втікаємо? – наполегливо спитала я.

У відповідь – тиша. У цій тиші ми й почули неприємний гул голосів надворі, дзвякіт металу й хвицання ніг, а потім у віконниці прилетів перший камінь. Так звучав Ле-Лавез у всій своїй дріб’язковій злості та мстивій люті. Люди перестали бути людьми: там не було Ґодінів чи Лекозів, Трюріанів, Дюпонів чи Рамонденів – то були солдати однієї армії. Обережно виглядаючи з вікна, ми побачили, як вони збираються біля нашої хвіртки, їх було двадцятеро, тридцятеро чи навіть більше, переважно чоловіки, хоч і жінки траплялись; у декого були ліхтарі та факели, як під час вечірньої ходи на честь врожаю, а інші принесли з собою повні кишені каміння. Поки ми роздивлялись, і світло з кухонного вікна проливалося надвір, хтось повернувся та пожбурив у вікно каменюку. Тріснула стара дерев’яна рама, і всередину бризнуло скло. Діло рук Ґійома Рамондена. У мерехтливому червоному сяйві факелів його обличчя майже не було видно, проте градус його ненависті я відчувала навіть крізь скло.

– Шльондра! – його голосу, розпаленого не лише від вина, було не впізнати. – Виходь, стерво, а то ми зайдемо всередину і витягнемо тебе звідти!

Його слова були підтримані ревінням, почувся тупіт, схвальні вигуки, і град каміння застукав по наших напівпрочинених віконницях.

Крізь шпарину в розбитому вікні мати вигукнула:

– Йди додому, Ґійоме, дурень ти такий, поки не вирубався, бо комусь доведеться тебе тягти!

У натовпі почувся сміх і глузування. Ґійом потряс милицею, на яку спирався.

– То ти смілива, німецьке стерво! – заволав він грубим п’яним голосом, але цілком розбірливо. – Хто здав їм Рафаеля? Хто розпатякав про «Ля Реп»? Це ж ти, Мірабель? Розповіла все СС, а вони вбили твого коханця?

Мати з вікна плюнула на них.

– Сміливець! – голос у неї був високим і пронизливим. – Як сміливо ти говориш, Ґійоме Рамонден! Хоробрості вистачило якраз на те, щоб стояти біля дому чесної жінки та лякати її дітей. Такий хоробрий, що комісували додому в перший тиждень війни, а мій чоловік загинув у битві!

Почувши це, Ґійом заревів від люті. Натовп за його спиною хрипко підхопив цей рик. По вікну вдарила нова порція каміння й грудочок землі.

– Ах ти суко!

Вони саме намагалися продертися крізь хвіртку, з легкістю видерши її з прогнилих петель. Пес гавкнув раз, потім ще раз, а тоді несподівано заскавчав і замовк.

– Не думай, що ми не знаємо! Не думай, що Рафаель нікому нічого не розповів!

Його переможний, сповнений ненависті голос перекрикував усі інші. У просякнутій червоними спалахами темряві за вікном мені було видно його очі, бо вогонь відбивався в них, наче в химерному уламкові скла.

– Ми знаємо, що ти крутила з ними справи! Знаємо, що Лейбніц був твоїм коханцем!

Мати вилила з вікна глек води на тих, хто стояв ближче.

– Хай це вас трохи охолодить! – шалено заверещала вона. – Гадаєте, це все, про що думають люди? Гадаєте, усі такі, як ви?

Та Ґійом уже продрався крізь хвіртку й несамовито загамселив у двері.

– Виходь, сучко! Ми знаємо, що ти там робиш!

Я побачила, як під його ударами тремтять замкнені на засув двері. Мати обернулась до нас із палаючим від люті обличчям.

– Збирайте речі! Візьміть з-під мийки скриньку з грошима! Візьміть наші документи!

– Та… але…

– Збирайтеся, кажу вам!

Ми порснули в різні боки.

Спочатку я подумала, що жахливий звук, від якого затряслися прогнилі мостини, свідчить, що вони таки вибили двері. Та коли ми повернулись до кухні, то побачили, що мати пересунула буфет і забарикадувала ним двері, побивши при цьому чимало своїх дорогоцінних тарілок. Стіл вона теж підтягнула до дверей, щоб вже точно ніхто не зміг зайти. У руці вона тримала батьків дробовик.

– Кассі, перевір задні двері. Не думаю, що їм стане розуму здогадатися про них, та подивитись не завадить. Ренетт, залишайся тут зі мною. Буаз… – вона якось дивно глянула на мене, вираз її чорних блискучих очей неможливо було розтлумачити. Та вона не змогла завершити фразу, бо в цю мить щось важезне вдарило по дверях, вибивши добрячий шмат деревини зверху. Крізь утворену пустку було видно нічне небо. В отворі одразу ж забовваніли почервонілі від вогню та злості пики. Одна з них належала Ґійомові Рамондену, її прикрашала озвіріла посмішка.

– Не вийде сховатися в будиночку, – прошипів він. – Ми прийшли по тебе, стерво… Відплатити за все, що… ти зробила з…

Навіть тоді, коли навколо розвалювали її будинок, мати все ж спромоглася розреготатися.

– З твоїм батьком? – презирливо спитала вона. – То твій батько – мученик? Отой Франсуа? Герой? Та не сміши мене! – вона здійняла дробовик, щоб він побачив. – Твій батько був мізерний старий п’яниця, що ніколи не просихав і обмочував свої черевики. Та твій батько…

– Мій батько був в Опорі! – розлючено заревів Ґійом. – Інакше чому він пішов до Рафаеля? Інакше чому його занапастили німці?

Мати знову розсміялась.

– Ой, та невже? В Опорі? – заглузувала вона. – А стариган Лекоз, він теж був у Опорі? І бідолашна Аньєс? А Колетт?

Уперше за цю ніч Ґійом завагався. Не опускаючи рушниці, мати зробила крок до висаджених дверей.

– Я тобі розповім і навіть грошей за це не візьму, Рамондене, – промовила вона. – Твій батько був такий самий учасник Опору, як я – Жанна д’Арк. Він був усього лише старим заливахою, надто любив почесати язика, і встало б у нього, тільки якщо просмикнути дріт крізь його цюцюрку. Йому просто випало опинитись в неправильному місці в неправильний час, так само, як і вам, ідіотам. А тепер розходьтеся по домах. Усі! – вона вистрелила в повітря й заверещала. – Усі по домах!

Та Ґійом був упертий. Він здригнувся, коли уламки розкришеного дерева шарпнули його по щоці, але не відступив.

– Хтось же вбив того боша, – сказав він більш розважливо. – Хтось же його покарав. А потім настукав на них до СС. Хтось із села. Хто ж це був, якщо не ти, Мірабель? Хто ще?

Мати розреготалась. У відблиску вогню мені було видно її розчервоніле обличчя, що від ярості стало майже красивим. Навколо неї в руїнах та уламках лежала її кухня. Її сміх викликав жах.

– Хочеш знати, Ґійоме? – тепер у її голосі була нова нотка, нотка радості. – Ти й справді не підеш додому, поки не дізнаєшся?

Вона знову вистрелила в стелю, і звідти посипався гіпс, у світлі вогню схожий на пір’я підстреленого птаха.

– Ти справді хочеш дізнатися, чорти б тебе взяли?

Я побачила, що він здригнувся від її слів, а не від пострілу. У ті часи лайка від чоловіків була прийнятною, але почути таке від жінки – принаймні від пристойної – було неймовірно. Я зрозуміла, що цими словами вона винесла собі вирок. Втім, мати й не збиралась замовкати.

– Я розкажу тобі правду, Рамондене, – сказала вона. У цю мить вона захлиналась від сміху, можливо, істеричного, та я гадаю, вона отримувала справжнє задоволення. – Я опишу тобі, як усе було насправді, гаразд?

Вона весело кивнула.

– Я не могла нікого здати німцям, Рамондене! І знаєш чому? Тому що це я вбила Томаса Лейбніца! Його вбила я! Віриш мені? Його вбила я!

Вона без успіху смикала курок дробовика, бо обидва стволи були порожні. Її величезна вогняно-червона тінь блимала на кухонній підлозі, а голос перейшов у вереск.

– Тепер тобі краще, Рамондене? Його вбила я! Я весь час була його шльондрою і не шкодую про це! Я вбила його і вбила б іще раз, якщо потрібно! Я вбила б його ще тисячу разів! І що ти на це скажеш? Що ти в біса на це скажеш?

Вона продовжувала верещати, коли перший смолоскип упав на підлогу кухні. Там він і згас, хоч Ренетт заголосила, як тільки побачила язики полум’я. Втім, від другого смолоскипа зайнялися штори, а від третього – руїни розбитого буфета. Пика Ґійома зникла з отвору верхньої частини дверей, та було чути, як надворі він роздає накази. Ще один палаючий смолоскип, зроблений зі жмутка соломи й дуже схожий на корону королеви врожаю, пролетів над розтрощеним буфетом і приземлився просто посеред кухні.

Мати, цілковито розперезавшись, продовжувала волати: «Я його вбила, боягузи! Я вбила його і рада, що так вчинила! І я вб’ю кожного з вас, якщо наважитесь наблизитися до мене чи моїх дітей!»

Кассі спробував взяти її за руку, та вона відкинула його до стіни.

– Задні двері! – крикнула я йому. – Ми маємо вийти через задні двері!

– А якщо вони нас там чекають? – прорюмсала Ренетт.

– Якщо! – роздратовано викрикнула я.

Надворі було чути свист та улюлюкання, ніби там шаленіла ярмаркова площа. Я взяла матір за один лікоть, Кассі – за другий. Удвох ми витягли її, усе ще осатанілу, до задніх дверей. Звісно, вони чекали. Їхні мармизи були червоні від світла вогню. Ґійом заступив нам дорогу, його з обох боків підтримували м’ясник Петі й Жан-Марк, батько Поля: він хоч і мав збентежений вигляд, все ж вишкірявся, мов зуби продавав. Вони були надто п’яні, або, може, усе ще вагалися, як саме скоїти вбивство, наче діти, які беруть одне одного на слабо. Але вони вже встигли підпалити курник і козятник. Сморід паленого пір’я змішався з сирою прохолодою туману.

– Ніхто нікуди не йде, – похмуро процідив Ґійом. Дім за нашими спинами шепотів і потріскував, охоплений полум’ям.

Мати розвернула дробовик прикладом уперед і ледь помітним оку рухом вдарила ним його в груди. Ґійом осів на землю. На секунду там, де він стояв, утворилась прогалина, і я стрибнула в неї, прослизаючи під ліктями й проповзаючи між ногами, палицями та вилами. Хтось намагався мене упіймати, та я спритно, мов вугор, прокладала собі дорогу крізь розгарячілу юрбу. Раптом я відчула, як мене притискає й придушує хвилею людських тіл.

Я видряпалася до повітря й простору, не звертаючи уваги на стусани, що сипались на мене. Я побігла через поле в темряву і причаїлась у хащах малини. Десь далеко позаду мені наче чувся материн голос, вона втратила голову від люті й несамовито гарчала. Як звір, що захищає своє дитинча.

Сморід диму ставав усе міцнішим. Перед будинком щось із гуркотом повалилося, і я відчула, як через поле до мене докотилася хвиля жару. Хтось – гадаю, то була Ренетт – тоненько скиглив.

Безформний натовп навіснів. Його тінь дійшла до малинових хащ і навіть далі. А за ним я побачила, як у фонтані скалок валиться дах. У небо червоним маревом піднявся стовп гарячого повітря, з ревом розкидаючи іскри в сіре небо – справжній вогняний гейзер.

Від натовпу відділилась одинока фігура й помчала через поле. Я впізнала Кассі. Він кинувся в кукурудзу, і я здогадалась, що він, мабуть, хоче прорватись до Спостережного Пункту. Навздогін йому побігли було двійко селян, але їх відлякнуло палаюче поле. До того ж їм потрібна була саме мати. Крізь ревіння юрби й вогню мені було ледве чути, що саме вона кричить. Вона кликала нас на ім’я.

– Кассі! Рен-Клод! Буаз!

Я підвелась у малинових кущах і приготувалася бігти, якщо хтось спробує до мене наблизитися. Вставши навшпиньки, я змогла кинути на неї швидкий погляд. Мати виглядала абсолютно неймовірно: оточена з усіх боків, вона відчайдушно билася, і її обличчя стало червоно-чорним від вогню, крові й диму, вона нагадувала якесь міфічне чудовисько. Я також піймала поглядом й інших: Франсін Креспін – її обличчя вівці-святоші перекосило від вереску ненависті, Ґійом Рамонден – ніби оживлений мрець. Тепер до їхньої ненависті примішався ще й страх, той забобонний страх, який можна вилікувати тільки знищенням і вбивством. Вони довго до цього йшли, та для них нарешті настав час душогубства. Я побачила, як Ренетт вислизнула з натовпу і чкурнула в кукурудзу. Ніхто не намагався її затримати. Крім того, у той момент більшість із них, засліплена жагою крові, навряд чи її впізнала.

Мати повалилась. Можливо, її рука, піднята вгору над їхніми мармизами, тільки примарилась мені. Це було як в одній із книжечок Кассі – «Чума зомбі» або ж «Долина канібалів». Не вистачало тільки ритму барабанів. Але найгіршим у цьому жаху було те, що там були тільки знайомі обличчя. Батько Поля. Шістнадцятирічна Жаннет Креспін, яка мало не стала королевою врожаю, а тепер її обличчя було перемазане кров’ю. Навіть соромливий отець Фроман був там, хоч і неможливо було розібрати, чи він намагається відновити порядок, чи наробити ще більше безладу. На материну голову та спину посипалися стусани й палиці, та вона була ніби стиснутий кулак, ніби жінка, що тримає на руках дитя, і продовжувала викрикувати щось зневажливе, хоч слів було й не розібрати – їх заглушили розпашілі тіла й ненависть.

А потім пролунав постріл.

Ми всі почули його – звук якоїсь великокаліберної зброї, можливо, двоствольної рушниці або ж застарілого револьвера, з тих, що досі зберігаються на горищах чи в підвалах сільських будинків по всій Франції. То був постріл навмання: Ґійом Рамонден відчув на щоці опік від кулі й від жаху випорожнив сечовий міхур, і всі голови разом повернулися, щоб побачити, звідки стріляли. Ніхто не знав. Мати почала відповзати з-під їхніх раптово застиглих рук; у неї кровоточив десяток ран, у декількох місцях було вщент видране волосся й оголилася шкіра черепа; гостра палиця проштрикнула їй руку, тож пальці безпомічно обвисли.

Тепер чувся лише тріск вогню – біблійний, апокаліптичний. Люди чекали, пригадуючи, можливо, карний загін біля церкви Святого Бенедикта, і тремтіли від власних кривавих намірів. Раптом зазвучав голос (чи то з боку кукурудзяного поля, чи палаючого будинку, чи взагалі з небес); то був гучний чоловічий голос, якого неможливо було не послухатись.

– Залиште їх!

Тим часом мати продовжувала відповзати. Наче пшениця під вітром, натовп мимохіть розступився, щоб дати їй дорогу.

– Залиште їх! Розходьтеся по домівках!

Пізніше люди казали, що голос був їм знайомий. Вони впізнали певні модуляції, та так і не змогли визначити, кому він належав.

Хтось істерично закричав: «То Філіпп Ур’я!».

Та Філіпп був мертвий. По натовпу пробігли дрижаки. Мати дісталася до відкритого поля, із викликом підвівшись на ноги. Спочатку хтось сунувся, щоб її затримати, та потім розважливо відійшов. Отець Фроман промекав щось безвольне й благочестиве. Кілька сердитих голосів щось бовкнули й одразу замовкли в цьому забобонному мовчанні. Обережно, хоч і гордовито, не відвертаючись від їхніх пильних поглядів, я почала пробиратися до матері. Обличчя в мене палало від жару, а перед очима вистрибували вогники. Я взяла її за цілу руку.

Перед нами розкинувся широкий темний простір кукурудзяного поля Ур’я. Ми мовчки попрямували туди. За нами не пішов ніхто.

21

Ми перебрались до тітки Жульєтт. Мати побула там тиждень, а потім поїхала – можливо, через почуття провини й страху, і точно вже – заради свого здоров’я. Після того ми бачили її лише кілька разів. Як ми зрозуміли, вона змінила ім’я, взявши дівоче прізвище, і повернулась до Бретані. Відомості про неї були дуже фрагментарні. Я чула, що вона непогано влаштувалася й заробляла незлі гроші в пекарні, де готувала фірмову випічку. Кулінарія завжди була її основною любов’ю. Ми жили у тітки Жульєтт і поїхали звідти одразу, як змогли – Ренетт вирішила пробуватись у кіно, їй же так довго цього кортіло; Кассі під вигаданим ім’ям утік до Парижа; а я взяла нудний, але зручний шлюб. До нас дійшла звістка, що ферма в Ле-Лавезі тільки частково постраждала від вогню, більшість господарських будівель уціліла, а повного руйнування зазнав лише фасад головного будинку. Ми могли б повернутися додому. Та поголос про масове вбивство в Ле-Лавезі вже пішов. Мати зізналась у злочині перед трьома десятками свідків; її слів «Його вбила я! Я була його шльондрою і ні про що не шкодую!» – так само, як і висловлених почуттів до односельців – було достатньо, щоб її засудити. Незабаром після звільнення в селі встановили бронзову меморіальну табличку, присвячену десятьом жертвам розстрілу, а пізніше, коли такі речі перетворюються на цікаві історії, що їх переповідають на дозвіллі, коли біль від утрати трохи стихає, стало зрозуміло, що ворожість до Мірабель Дартижан та її дітей насправді анітрохи не зменшилась. Я мала визнати правду: я ніколи не зможу повернутися до Ле-Лавеза. Жодного вороття. І протягом тривалого часу я навіть не розуміла, як сильно мені того хотілося.

22

Кава все ще кипить на плиті. Її аромат пробуджує в мені гірку ностальгію – запах паленого листя з домішкою диму. Я варю собі дуже солодку каву, як для постраждалого від шоку. Гадаю, тепер я розумію свою матір, бо відчуваю певну дикість і свободу від того, що наплювала на все.

Усі поїхали. Дівчинка з диктофоном і купою касет. Фотограф. Навіть Пісташ поїхала додому на моє прохання, та я досі відчуваю її руки навколо шиї та прощальний доторк губ до моєї щоки. Моя хороша донечка, яку я так довго ігнорувала заради бунтарки. Та люди змінюються. Принаймні тепер я можу з вами поговорити, моя дикунко Нуазетт, моя мила Пісташ. Тепер я можу обіймати вас без відчуття, ніби мене засмоктує в мул. Стара Мама нарешті померла, і її прокляття зруйноване. Ніякої біди не станеться, якщо я нарешті наважуся любити вас.

Нуазетт зателефонувала вчора ввечері. Голос у неї був напружений та обачливий, як і в мене; я уявила, як вона спирається, як і я, на кахляну поверхню барної стійки, а на її вузькому обличчі застигла підозра. У її словах мало тепла, вони долинають до мене крізь довгі згаяні роки, та коли вона починає говорити про свою дитину, я чую в її голосі щось інше. Щось схоже на м’якість. Мене це тішить.

Гадаю, у свій час я їй розповім; потроху буду її втаємничувати. Я можу собі дозволити бути терплячою; зрештою, я добре вмію це робити. У якомусь сенсі їй ця історія потрібна більше, ніж будь-кому, навіть більше, ніж Пісташ, – і вже точно більше, ніж суспільству, що, роззявивши рота, витріщається на старий скандал. Пісташ не тримає зла. Вона приймає людей такими, якими вони є, вона чесна й добра. Але Нуазетт ця історія потрібна, потрібна вона і її доньці Пеш – на той випадок, якщо привид Старої Мами колись знову підніме голову. У Нуазетт повно своїх демонів. Сподіваюся тільки, що я більше не один із них.

Тепер, коли всі поїхали, у будинку дивне відчуття пустоти й необжитості. Протяг ганяє по кахлях сухі листочки. Та я все ж не почуваюсь самотньою. Абсурдно думати, що в цій старій хаті можуть бути привиди. Я прожила тут так довго, і жодного разу ніяке тріпотіння не виказало їхньої присутності, але сьогодні я відчуваю… Тінь тіні, невловима присутність, прихована й смиренна, чекає…

Мій голос прозвучав різкіше, ніж мені хотілося. «Хто тут? Я питаю, хто тут?» Голос металом відбився від голих стін і покритої кахлями підлоги. Він вийшов на світло, і я мало не розреготалась і водночас ледь не розридалась від його присутності.

– Пахне смачною кавою, – сказав він звичним м’яким тоном.

– Господи, Полю, як тобі вдається так тихо ступати?

Він усміхнувся.

– Я думала… Я думала, ти…

– Ти забагато думаєш, – відповів він, наближаючись до плити. У тьмяному світлі лампи його обличчя набуло золотаво-жовтого кольору, а обвислі вуса надавали йому сумного вигляду, якому зовсім не відповідали бісики в очах. Я намагалась вирахувати, як багато йому вдалося підслухати. Засидівшись тут у присмерку, я геть забула, що він у будинку.

– І ще й багато говориш, – без дорікання сказав він, наливаючи собі кави. – Я вже думав, ти цілий тиждень розповідатимеш, так завзято ти почала.

І він подарував мені лукаву посмішку.

– Я хотіла, щоб вони зрозуміли, – сердито відказала я. – А Пісташ…

– Люди розуміють значно більше, ніж тобі здається, – він зробив крок упритул до мене й накрив долонею мою щоку. Він пахнув кавою і застарілим тютюном. – Чому ти так довго переховувалась? Що хорошого тобі це дало?

– Були… такі речі… про які я просто не могла розказати, – я зашпорталась у власних словах. – Ні тобі, ні комусь іншому. Те, від чого, як мені здавалося, повалиться цілий світ. Тобі не зрозуміти… Ти ніколи не робив нічого такого…

Він розсміявся щирим невимушеним сміхом.

– Ох, Фрамбуаз! Ти справді так вважаєш? Що в мене ніколи не було таємниць? – він взяв мою забруднену руку у свої. – Чи я надто тупий, щоб мати таємниці?

– Я не те мала на увазі… – почала я. Хоча саме це я й мала на увазі. Господи поможи, саме це.

– Ти думаєш, що можеш тягнути на спині весь світ, – сказав Поль. – Що ж, тоді послухай дещо.

Він знову збився на діалект, і на деяких словах почав заїкатися, як у дитинстві. Від цього він наче помолодшав.

– Ті анонімні листи – пам’ятаєш ті записки, Буаз? Ті, з помилками? А написи на стінах?

Я кивнула.

– Пам’ят-таєш, як вона х-ховала ті листи, коли ти заходила до кімнати? Пам’ятаєш, як ти здогадувалась, що вона отримала записку по виразу її обличчя і по тому, як вона поводилася, якою наляканою, сердитою і сповненою ненависті вона була, бо її справді це лякало й лютило, і як ти особливо сильно ненавиділа її в такі дні, так сильно, що ладна була сама її вбити?

Я знову кивнула.

– То був я, – зізнався він. – То я їх писав, усі сам. Присягаюся, ти навіть не здогадувалась, що я вмію писати, і попри те, що я вклав у них всю душу, результат вийшов так собі. Я хотів помститися. За те, що вона того дня назвала мене кретином перед тобою, і Кассі, і Рен-К-к-к-к-к… – раптом у нього перекосилось обличчя, і він відчайдушно почервонів. – І перед Рен-Клод, – стиха договорив він.

– Ясно.

Ну, звичайно. Так завжди буває з усіма загадками, що стають ясними, мов день, коли нарешті дізнаєшся відповідь. Я пам’ятаю, яким ставало його обличчя, коли поряд була Ренетт, як він заїкався й замовкав, хоч зі мною говорив цілком нормально. Я пам’ятаю гостру неприховану ненависть в його очах того дня – Говори нормально, кретине! – і моторошний шлейф люті й болю, який тягнувся йому вслід. Я пам’ятаю, як він інколи з надзвичайним напруженням заглядав до коміксів Кассі – той самий Поль, який узагалі не вмів читати. Я пам’ятаю, як уважно він дивився на мене, коли я ділила апельсин; а ще інколи на річці в мене бувало неприємне відчуття, ніби за мною стежать, навіть того дня, останнього разу з Томасом… навіть тоді, Боже, навіть тоді.

– Я зовсім не хотів, щоб усе зайшло так далеко. Я просто хотів, щоб вона пошкодувала. Але всього іншого я ніколи не бажав. Втім, усе вийшло з-під контролю. Так завжди трапляється. Якщо риба надто велика, вона тягне тебе за собою. Принаймні я хотів усе виправити. У кінці. Я справді намагався.

Я витріщилась на нього.

– Боже, Полю, – я була надто здивована, щоб сердитись, хоча сердитись було за що. – То ж був ти, так? Тієї ночі на фермі – то був ти, з рушницею? Це ти ховався в полі?

Він кивнув. Я не могла відвести від нього очей, можливо, я вперше бачила його по-справжньому.

– Ти знав? Увесь цей час ти все знав?

Він знизав плечима.

– Ви всі думали, що я тюхтій, – сказав він без гіркоти. – Що все це розгортатиметься просто в мене перед носом, а я нічого не помічу…

Він вичавив сумну усмішку.

– Думаю, досить. Нам обом. Уже все з’ясували.

Я спробувала розставити інформацію в голові по поличках, та факти відмовлялися складатись докупи. Так багато років я була впевнена, що ті листи писав Ґійом Рамонден, чи, можливо, Рафаель, або хтось із тих родин… А тепер я чую, що це зробив Поль, мій милий гальмуватий щиросердий Поль, якому тоді заледве виповнилося тринадцять. Спочатку заварив цю кашу, а потім поклав їй край, витримавши симетричну зміну пір року. Коли я нарешті відкрила рота, то промовила дещо дуже несподіване, і це здивувало нас обох.

– Ти що, так сильно її кохав?

Мою сестру Ренетт – високі вилиці й блискучі кучерики. Мою сестру – королеву врожаю, намазану губною помадою й увінчану ячменем, з кукурудзяним скіпетром в одній руці й апельсином – у другій. Такою я її пам’ятатиму завжди. У мене в голові така ясна, чітка картинка. І десь біля серця я відчула раптовий укол ревнощів.

– Так само, як і ти, мабуть, любила його, – спокійно промовив Поль. – Так само, як ти кохала Томаса Лейбніца.

Ото дурними ми були в дитинстві! Нещасні, сповнені надій дурники. Я все життя промріяла про Томаса: і коли жила у шлюбі в Бретані, і в удівстві я мріяла про такого чоловіка, як Томас, щоб він мав безтурботний сміх і гострі очі кольору річкової води, як у Томаса з моєї мрії – ти, Томасе, тільки ти, назавжди – від прокляття Старої Мами аж сироти хапають.

– Розумієш, для цього знадобилось трохи часу, – сказав Поль, – та я переборов це. Я відпустив. Це ж як пливти проти течії. Це виснажливо. Через певний час треба піддатися, і вода сама винесе тебе до рідного берега.

– До берега, – луною повторила я. Мій голос звучав мов чужий. Його руки накрили мої, і на доторк були теплі й жорсткі, наче хутро старого пса. З боку ми мали дивний вигляд, ніби Гензель і Ґретель, що постаріли й посивіли у відьминому домі, нарешті зачинивши за собою пряникові двері.

Треба піддатися, і річка сама винесе тебе до рідного берега. Це ж так просто.

– Ми довго чекали, Буаз.

Я відвернулась.

– Можливо, надто довго.

– Я так не думаю.

Я глибоко вдихнула. Ось і прийшов час. Слід пояснити йому, що все скінчено, що брехня, яка лежить ніж нами, надто давня, щоб її можна було стерти, надто величезна, щоб через неї можна було перебратись, що, зрештою, ми з ним надто старі, і це вже смішно, це неможливо, і до того ж… до того ж…

Він поцілував мене в губи, і то був поцілунок не зніяковілого стариганя, а щось зовсім інше, від чого я затремтіла й відчула нетерпіння та якусь дивну надію. У нього заблищали очі, поки він повільно витягав з кишені щось, що у світлі лампи засяяло червоним…

Намисто з райських яблучок.

Я не зводила з нього очей, поки він ніжно надівав намисто мені на шию. Кругленькі яблучка засяяли на моїх грудях.

– Королева врожаю, – прошепотів Поль. – Фрамбуаз Дартижан. Тільки ти.

Я вдихнула ніжний і терпкий аромат яблучок, яким просотувалась моя тепла шкіра.

– Я надто стара, – тремтячим голосом промимрила я. – Надто пізно.

Він знову поцілував мене – спочатку в скроню, а потім у кутик губ. І тут витяг із кишені косу з жовтої соломи, якою увінчав моє чоло, наче короною.

– Ніколи не пізно нарешті приплисти до рідного берега, – сказав він і ніжно й наполегливо притягнув мене до себе. – Усе, що треба зробити, – лише припинити втікати.

Опиратись – усе одно що плисти проти течії, це виснажує і не має сенсу. Я встромила ніс у ямку під його плечем, наче в подушку. Намисто з райських яблучок на моїй шиї розповсюджувало гострий соковитий аромат, жовтневий запах нашого дитинства.

На честь нашого повернення додому ми випили солодкої чорної кави та з’їли круасанів з варенням із зелених помідорів, приготованим за рецептом моєї матері.

Примітки

1

Крем-брюле – десерт з молока, яєць, борошна із додаванням родзинок і чорносливу. (Тут і далі прим. перекл.)

2

Кунь-аман – бретонський листковий пиріг.

3

Бретонські галети – несолодкі гречані млинці, фаршировані начинкою.

4

Cassis (фр.) – чорна смородина.

5

Framboise (фр.) – малина.

6

Reine-claude (фр.) – слива-ренклод.

7

Клоги – традиційне дерев’яне взуття французьких селян.

8

Террін – страва французької кухні, розрахована на тривале зберігання, різновид паштету.

9

Ґрета Ґарбо – шведсько-американська акторка, популярна в епоху німого кіно й «золотої ери» Голлівуду.

10

Як жінка! (нім.)

11

Gros-plant (фр.) – сорт вина з виноградників долини Луари.

12

Стен Лорел і Олівер Гарді – американські кіноактори, один із найпопулярніших комічних дуетів в історії кіно.

13

Бела Лугоші – американський кіноактор угорського походження, відомий завдяки ролі Дракули в однойменному фільмі 1931 р.

14

Гамфрі Богарт – американський кіноактор, найвідоміша роль – Рік у фільмі «Касабланка» 1942 р.

15

Які гарні полуниці! (нім.)

16

Смачно, еге ж? (нім.)

17

Неймовірно смачно (нім.).

18

Так, смачно (нім.).

19

Приблизно 9 метрів.

20

Пастіс – французький міцний алкогольний напій з анісу.

21

Радлер – слабоалкогольний напій на основі пива й лимонаду.

22

Фантастичний роман Герберта Веллса.

23

Пригодницький роман Жуля Верна.

24

Птіфурі – асорті з невеличкого печива.

25

Мається на увазі бельгійське пиво Stella Artois.

26

Bierwurst – сорт німецької копченої ковбаси.

27

Feuerzangenbohle – традиційний німецький гарячий алкогольний напій з рому, цукру, вина й прянощів.

28

Backenoff – страва ельзаської кухні, смаженина з різних сортів м’яса, маринованого у вині, картоплі й цибулі, готується в горщику в духовці.

29

Джонні Вайсмюллер – американський плавець і кіноактор, виконавець ролі Тарзана у фільмах 1930— 1940-х років.

30

Паве – бісквітний шоколадний пиріг із кремом.

31

Популярна у Франції гра, метою якої є кинути більші металеві кулі якомога ближче до меншої дерев’яної. Для перемоги потрібно набрати 13 очок.

32

Ліліан Ґіш – американська акторка першої половини ХХ ст.

33

Американський джазовий музикант 1930— 1940-х років.

34

У цей день Франція святкує День взяття Бастилії.

35

Останній день карнавалу, що знаменує кінець святкувань і початок католицького Великого посту.

36

Кохана (нім.).

37

Люба, так, кохана, о так (нім.).

38

Хто це? (нім.)

39

Прокляття! (нім.)

40

Хто то був? (нім.)

41

Не знаю. Щось звідти! (нім.)

42

Дупа (нім.).

43

Що мені робити (нім.).

44

Стули пельку! (нім.)

45

Дуже добре, Францику. Він мертвий (нім.).

46

Фантастичний роман Герберта Веллса.

47

Pêche (фр.) – риболовля.

48

Алюзія до Євангелія від Матвія, 3:12.

49

Пішов я прогулятися до чистого фонтана,

Знайшов чудову воду, де й скупався.

Тебе вже довго я люблю

Й ніколи не забуду (фр.).

50

Приблизно півтора метра.

Content

Джоан Гарріс
П’ять четвертинок апельсина

Частина I Спадок

Частина ІІ Заборонений плід

Частина ІІІ Закусочна на колесах

Частина IV «Погана репутація»

Частина V Врожай

Примітки