Niedre Jānis

Tai rītā mazā gaismiņā

Jānis NIEDRE

TAI RĪTĀ MAZĀ GAISMIŅĀ

I. NODAĻA «VIENA ZEME, VIENA SAULE, NEVIENĀDA PASAULĪTE …»

(Tautas dziesma)

Nu jau arī tie, kas vienmēr šaubās un visur saskata ļaunas pazīmes, atzīst — iestājas pavasaris. Trakā ne- ziema pagājusi uz neatgriešļanos. Piegozī plaisā pērnās sakņāju dobes, šur un tur no zemes spraucas ārā ēdamo skostu galviņas. Laiks zemniekam savilkt stiegrāk bezdarbībā izmīkstējušās spīļu arkla vērstuves, ņemt no vadža aramās sakas.

Pagājusi neziema… Tā krustpilieši iesaukuši tūkstoš astoņsimt sešdesmit sestā gada sniega un sala mēnešus, neganto kā neprāta apsēsta lielmāte ziemu.

Sala mēnešu sākums nerādīja, ka ziema būs tāda.

Pirmais sniegs uznāca tāpat kā citugad, rāmi pagāja ziemassvētki, budēju laiks. Bet tad — pēc Zvaigznes dienas — uzbrāza tāda lietus vētra, ka Daugavā uzburba ledus, ūdeņi izkāpa no krastiem un applūdināja zemienes un ceļus. Sveču mēneša — pēc kalendāra grāmatas februāra pēdējā otrdienā uzradās sensenis nebijis bargs pērkons ar krusu. Pēc tam nobira milzums sniega. Tik daudz, ka uz nesen uzbūvētā Rīgas—Dinaburgas dzelzceļa iestrē- dza lielais sutas dampis ar visu ratu varzu un pagasta valdīšanas sadzītajiem zemniekiem ar lāpstām nācās rakt vaļā aizputināto ceļu visā Krizburgas valsts [1] robežas garumā. Daudzi klaušinieki apsaldējās, daudzi nolikās kar- stumguļā. Neziemā vairums zemnieku sētu palika bez lopbarības, tāpēc ka no tālajām meža pļavām ļaudis nepaguva izvest tur sapļauto grīšļa sienu. Dažos mēnešos mazturīgākie zemnieki izbaroja šķūņu un piedarbu salmu jumtus, kailas spāres un kārtis baloja malu malās kā vilku bara apskramstīti kumeļu kauli. Un ari tad kā sērgā krita no kājām gan piena, gan gaļas lopi. Cilvēkiem aptrūka sēnalu miltu, saimnieces mīcīja maizes mīklu no pelavām, koku mizām un ozolzīlēm. Beidzot, kad uzpūta pavasara vēji, vairums babuļu, būdnieku un kalpu bija tā nomērē- juši, ka gāja it kā ar sveša kājām. Grīļodamies kā sila vai purvāja ēni, kas dažreiz patrāpoties nomaldījušamies ceļiniekiem.

Labi vēl, ka krizburdziešus neskāra bada pavadone — koleras sērga. Palika klimstam leišos un Kurzemē — dažu dienu gājumā no Krizburgas valsts. Lai gan draudi bija lieli. Mācītājs Tilliņš jau lasīja draudzei priekšā sevišķās aizlūgšanas un no kanceles ziņoja par Jelgavas cienīgtēvu lapā ierakstīto augsto dakteru pamācīšanu, kā pasargāties no saslimšanas ar briesmīgo guļu. Krizburdziešus neaplipi- nāja arī citurienieši, citpagastnieki un krievinieki, kuri pavasaros uzrodas ir Krizburgā, ir Jēkabmiestā ar plostiem un strūgu karavānām.

Pavasaris šogad zemniekiem ir briesmu smags slogs. Novājējušie zirgi dziļu vagu neuzņem, vīru nomērējušām rokām pietrūkst spēka spiest arklu dziļumā — lemeši iet zemei pa virsu, bet, kā zināms, vieglais sējums allažiņ pāraug nezāļu riežā. Zemniekiem viņu robežās jau nav tā kā muižās, kur tīrumus drupina divjūgu dzelzs arkli, platas pederecēšas, kur sējas laukos kaisa skunstmēslus un rudenī izkuļ divas un trīs reizes bagātāku graudu birumu nekā ievāca dzimtslaikos. Zemniekiem nav eng- landiešu un beļģiešu mašīnu, nav kaulu miltu, kainīša, salpētera sāls, kas muižās. Saimniekiem un rentes māju turētājiem ir tikai vara pār kalpu darbu, pār kalpu sievu un bērnu rokām, mugurām, viņu neizgulēto miegu.

Tūkstoš astoņi simti sešdesmit sestais — tas ir piektais brīvestības gads. Pār saimniekiem un gājējiem valda zemnieku izraudzīta pagasta valdīšana — gan kungu ieteikta. Pagasta valdīšana rīko labības magazīnas un nabago lādes, vāķ ubagus un vecus, vientuļus ļautiņus. Tikai tā vāķēšana ir gaužām bēdīga. Pirms brīvlaišanas, kad kalpi miesīgi un dvēselīgi bija dzimtkunga piederīgie, muiža gādāja ari par viņu iztiku. Tagad vairs ne. Un kur tagad glābsies kalpi un trūkumcietēji? Muižas klētis taču viņiem noslēgtas, bet pagasta magazīnām nav vēl ierakti pamati.

Brivestība… Ķeizara zemniekiem atvēlētā bagātā brūte, kā tīk izteikties kungiem un cienīgtēviem. Bet brūtei līdzdotais pūrs ir ļaužu bēdu pūrs. Kad sešdesmit pirmā gada pavasari pristavs Krizburgas baznīcā nolasīja zemniekiem ķeizara «Visaugstāko pasludināšanu», tad arī paši trūcīgākie neparedzēja, kāda būs zemes ļaužu nākamība. Nevarēja iedomāt, ka daudzi lauku māju turētāji — vietējā valodā ceturtnieki[2] — zaudēs savu no tēvu tēvu laikiem iekopto zemi, ka lielum lielais vairums arāju, paši savu maizi ēzdami, kļūs citu kalpi un dieninieki. «Desmitdaļas cilvēki», «mušiņas» vai vazātnieki. Jā, arī vazāt- nieki. Tāpēc ka vecuma vai slimības sabeigta kalpa tiesa ir ubaga tarba. Diedelēšana, kamēr tevi pieveic sirds vai krustu žņaudzējs un pēc tam pagasta izziņoti šķūtnieki tevi norok bedrē pie kapsētas žoga… Bezzemes ļaudis māc arī vēl cits slogs. Muižās tagad zemi apstrādā ar ārzemēs vai Rīgā būvētām mašīnām, ar. niecīgāku ļaužu spēku. Pat lopu muižiņās, kur audzē vēršus kautuvēm un gaļas piegādātājiem daudzajiem zaldātu katliem, kalpotājus līgst mazāk nekā tēvu laikos. Turklāt labprātāk ņem neprecētus gada kalpus un dieniniekus, bet, kuriem ģimenes, — tikai tādus, kam sieva un bērni par brīvu strādās tīrumā, dārzā, moderniecībā, veļas mājā vai citur. Muižu laukos, staļļos, degvīna ķēķos, alus darītavās, meža cirtēs tagad kalpi svīst septiņus sviedrus — cilvēkiem jātiek kustībās līdzi mašīnām un labi barotajiem un uzturētajiem «kirasieru zirgiem», kā ciemos iesaukuši muižu meļņus un sirmjus, augumā un krūšu platumā divreiz lielākus par zemnieku kleperiem. Bez tam kalpus dīda «pašu kungi», tas ir, latviešu gruntnieki un māju rentnieki. Un kā vēl dīda! Izturas tā, it kā viņi tev atvēlētu diezin kādu labdarību, uzupurētos gājēju labā. Ar visu to, ka krust- piliešos rets tāds saimnieks, kurā kalpi tikai apstrādā viņa zemi. Vairums saimnieku aizņemti nope]ņās, jo Krizburgas valsts atrodas pie «lielā ūdens ceļa» — Daugavas, un jau kopš neatminamiem laikiem novada iedzīvotāji pelnās kā plostu un strūgu dzinēji, kā ceļveži pa straumi, kā airētāji un sēklī uzskrējušu liellaivu, tāpat baļķu sasējumu glābēji.

* * #

Pa šķīdonī izdangāto līkumaino lauku ceļu uz Krizburgas miestu, kā zemnieki pēc vācu iesaukas dēvē Krustpili, no Lauku ezera puses mergls sarķis velk darba ratus ar galdu kastē grabošām vienkoča mučelēm un toveriem. Rati ir pašmāju darinājums — no koka vien. Arī ratu asis un riteņu loki. Sarķis iet negribīgi, grambainākā vietā apstājas, mēģina kāpties atmuguris, it kā asu gali būtu aizķēruši čakārņa sakni. Tukšie trauki gāzelējas, sasitas un dankšķ.

Pluskatajam pajūgam līdzi kāto divi vīra cilvēki — ratiem katrs savā pusē. Vecākais — maza auguma tēvainis garos, ielāpainos svārkos, tā sauktajos pusmudurainos, vadmalas ūzās, vīzēs, milas cepurē, kuras noļutusī priekšējā mala aizsedz viņa rēpainos, vēja nopūstos vaigus, —• tur rokās pajūga spurgalainos grožus, rausta tos, kad zir- ģelis aizkusis tonējas uz vietas.

Grožotāja līdzinieks ir puisis ložu gados. Baltmatis ar mūsainu, šķiet, baku sērgā izrētinātu seju, kailu galvu un basām kājām. Pēdas aprepējušas, sasprēgājušas kā nemie- tēta pastalāda, potītes un stilbi līdz pakulu uzu galiem brūni lāsaini, šķiet, ķirmju apkrimsti priedīšu stumbeni. Jaunais iet lavierēdams, taustīdams līdzenāku, mazāk durstīgu vietu nu jau cieti apkaltušajā ceļa mālienē. Bet, līdzko viņš liek līganāku soli, grožotājs sauc viņu pie ratiem:

— Andriev, zirgam palīdzi! Vait' neredzi, ka lopam grūti?

Ka grūti ir puisim, to Ļamānu saimnieks neatzīst. Un puisis arī neko nesaka. Tik un tā atgādinājums neko nemainīs. It kā Andrievs nezinātu saimnieka prātu. It kā Andrievs viņu nepazītu kopš tālās dienas, kad muižas kungs viņu, kalpa bāri, pierakstīja Ļamānu sētai. Par ganu, par patekuli mājas darbos. Tiesa, Andrievs tagad jau iet kalpa gaitās līdzi vecākiem vīriem. Saimnieka tīrumā, muižas un pagasta klausos. Tikai viņa un saimnieka attiecībās ar to nekas nav mainījies. Kā aizviņo un viņo gadu Andrievs dzīvo ar to, ko Ļamānu tēvs (saimniekam patīk godinājums «tēvs») dod: liesu pastrēbienu, maišeļa vietu piedurvē, kur nakti pārgulēt, un citu novalkātās drānas — svārkus, kam jāatrota piedurknes, ūzas, kam jāuzrantī vai jānošķērē bikšu staras, un reizes trīs lāpītas pastalas, kam purngalos jābāž sūnas un lupatas. Andrievam nemaksā ne kapeiku naudas, ne sieciņa graudu. Ar visu to, ka pagājušoziem ap meteņiem puisim apritēja astoņpadsmit, viņš vēl vienmēr ir neiesvētīts, vīru kārtai nepiedienīgs pusaudzis. Bet kalpa algu, vis- viens — naudā, graudā vai pusgraudā, saņem tie, kas izgājuši baznīcas mācību, nobaudījuši mācītāja svētīto «vakarēdienu».

Andrievs ir prasījies uz baznīcmuižu, atgādinājis mācītāja teikto: «Kam pienācis iesvētīšanas laiks, tam iesvētība jāsaņem. Pestītājs licis laist ļaudis pie viņa…» Tomēr Ļamānu tēvs paliek pie sava kā iecirtīgs kazu buks.

«Saimniekam no ķeizara un lielkunga dota pilna tiesa. Saimnieka vārds ir taisnības vārds!» Un strostē Andrieva aizstāvētājus — sētas ļaudis un saimnieka memmīti. Sis neiešot ļaut puiškinam ēverģēlēties. Cik gados jaunu karstgalvju tūlīt pēc brīvlaišanas aizlobuši no zemes, un kas no viņiem iznācis? Blandoņas! Cik neesot ieskrējuši postā kā circeņi pelnos? Atbildēšanu par bāriņu Andrievu valsts valdīšana esot uzlikusi viņam, Ļamānu saimniekam, un tālab viņš …

Tā Ļamāns patur Andrievu pusaudžos. Andrievs zina: ja viņa labā vārdu bilstu saimniece Lība, jaunā memme, saimnieks piekāptos. Saimnieks no jaunās memmes druk- stās. Memme taču viņam pagādāja gruntnieka tiesu, ieveda viņu ]audīs. Viņa — lielkunga Korfa istabene līdz ar brēkuli klēpī atnesa Podzinkas muižas dienderim Ge- dim Ļamānu sētas kontraktu. Turklāt lielkungs arī tagad neaizmirst savu «istabas Lībiņu». Atlaiž Ļamānam klausības, atvēl cirst muižas mežā malku, neliedz citādu pabalstu. Jaunā memme varētu. Bet jaunajai memmei Ļamānos rūp viņas Vildiķītis, dziju kamolīši un, pilī kalpojot, iemantotās tambora adatas. Tā Ļamānos nav varas, kas liktu grozīt saimniekam prātu Andrieva labā.

Pašlaik puisi ir sagrābusi auļa doma — iesvētīties aizmuguriski. Tikt pie mācītāja, bučot viņam roku, kamēr cienīgais pierakstīs iesvētāmo mācībā. Andrievam vienīgi jānotrāpa īstais mirklis. Nemanīti jāaizlavās. Brīdī, kad mācītājs ir savā rakstāmkambarī. Mācītāja veckungs pats, nevis kāds no viņa palīgiem, bērnu klaušinātājiem, nomirušo apstāvētājiem. Līdz šim Andrievam nav laimējies. Bet varbūt šodien … kad Ļamāns devies diedeļu braucienā pie lielkunga izmangot no muižas ķēķa ēdienu paliekas — viru no dieninieku katla vai suliņas, ko modere gāž cūkām silēs. No pils līdz mācītāja muižiņai ir tikai īss kaķa skrējiens. Andrievs no pieredzes zina: saimnieks «kalnā» nīks ilgi. Kamēr barona lielkungs pamanīs, kamēr izsūtīs sulaini noprasīt, ko bauris pie vārtiem grib. Toties Andrievam vajag tikai vienu brīdi… Vienu laimīgu brīdi, ko viņam atvēlētu visžēlīgais, visspēcīgais dievs — debesu vectēvs ar balto galvu, kurš redzot katru cilvēka soli, kurš dusmās dārdina debesis un met uz zemi zibeņu šautras.

«Neviens nav tik labs kā pats dieviņš. Lūdz dievu, un dieviņš tev palīdzēs!» Andrievu mācīja nelaiķe māte. Līdz šim ar čaklu dievlāgšanu Andrievs gan nevar lielīties, bet tagad, kad viņš noņēmies iet pret saimnieka gribu, Andrievs miedz rokas krusteniski uz krūtīm un lūdzas klusībā: «Dieviņ žēlīgais, labais, palīdzi jel! Palīdzi aizkļūt līdz mācītājmuižai, palīdzi satikt cienīgtēvu labā prātā. Dieviņ visžēlīgais, visulabais!»

Ratu kurvī grabēdami nodārdinās tukšie bunduļi. Sar- ķītis atkal mīņājas uz vietas. Gan ne aiz sāvpatības. Saimnieks atspēries tur viņu ar grožos pierauktu galvu. Un sauc Andrievu:

—     Ej tu! Tev acis pakaļā, vai? Neredzi, ka uz ceļa guļ nagla?

—      Kāda nagla?

—      Kā-ā-da? — saimnieks atmēda. — Tur, kur tu lāpoji.

—      Ak tas rūsas strupulis?

Andrievs atkāpjas soli, otru atpakaļ, paceļ no dubļiem dzelzs tapu, kam saplacināta galva, — kalēja kaltu, čelr- šķautnainu, rūsas saēstu naglu. Vai nu to būs pazaudējis krāmu Joske, vai arī tā izslīdējusi no kādas sagrabējušas muižas dieninieka ores.

—     Seku.

—           Šē-ē-ku! — Saimnieks piedauza dzelzs nieku pie ratu galda, kā pārbaudīdams, vai uzcēlējs to nav sabojājis, un nobāž pluskā kamzoļa kulē.

— Nū-ū! — Tas ir skubinājums gan ratu vilcējam, gan puisim. — Sitā mēs līdz dienvidum netiksim pāri Jodupes gravai.

«Jodupes grava…» Andrievs nepatikā saraujas. Jodupes grava — ļaužu mutē tumsības kunga, Pērkona tēva gaiņājamā nelabā apmetne. Jodupes gravā nakti un dienvidū allaž spokojoties. Kad ceļinieks, mājup steigdams, pienākot pie Jodupes, viņam pēkšņi kā lūsis no zaru biezokņa uzkrītot mocītājs un galējot nost. Citu pārņemot tik negants miegs, ka cilvēks iekrītot bezapziņā. Tas pārejot kā nebijis, līdzko nomocītais izkūņojoties no gravas krastā.

Andrievu Jodupes grava baida kopš tālas pavasara dienas, kad viņš, zēnelis, bēga no Stūrmaņiem, no pīckās, no nūjas, bāreņa kalpa mocībām. Paslēpās gravas krūmu biežņā. Taču ķērāja suņi sadzina viņu, pa pēdām uzgāja slēptuvi. Un tad … tad …

Vēl ilgi, vēl pēc gadiem ciemata mātes, kas redzēja Andrievu suņu sakostu, neticīgi grozīja galvas: «Tomēr puikiņš izdzīvoja …»

Andrievs stumj ratus un blenž uz priekšu, uz ceļa aiz- loci. Nogāze, uzkalniņš, Zīlānu ciema ozoli lankās, tīrumi

un aiz tiem — Jodupes brikšņi.

♦ * »

Pat vecākie no visvecākajiem krustpiliešiem nezina skaidri pasacīt, kad īsti augšpus pils, mālzemes muldā Daugavas labajā krastā, uzradās Krizburgas miestiņš — tirgotāju, amatnieku, maizes ceptuvju un lopu kautuvju ciemats, strūgu un plostu dzinēju apmetne. Arī iebraucamo sētu, padauzu būdu un dzertuvju mūdža. Runā: miestiņš uzradies drīz pēc kara lielkunga Korfa pāriešanas Polijas karaļa dienestā. Daži min vēl senākus laikus — vācu krustnešu un bīskapu kundzības sākumā. Daugavas labajā krastā pie Balutes upītes sendienis bijusi strūgu vīru, leišu un Polockas zemju preču vedēju piestāja. Un, kur ir pasaules gājēju apmetne, tur mītnieki ar tirdziniekiem klāt kā klāt.

Ļaudis labi zina vienu: sarkano ķieģeļu bodes māju Ābrams Zbanskis uzcēla vēl tad, kad bija dzimtbūtniecība, bet krogu tur ierīkoja jaunā barona valdīšanas gados, kad lielkungs Vāczemē pasūtīja angļu karieti — lakotu, ar sudraba lukturiem priekšā un aizmugurē, kad sāka pa jaunam pārbūvēt pils istabas un zālēs uzkāra varavīksnēs zaigojošus kristāla kroņlukturus, iekāra spoguļdurvis ar zelta puķu vijām. Kopš laiku laikiem ebrejiem kroģēšana bija uz visbargāko noliegta. Bet Ābramam Zbanskim turējās nauda. Ābramam bija naudīgi radinieki. Un viņam tika lielkunga Korfa pašrocīgi parakstīts patents: «Atļauts kro- ģēt. Atļauts pārdot brandvīnu, alu un citus dzērienus pret samaksu naudā vai graudā.»

Zbanska kroģēšanas sākums sakrīt ar Baltijas muižnieku plaši izvērsto degvīna tecināšanas laiku, tas ir, klaušu saimniecības nogali. Lai tiktu pie kapitāla, foni un muižkungi malu malās cēla brūžus un brandvīna kukņas. Trīskārtīgi un četrkārtīgi paplašināja tīrumus un iegūto ražu rudeņos sašķūtēja degvīna tecinātavās un alus brūžos. Spirtu pieprasīja Vakareiropā, Pēterburgā, guberņas centros, zaldātu apmetnēs, reibīgā dzira turējās cenā augstu. Bet pagāja gadi, un saražotais brandvīns pēkšņi zaudēja noietu tiklab pilsētās, kā citu kungu guberņās un arī ārzemēs. Muižu brūvējumu nācās laist vietējā tirgū. («Neies jau spirta brūžus slēgt!») Tā Latvijas zemē muižu, baznīcu un krustceļu tuvumā ātri vien saradās ļaužu dzertuves. Arī barona Korfa zemju robežās. Divdesmit divi krogi Krustpils valstī. No tiem viens pils pievārtē un trīs miestiņā.

Ābrama Zbanska dzertuve manāmi atšķiras no parastajiem Vidzemes, Kurzemes un Vitebskas guberņas krogiem. Zbanskim nav stadulas šķūņa, lielās stoikas istabas ar daudziem soliem un gariem galdiem, ar platu leti, ap kuru kā ap gada tirgus būdu rindojas alus mucas, brandvīna krūkas. Krogus apmeklētāju skatienu nemulsina pie sienas plauktiem, pie loga apmales sakārtie, spoži noberztie stopi un mēriņi. Zbanska krogū nav arī lielās kungu istabas, jo šajā dzertuvē iebraucēji neuzturas. Te tikai dzer, mij un tirgo dažādas zemnieku preces: linus, teļu un aitu ādas, vilnu, cūku sarus, zirgu astrus un labības graudus. Bet Zbanskis rūpējas arī par tādiem, kas atbrauc ratos, kurvja ragavās un kamanās. Tiem ir atvēlēts pagalms ar slitām, kur piesien pasta rikšotājus, muižu zirgus — sauktus dubultkleperus — un pinkainos zemnieku zir- ģeļus — kleperus.

Pie Zbanska dzertuves, tāpat kā pie miestiņa bodnieku čurmāra, laikā un nelaikā, bet šopavasar jo bagāti dlkst nabagi. Trīs, četri, pieci — svētku un tirgus -dienās vēl vairāk. Tizli skrandaiņi ar kaklā uzkārtām vai zemē noliktām, atrotītām ubagu kulēm. Sis izstiepis gaudenu kā nokaltuša zara stumbenis roku, cits saraucies kā nelaimes nastiņa, viens ar muguru atbalstījies pret sētas lubiņām, domāt, dzied, domāt, murmina kādu vaimanu ziņģi vai baznīcas peršu. Un, līdzko uz lieveņa, uz tiltiņa sarkano ķieģeļu nama priekšā parādās izskatīgāks vīrišķis vai kuplāk apģērbusies sieviete, ubagi sāk garo meldiņu:

—      Dieva dēļ… drupīti… kumosiņu …

Ļamānu saimnieks turas pret ubagiem kurls. Piegrožo pagalmā pie slitas sarķīti, pārkāpj pār vārtos ietupušā večuka kruķa kāju, norīko Andrievu uzlasīt sētā siena un - salmu nobiras un iet dzertuvē.

Ne dzert — Ļamānu tēvs plītniekus sunī tāpat kā mācītājs Tilliņa kungs no kanceles baznīcā. Viņaprāt, žūpošana ir nelietība, netiklība un — visneprātīgākā izšķērdība. Tomēr Zbanska plītnīcā Ļamāns iegriežas allaž, kad ir miestiņā. Zbanska krogus taču atrodas tuvu pilij, te gandrīz katru dienu ielūkojas kāds no pils saimes, no Krizburgas lielās muižas (tas ir, pilsmuižas) ļaudīm. Tie zina, kas noticis «augšā», kāds prāts lielkungam un tiem, kuri ap viņu. Un tas Ļamānu saimniekam ir gauži svarīgi.

—      Areče, Ļamānu Lības vīrs ar klāt, — tikko Ļamāns pārkāpj pār slieksni, sauc kāds no dicējiem pie garā krogus galda.

—      Vieglais Mārtiņš!

—      Ko tu teici? — Uzslienas ļodzīgs vīriņš ērmīgā apģērbā: kulēm līdzīgās rūtainās ūzās, garā, pāri tām pēc krievu plostnieku vīzes izlaistā kreklā, vesti apņēmis ar plusku, strīpainu kažoka jostu. Kājās vīzes, galvā veca zaldātu cepure bez naga. Vīrelim ir nesamērīgi augsta galva, plats deguns, pelēkas kā piparu graudiņi acis un noskūti vaigi un zods. Sērpās saskūti vaigi. Acīm redzot, viņš dzinis bārdu ar stikla šķembu kā dažs no modīgajiem miesta puisiešiem, tikai nav iemanījies vai arī viņam patrāpījies nelāga skujamais. Tāda bārdas dzīšana ar stiklu vispār ar traka nejaucība. Skujas pirtī, kad karstumā miesas atsutušas. Tad krāsns atblāzmā ar vienas rokas pirkstiem stiepj un spīlē sejas ādu un ar stikla asmeni skrāpē bārdas sarus.

—      Tu … saimnieks no sievas žēlastības … — Vīrelis novaikstās, pagriežas pret kvernētājiem letes pusē un, kā salmus stirpā mīdot, cilādams te vienu, te otru kāju, uzdzied sīkā balsī:

— Ar baltu ķēvi putru ved

No Spuņģēniem uz Ļamāniem .,,

Ar baltu ķēvi putru ved

No Spuņģēniem uz Ļamāniem.

Kad ķēve sāka slaistīties, tad putras katls laistīties.

Kad ķēve sāka slaistīties, tad putras katls…

—      Lai suņi tavu muti nolaiza! — Ļamānu saimnieks sēc. Šķiet, tūlīt, tūlīt viņš vēzīs smējējam ar dūri. Sitā nievu ziņģe viņu satricina. Viņu — izsmej! Viņš jau dažu ir sapurinājis kā pelavu maisu.

—      Kas tavu kazu tirgū ved, ja lielskungs man? …

Bet vairāk arī viņš nepasaka. Ziņģetājs taču ir Vieglais Mārtiņš. Lielkunga ieredzēts izputējušā Druvga)a dēls. Kad «lielais» ir kalnā, Mārtiņš klimst ap pili, ausās, vai kungs nebrauks uz vienu no barona tiešā pārvaldīšanā palikušajām muižām — Asoti vai Veseliem '(citas Korfu ģimenei piederīgās muižas jau Krimas kara gados iznomātas naudīgiem rentniekiem). Un, līdzko kariete vai mednieku droška izviļņo pa lielajiem dzelzs vārtiem, Mārtiņš rikšo kumeļa soļos divjūgam pa priekšu, ūjinādams: «Ceļu barona kungam! Ceļu žēlīgam zemes lielkungam!» Pilskungam Mārtiņa ākstīšanās patīk. Tik ļoti, ka viņš saukā Mārtiņu par «ziķera bauri» un, kā melš kučieris, gribot viņu pienācīgi aplaimot. Tas ir — ja Mārtiņš arī turpmāk būšot tikpat agns. Zināms, aplaimošana var būt dažāda. Aplaimot var ar ienesīgu vietu kādā lopu muižā vai plosta pārceltuvē uz Aiviekstes vai uz Daugavas vai apprecinot ar vecāku muižas mamzeli, kurai ir pilskunga līdzdots pūrs. Krizburgas kungam ir aukaina, untumaina daba. Tāpēc savus pakalpiņus un iztapoņus viņš atalgo ij ar kundzisku dāsnumu, ij izsmieklam līdzīgu nieku. Untuma brīdī viņš var likt ievelt baznīcas tirgus mudžā vērpeles kungu alus — tišbīru, dzirdīt vīrus, kamēr viņi noveļas no kājām, var likt puisim noskriet medību kurtu, no Daugavas kraujas var kaisīt ūdenī dukātus un palaist vēl citādas ēverģēlības, var uzšķiņķot dzirnavu kontraktu vai iebūvieša zemes pleķi.

—           Tauka mute, sūdaini nadziņi, — Ļamāns nogremj un griežas atpakaļ uz durvīm. Ja Vieglais Mārtiņš nīkst krogū, kungs ir augšā. Bez tam muižkungs uz šodienu ir saziņojis jauniesvētitās Veseļmuižas zemnieku meičas pie pils uzkopšanas, darbā vešūzī un dārza dēstu mājā — trei- pūzī. Bet reizēs, kad kalnā sadzītas zemnieku jaunules, kungs no pils neizbrauc.

Izejot no krogus, Ļamāns saskrienas krūtīs ar Andrievu.

—      Kurp?

—     Es … Tepat… — Andrievs ir nepatīkami pārsteigts, — Līdz Daugavai.

—      Atraisi sarķi un brauc kalnā. Gar pils sētu līdz dzirnavu dīķa galam. — Un sparīgi aizsoļo pa kungu ceļu uz kalnu.

Dzirnavu dīķa galā… Lingas metienā no baznīcas, no mācītāja kunga mājas. Tas ir pavisam, pavisam tuvu Andrieva iecerētajam mērķim. Nudien augstais debesīs ir dzirdējis Andrieva lūgšanu. Dzirdējis un uzklausījis. Tas nozīmē — dieviņš palīdzēs Andrievam tikt pie cienīgtēva. Viņš iesvētīsies. Un, kad Andrievs būs lielais puisis, tad gan… Visupirms Andrievs prasīs saimniekam kārtīgu ēdienu. Aizdara ēdienu. Kad ved mēslus, kad pļauj, kad strādā rijā. Prasīs, lai galdā liek ij kaņepju sviestu, ij gaļas viru. Prasīs pilnu kalpa puiša algu. Naudu, drēbju kārtu, divi pāri izejamo pastalu no bodes ādas — biezas, lokanas ādas, kas viegli gurkst. Ja saimnieks atteiks, Andrievs nokratīs pīšļus no kājām un — aizies. Sameklēs kārtīgu saimnieku vai iestāsies muižā vai kādā muižas saimniecībā. Vai arī ies kalpot uz Vitebskas—Dinaburgas dzelzceļa. Sākumā par dienas strādnieku. Andrieva pusbrālis Jēkaups Krizburgas stacijā dzen tačku pie ūdensmā- jas būves. Runā, drīz, jau sulu mēnesī, līgšot strādniekus inženiera mājas būvei. No pagaidu strādnieka viņš var ietaisīties ceļa sargos uz kādas pārbrauktuves starp Trepes un Līvānu muižu. (Tur vēl visi kalpotāji neesot pieņemti.) Tādam bāņa sargam esot kroņa miteklis — sarga būda ar zemi dārziņam. Bāņa sargs drīkstot turēt kazu, pat lielāku piena lopu. īsts kroņa saimnieks ir tāds dzelzceļa kalpotājs. Par kroņa kalpotāja bildinājumu būs priecīga ikviena tēva meita ar pūru. Tēva meita, kam tīne vai dēļu lāde pilna ar audekla baķiem, ar kažokiem, ar adījumiem un jostām. Pēc dieva taisnības Andrievs varētu bildināt pat Ļamānu pušelnieka Madi — strādīgu un piemīlīgu meitieti. Made vienmēr laukā staigā uzposusies balta kā gaigala. Pagājušajos Jāņos Made Andrievu appušķoja ar deviņu ziedu vainagu — pirmo meitas doto vainagu Andrieva puisieša mūžā. Bet deviņziedu vainags, ar ko Jāņos meiča apveltī puisi, nozīmē, ka viņš tai patīk. Puišiem pieguļā jājot, vecās sievas allaž piesaka: «Gaidiet viešņas, puiši. Un, kuram meita atnesīs kroni no deviņiem ziediem, to turi ciet. Tā būs īstā.»

Ļamāna sarķītis klinkā pilsceļu kalnup gausā solī. Aizdomājies Andrievs apsteidz kleperi un nu jau tepat, tepat stiepj lopiņu ar grožiem uz priekšu. Pēkšņi viņš apstājas. Veras pilsdārzā, ko apņem ar sarkaniem kārniņiem apjumts pelēku laukakmeņu mūris vīra augstumā, tad uz pretējo pusi — uz Daugavu, kas koku biežņai cauri mirdz zilgi sudrabota. Plaiksnā, vizuļo, vilina. Tuvu pie Daugavas — katoļu lūgšanu namiņš ar zvana priekš- būvi. Par Pavloviča namiņu iesauktā katoļu baznīca — vēl no poļu kundzības laikiem. Ļaudis runā — katoļu namiņu lielskungs gribot nojaukt. Viņš katoļus neciešot. Līvānu miestiņā licis noārdīt tur uzbūvēto dievnamu. Tālāk uz priekšu, aiz katoļu baznīcas, pilij iepretim kā lūdzēja, rokas virs galvas sakļāvusi, uz debesīm slienas luterāņu baznīca ar smailu torni un zeltītu gaiļa veidolu galā.

Andrievs tagad ir ceļa liekuma pašā kauprākajā vietā. No tejienes pārredzama jo tāla apkaime. Pretējā krastā Jēkabmiests ar balto un sarkano mūra māju čurmu, ar luterāņu, uniātu baznīcām, pareizticīgo svētnīcas kupolu un plienakmens klostera sētu. Tepat lejā — liela Daugavas sala ar Salas muižu. Aiz tās vāji samanāmas Daugavas priekškrāces Pirikaričas un vēl tālāk — zilgmē gaistošā Sērpils augstiene. Šķiet, tieši te, šinī vietā, latviešu zemes lielākās upes labais krasts kā stāva radze paceļas tikai tāpēc, lai te uzbūvētu cietoksni. Lai no šejienes pāri ūdens tecei uz Kurzemes pusi pārmestu klūgu tauvas — vairākus rokas resnuma vijumus, kuros ieķersies pa Daugavu peldošās strūgas, liellaivas, plosti. Jādomā, tā tajos neatminami tālajos laikos, kad Kurzemes pusē vēl nebija ij miņas par vēlāko Jēkabmiestu, Krievzemes bēgļu nodibināto pilsētiņu, sprieda vācu bruņinieki, kuri pēc Rīgas bīskapa vēlējuma lika kara gūstekņiem te uzcelt cietoksni — uzglūņas vietu Baltkrievijas preču strūgu airētājiem, Lietuvas rudzu vedējiem, Krievzemes plostu laidējiem.

Andrievs jau pievelk labējo grožu, grasās sarķīti grie/t nost no lielā ce]a, kad uzrodas Ļamāns un liek braukt atpakaļ. Līdz pils dārza mūra stūrim.

—     Kālabad? (Mūra sēta no mācītāja mājas ir divtik tālu…)

—      Dari, ko tev liek. — Un pats tāpo uz dzelžos sastīpotajiem lielajiem vārtiem, pie kuriem, pīpi kūpinādams, stāv drukns ūsainis kundzīgi šūtā, tumšā pusmētelī, bodē pirktā cepurē un stulmeņa zābakiem kājās. Pelēcis, kā lielo māju turētājus saukā babulnieki. Gruntnieks. Kāds ceturtnieks, kas, iepircis mājas vēl pirms ķeizara izsludinātās brīvlaišanas, tagad kalpina lielu saimi un zemes apstrādāšanā neko tālu neatpaliek no Vāczemē skolotajiem muižkungiem. Droši vien viņam ir divjūga lemešu arkli, ecēšas ar dzelzs tapām un viņa kalpi tīrumu apkaisa ar kaulu miltiem, rudzus un miežus viņš kuļ ar zirga ģēpeļa kūlēju, gada tirgū pārdod ij labību, ij linus, ij citus zemes labumus. Un pie reizes aizdod pilskungam naudu «uz asniem». Šķiet, pīpotājs ir Lielais Stukels, Lauku ezera rentnieks, kam pilskungs vienīgajam piešķīris tiesības zvejot. Naudas pūķis, ļaudis saka. Stukels līgstot lielākoties jaunus, spēcīgus gada un vasaras gājējus un mainot tos kā čigāns zirgus. Šķiet, pelēcis nāk no lielkunga kantora. Citādi nebūs: Stukelu saimnieks bijis augšā, un Andrieva saimniekam nestilst uzzināt, kāda prāta šodien pats cienīgais.

«Draņķa būšana.» Andrievs griež sarķīti uz noblietēto lielā ceļa vidu — kungu braucamo joslu, labi zinādams, ka zemnieki nedrīkst braukt muižas, kara vai cita kunga ratu sliedē. «Lūša taka nav sermuļa ceļš. Ja zemnieks ģeķīgā uzpūtībā iet kungu laipu, viņam savas kārtas būšanu atgādinās ar suņa pātagu,» Un, lai arī Andrievs gana biktēts un bijībā turēts, spītu un šerpumu puisis ne katrreiz valda.

Mūra žoga līkumā aiz dzelzs sētas, kas apjož pils dārzu, čurnē no pelēkiem laukakmeņiem uzcelta ēciņa ar četr- slīpju dakstiņu jumtu. Lielkunga ābolu namiņš. Stāsta, namiņā glabājoties muižas lielajā dārzā briedinātie, tāpat no Vāczemes atvestie augļi un dižās saimnieces rudenī sagādātie ievārījuma podi. Pie darbiem augļu mājiņā klaušu kārtā nostradina uz pili izsauktās zemnieku sievas un meitas.

Kamēr Andrievs noņemas ar kraķlša piesiešanu pie margotās sētas (tas arī zemniekiem nav atļauts, bet kra- ķiti nevar atstāt nepiegrožotu, ja pieskatītājs grib no tā ai/lavīties), namiņā sāk kliegt sieviete. It kā dusmās, it kā glābiņu saucot. Tad kaut kas nobrikšķ, nošķind it kā ledus gabals, pret radzi triekdamies. Atkrīt namiņa durvis, un dārzā izskrien meiča, ar roku pieturēdama zemup slīdošos brunčus. Viņa izskatās pēc vilka medītas stirnas. Mati iziruši, un, cik Andrievs ātrumā spēj saskatīt, viņa ir pārbijuši es.

—      Ļau-ti-ņi! — Meita skrien dārza dziļumā. Uz turieni, kur starp kokiem vīd gaiši ģērbusies sieviete ar lielu kundzenes cepuri galvā.

Pēc mirkļa no namiņa iznāk kundziņš. Galvā zaļa plat- malīte, mugurā brūns mednieka svārks, kājās apspīlētas, zaļas bikses un zābaki ar gariem stulmiem. Kundziņam ir balta, gluži kā suliņās mazgāta seja, melnas ūsiņas un zoda galā bārdiņas skumšķis.

«Pilskungs!… Pats lielskungs … barona lielskungs…» Andrievam gan nav gadījies sastapt novada kungu tieši, bet viņš to pazīst no vecu un jaunu stāstījumiem. Kāds «krizburdznieks» izskatās, kā viņš ģērbjas, kā cilā tievās kājas. Un cik viņš ārēji līdzīgs pekles ragainim — tam pašam, kas nobildēts pātaru mācības grāmatā, ko pērmindera tēvs liek lasīt bērnu izklaušināšanas reizēs. Draudīgs, pašauru seju, kumpu degunu. Tikai Krizburgas «žēlīgajam» nav bildes velna strupo radziņu.

Lielskungs izskatās sadusmots. Bet bēgulei meitai viņš pakaļ nedzenas. Redz: meiča pieklupusi kundzenei pie rokas, un lieļmāte kā gārnis staipa kaklu uz dārza namiņa pusi.

Lielskungs pagriežas pret žogu un uzrunā Andrievu:

—      Ko tavs te dar, poiš?

—     Es … es… Man saimnieks lika …

—      Kād saimnēk?

Ļamānu mājas saimnieks, žēlīgais lielskungs. Saimnieks ir augšā, pie pils, grib pie lielkunga.

—      Verdammt!… Tu, bauer puiš … — Viņš pamāj nezin no kurienes, varbūt no namiņa aizstūra iznākušajam dārza puisim, it kā teikdams: «Grāb to unsvat ciet. Stiep viņu uz tuptūzi! Apķīlā viņa kleperi ar visu grabažu varzu.» Bet tā tas šķiet tikai Andrievam. Kungs raida dārznieka puisi uz parku, kur lielmāte. Lai pasaka tai… nu… Ka viņa šodien no muižas klaušiem atbrīvota. Un ka žēlīgais lielskungs liks viņu aizvest uz mājām.

—      Met to drek būšan no ratiem ārā, — barons saka Andrievam. — Iztukšo rat, sēdin iekš kulb to meit, kas būs atnākt, un braukt prom. Mans sulain liks tav saimnēk zināt. Aber sofort! — Atslienas un tad prātīgi mēreniem soļiem kā gandrs pļavā aizlinkā pa taciņu. Šķiet, viņam ne par ko nav daļas. Arī par lielmāti ne.

—      Vai die… — Andrievs cilā vienkoča toverīšus ratu apgrodā un šķielē uz dārza vārtiņiem, kurus dārznieka puisis bultē vaļā — bēgulei.

—      Mēslu ratos es nesēdu, — viņa atvaira dārznieka puisi.

—      Bet lielskungs vēlēja <..

—      Vēlēja tev.

«Tā tik ir meita!» Andrievs brīnās. «Pašam lielkungam cērt pretī.» Nudien, tik drošinu jaunavu Andrievs redz pirmo reizi.

—      Es, es … varētu pabraukt vai paieties līdzi…

—      Nevajag! — Un prom ir. Ar vienu roku pieturēdama lindraku augšu, kam pārtrūkusi sajoztuve, pārlec pār ceļa grāvi, uziet līdz krastmalas taciņai un pa to uz Krustpils baznīcas pusi.

—      Špetnā Jelle … Spēlmaņu Jelle … — dārznieka puisis noklakšķina mēli.

—      Kādu spēlmaņu?

Bet ir jau klāt Ļamānu saimnieks. Pārskaities, vai trīc no dusmām.

—      Gnīda tu tāds! … Tevis — šitāda vanckara dēļ lielskungs mani… — Izķer Andrievam no rokām grožus, atvēžas un sit puisim pa kailajiem, sasprēgājušajiem kāju lieliem.

2. NODAĻA

CILVĒKS SĀKAS NO MUIŽNIEKA

— Vannu!… Vannu ar Ķelnes ūdeni! Un svaigu veļu un citu kostīmu! — barons Korfs sauc sulaini. Allaž, kad viņš ir knakstījies ap bauru meitām, lielskungs nomazgājas sasmaržinātā ūdenī. Uzģērbj tīru veļu, kamzoli. Atbrīvojas no zemnieciskās piesmakas — no zemnieku meitu brunču, piesviedrētā krekla piesmakas.

Nikolajs Korfs šķīstās, teiktu mācītājs. Citreiz viņš to dara nesteidzīgi, cēlsvinīgi, kā lielmanim piedien. Bet pašlaik barona kungs steidzas. Kā ašķi viņa miesu knudī paša drānas, kas saskārušās ar zemnieces ģērbu. Ar bau- renes, kura izrāvās no viņa skavām, maisīgajiem brunčiem, ņieburu, jaku. Un tas lielkungu-ērcina, jo runa jau nav tikai par iekārota meitieša izsprukšanu. Ari pirms tam viņam patrāpījās nepadevīga, plosīga lauku skuķe, taču līdz šim neviena no iekārotajām vēl nebija viņam varmācīgi izrāvusies. Citreiz kādu nesavaldāmu margu barons atlaida vaļā pats. Pažēloja. Augstsirdības uzplūdā ļāva aiziet ar godu. Sak, no savām dzimtkunga tiesībām es varu arī atteikties! Un novannējies notiesāja šādai reizei virēju īpaši sutinātu lāča šķiņķi pikantā mērcē vai strazdu cepeti. Un uzdzēra labi nostāvējušos, tikko no pagraba uznestu Mozeles vīnu. Ēda un dzēra ar baudu.

Bet šī — draņķe tāda! Kā viņa brēca:

«Kungs, tu nedrīksti! Tu nedrīksti! Nav vairs vecie laiki!»

Atradusies tiesībniece, ko neteiksi! Bauru laidara skuķe iedrošinās teikt muižniekam acīs, ko viņš drīkst un ko nedrīkst! Dzimtam lielkungam! Piecu pagastu un triju miestiņu valdītājam!

«Nav vairs vecie laiki…» Liekas, latviešu plukatas, šie bauri, šīs divkājainās mēslu vaboles, iedomājas, ka tagad viņi patiesi ir brīvi. Ka līdz ar dzimtbūšanas atcelšanu viņiem atlaisti visi klausības pienākumi. Ka viņi ir jau pārtapuši pilsoņos! Citas — augstākas kārtas piederīgos. Jāsmejas!

Lai gan smiekli šoreiz nevietā. Jau sešdesmit pirmajā gadā, kad izsludināja ķeizara manifestu, Krizburgas valsts zemnieki trīs dienas ālējās kā prātu apdzēruši. Neizgāja klausībā, klaiņoja, bauroja. «Mēs brīvi, brīvi cilvēki!» Toreizējā zemnieku trakošana muižām un muižu brandvīna brūžiem sagādāja tūkstošiem rubļu skādes.

Krizburgas novads ir nelāga nostūris. Zemes izvietes dēļ. Būtībā Krizburgas valsts ir tikpat kā pasaules tirgus laukums, kur allaž ieklīst blandoņas un musinātāji no malu malām. Vienreiz no Zviedrijas, citreiz no Prūsijas, tad no Lietuvas, no Polijas, Iekškrievijas. Krustpilī nav trūcis arī nelietīgu ārzemnieku. Pils kalpotāju — sakšu, vāciešu. Pat franču garbikšu. Korfu dzimts hronika vēsta, ka drīz pēc jakobīņu barvežu giljotinēšanas no Aizdauga- vas Krustpilī ieklīdis un apmeties kavalieris Antuāns. Nojūdzis no prāta francūzis, pils mājskolotājs (Korfu dzimts allaž algoja dziļi mācītus bērnu audzinātājus — eiropiešus), un tik neprātīgi samulsinājis jaunkundzi Margarētu, ka jaunā baronese kļuvusi bez baznīcas svētības dumpīgā avantūrista sieva. Lai gan ģimene jaunkundzi Margarētu nesodīja pēc Livonijas ordeņa brāļu likuma (ordeņa mestra laikos izdotais Pērnavas asins likums prasa nonāvēt jaunavu, kas apprec zemākas kārtas vīrieti!), fon Korfu ģimenes gods bija aptraipīts un ģimenes cieņu apgānījušās jaunavas ģīmetni, dārgu holandiešu mākslinieka gleznojumu, iemeta pils grāvī.

Tiesa, tie citi buntavnieciskie klejoņi no Eiropas zemēm šejienes lielkunga dzimtai neatnesa tik tiešu pāri darījumu kā pēcāk suņu saplosītais jakobīnis. Tomēr jebku- rais no nejauceņiem, arī visprastākais gnīda, ir duļķojis dzimtkunga pakļauto prātus. Skādējis Korfiem. Vēl nupat, nupat valstī manīja klimstam paskolotos baurus no Kurzemes apvidiem, iznēsājam bauru valodā Pēterburgā drukātas avīzes. Paldies dievam, buntavnieciskā Pēterburgas lapa tagad aizliegtai Bet ar to zemnieku sētās ienestais nav iznīcināts. Pēterburgas avīzes bauri glabā, lai gan muižas valdīšana lika tās savākt un sadedzināt. Ne- vāciem un krustpiliešiem jo īpaši ir daudz kas no cūkas dabas: viņi vāļājas netīrumos un neļaujas notīrīties.

—      Draņķe, ne meitietis! … No kurām mājām viņa nāk? Ja viņas tēvs ir māju nomnieks, tad.. . Ķelnes ūdeni! Vairāk Ķelnes ūdeņa! — barons sauc sulainim, kurš jau izrīko karstā un aukstā ūdens pienesējus. Sulainis Pēteris ir piedzīvojis kalpotājs, apteksnē baronu nu jau kuro gadu. Pēteris allaž uzmin kunga vēlmes, un barons paļaujas viņa prasmei. Reiz teikto neatkārto. Bet pašlaik, šķiet, vienmēr izdarīgais sulainis tūļājas. Slinki silda slaukāmo palagu.

—      Pēc peldes es neēdīšu. Liec atnest glāzīti Dibuā un kafiju. Man tu vairs neesi vajadzīgs… Ak nē! Ein Momenti Pasaki dārzniekam, lai viņš ienes baroneses kundzei svaigus ziedus.

—      Cienīgā baroneses kundze pašlaik ir bibliotēkā. —• Sulainis atmuguriski virzās uz durvīm. — Un, kad barona kungs būs atsvaidzinājies . .. barona kunga žēlastību gaida

pristavs, muižkungs Lindemūts un mācītājs Tilliņš.

* * *

Nesteigā, ar baudītāja tiksmi iztukšojis Venēcijas stikla glāzītē iepildīto franču konjaku, Nikolajs Korfs liek ieaicināt Veseju muižas pārvaldītāju Lindemūtu. Labi, labi, policijas šefs pristavs Cernovs ieradās pirmais. Un Cer- novs ir muižnieks. Jā, muižnieks Vasilijs Pavlovičs — pristavam Cernovam tīk sevi tā titulēt! — gaida ilgāk par citiem. Bet apmeklētājus pieņem barons fon Korfs. Un tas ir izšķirīgais.

— Muižkungs Lindemūts var nākt. — Pilskungs pieskaras ar pirkstu mājas svārka uzkrūtim. Tas nozīmē — sulainim jāizlīdzina kaklauta krokas.

Barons pieiet pie loga, no kura lejā pārredzama pils saimniecības pagalma dala — lielkunga personisko zirgu mazais aploks. Jaunierīkotais zirgu aploks, kur žokeju skolā apmācītie hanoverieši — Krustpils zirgu puiši priekšpusdienās un pēcpusdienās neatkarīgi no kunga izjādēm divi reizes dienā mazgā un skrāpē aizviņgada Derbijas sacīkšu uzvarētāju Auroru — Arābijas ķēvi Auroru.

Barons ir zirgmilis. Pareizāk izsakoties, ķēvju, tīrasiņu sugas ķēvju mīļotājs. Protams, viņam patīk arī ērzeļi un izrāmīti rikšotāji. Zirgi ir augstmaņa vizītkarte, apliecinājums viņa aristokrātiskumam. Augstmanis ar izjādes zirgu ir atbalsojums no bruņnieciskās pagājības — no krusta karu, lielo iekarojumu teiksmu laikiem.

Jā, zirgs ir zirgs, turpretī sugas ķēve… Nesavaldīga, stalta būtne. Gracioza kā jauna kurtizāne un tramīga kā mīlas rotaļās nepiedzīvojusi meitene. Kad tu ar savu valdonīga vīra roku aizskar viņas kaklu, viņa nodrebinās, atslien galvu, un tavas nāsis pielīst ar tik saldu sviedru dvaku, ka tevi pārņem tīksmes noreibe. Un, kad tu esi viņai mugurā, seglos, parausti vara žvīguļiem apkārstīto apaušu pavadu, viņa iekrācas un slaidi kā jauna stirna traucas pa izjādes taku, un tad tevi sagrābj mednieka kaisme. Pēc viena tāda trakulīga izjājiena baronam Kor- fam ir tiku tikām iejūsmas sarunai ar kaimiņu muižniekiem, ar dižciltīgajiem viesiem un ceļotājiem, kas ieradušies pilī cieņas apliecinājuma vizītē.

Pašlaik zirgu aplokā nav nedz ķēves Auroras, nedz zirgu apkopēju. Bet staļļu vērtnes un aploka vārti stāv aizbultēti. Šķiet, barons pailgāk uzkavējies vannas istabā. Četrkājaino grāciju dancina staļļa puiši.

Ienāk muižkungs Lindemūts. Kareiviski saplāj zābaku papēžus un sveicienā noliec galvu. Muižkungs Joahims fon Lindemūts gan nav kalpojis prūšu armijā, taču viņš ir junkuru dzimts piederīgais, un tā savus zēnus audzina vācu ķeizariskās dresūras garā. Junkuru ģimenes jaunākais vai pakļautais runā ar vecāko un augstāk stāvošo, ieņēmis militāru stāju. Lindemūts atgādina Prūsijas oficierus, kas pa ceļam uz Pēterburgu, Maskavu, Viļņu vai Varšavu izklaidēdamies uzkavējas kādā Kurzemes, Vidzemes vai Igaunijas baltvācu mītnē. Vidēja auguma blon- dīns ar manāmi izstīgušu kaklu, ieslīpu pieri, smailu, vanaga knābim līdzīgu degunu, šauru muti un asu zodu. Muižkungs ir ģērbies zaļi pelēkā mednieka uzvalkā, kas vidukļa daļā pavairāk iemiegts.

—      Nu, Lindemūt? Kādu laiku pareģo jūsu jociņš — bauru izgudrotais barometrs no paegļa stumbra? Ceru, nelaiks mūsu iecerētās medības neizjauks?

—      Barometrs vēstī skaidras dienas.

—     Jauki! Tikai jūs, Lindemūt, rādāt sadrūmušu vaigu.

—      Barometrs un cilvēks, barona kungs, bieži vien rāda pretējo.

—      Ho, ho! Daba un cilvēks. Pagājība un tagadne. Mēs un vēsture. Jūs vēl vienmēr nodarbina vakardien tējas stundā pārrunātais? Klausieties, Joahim! Viņa majestātes visvarenā kapitāla valdīšanas laikmetā arī aristokrātiem viņu karietēm jājūdz priekšā citi rumaki. Un kučieriem un sulaiņiem jāpiemēro banku un kredītiestāžu kalpotāju livrejas. Kapitāls neatzīst savrupību, robežu šaurību.

—      Barona kungs zina, ka viņa padevīgais kalps nav kanoniķis. Burta kalpība nav mans dieveklis.

—      Tad kālab sadrūmums?

—      Barona kungs, man jūs jāapgrūtina ar dažu muižu saimniecības jautājumu pārspriešanu.

—      Pārspriešanu? Cik zināms, muižkungam fon Lindemū- tam ir viņa pilskunga pilnvara saimniecībā rīkoties pēc vajadzībām.

—      Un tomēr, cienītais barona kungs …

—      Tātad — atkal trūkst skaidras naudas! Tieši tagad, kad no Varšavas man atvesti poļu ķēnišķīgās sugas medību kurti, par kuriem esmu devis muižnieka goda vārdu samaksāt ar zelta imperiāliem …

—      Šai vajadzībai, barona kungs, zelta imperiāli būs. Ar visu to, ka pagājušajā neziemā muižās gājuši postā vairums rudens sējumu, ka tīrumos jāiestrādā vasarāja sēkla, kas ar skubu jāiepērk citurienē. Vēlākais, parīt Varšavas magnāta pilnvarnieks saņems viņa kungam pienākošos imperiālus. Šoreiz Lindemūts izmantos barona kunga atvēli iztirgot ozolu birzi vai pārdot nevāciem pārdesmit desetīnu muižas pļavu. Taču, ja es barona kungu apgrūtinu ar saimnieciska rakstura sarunu, tad tas ir tālab, ka pēkšņi uzradušās nepatikšanas.

—      Kā to saprast?

—      Fon Korfa kungs … — Lindemūts liek manīt, ka saruna var ieilgt un varbūt viņa cienībai labpatiks atsēsties.

—      Gut! — viņi apmetas pie smēķējamā galdiņa — ungāru mēbeļnieku meistardarba. Himerām, čūskām, jūras vāravu figūru savijām rotātais apaļais galdiņš ar intarsijā veidotu, nolakotu virsplāksni novietots istabas dienvidu pusē, ovālā sienas iedobē, kur, šķiet, barona Nikolaja priekšteči turējuši zobenbrāļa statuju vai bruņinieka dzelzs ietērpu. Pašlaik no iedobes augšas lejup šķelmi noraugās amorets ar šaujamo loku rokā. Nezināma itāļu tēlnieka vai veikla falsifikatora statuja.

—     Nepatikšanas, jūs teicāt?

—      Barona kungs, mums radušās grūtības ar kalpiem.

—      Muižkungs taču neapgalvos, ka Veseļos trūkst strādnieku? Vācu Austrumzemju provinces manas valsts muižā pirmajā ieviesta vakareiropeiskā apsaimniekošanas kārtība. Jau pirms Krievijas impērijas augšās bija atzīts, ka dzimtbūtniecība novecojusi, ka klaušu vietā jāievieš naudas noma un strādnieki algādži. Cik es atceros, ķeizara manifesta pasludināšanas laikā dienderu, rokpeļņu un kalpu Krizburgas robežās bija tāds milzums, ka no viņiem vajadzēja gaiņāties gluži kā no apkārt klimstošu suņu rojas. Toreiz jūs, Lindemūt, bijāt laimīgs, ka daļu no viņiem varējāt noplūdināt uz fabrikām un uz pilsētām.

—      Latviešu saimnieki, šejienes nevācu virsslānis, barona kungs, izdarījuši muižas saimniecībai lāča pakalpojumu.

—      Man nav īsti saprotams jūsu domu gājiens.

—      Latviešu saimnieki pret saviem algādžiem neizturas saprātīgi. Maksā grašus, bet nodarbina bez mēra un jēgas. Un tas nepaliek bez atbildes. Bauru gājēji bēg uz pilsētām, aizklist pelņas darbos, bet tie, kas palikuši, tie vieš slēptas un atklātas atriebes tieksmi. Buntavnieciskumu, kas liek sevi manīt arī barona kunga tiešā pārvaldīšanā esošajās muižās.

—      Aber Lindemūt!

—      Barona kungs, es neesmu nācis jums stāstīt mednieku stāstus. Šopavasar, tikko priekšstrādnieki sāka izrīkot kalpus darbā tīrumos, gājēji izvirzīja savas pretenzijas. Pirms sākšot sēt, šiem jāzinot, kā apmaksāšot. Ar deputātu vien — ar graudiem, sīko labību, salmiem, pelavām, malkas žagariem — šie vairs neesot mierā. Muižas valdīšanai jādodot. katrai kalpu ģimenei labi mitekļi un jāierādot bandinieka, babulnieka tiesa zemes. Jo tā esot teikts ķeizara pavēlēšanā.

—      Kādā ķeizara pavēlēšanā?

—      Plikadīdas runā: esot tāda visaugstākā valdnieka pavēlēšana. Tikai kungi ļaudīm to slēpjot.

—      Ģeķu runas! Tādus nelietīgus mutes brūķētājus vajag krietni iemizot. Ieslēgt važās un nozilināt muguru.

—      Tādā gadījumā, barona kungs, mums nāktos nopērt gandrīz visus Krizburgas, Veseļu un Asotes muižas kalpus. Un es baidos, vai Krizburgas valstī atradīsies tik daudz stražu dzelžu un tāds pulks perāju. Ari rentniekiem iznomātajās muižās — Unguros un Mežmuižā kalpi esot izteikuši līdzīgas prasības.

—      Lindemūt, — barons Korfs iemet pelnu traukā iedū- mināto cigāru, — muižkung Lindemūt, jūs kļūstat garlaicīgs. Jūs uztraucaties par kalpu tērgām. Vai tad bauri pirmo reizi ķērc uz saviem valdniekiem? Visa Livonijas bruņniecības vēsture pilna ar kariem starp tiem, kam likts valdīt, un tiem, kuriem jāpaklausa valdītāju gribai.

—      Barona kungs, es ļoti šaubos, vai tagadējo kalpu uzstāšanos var salīdzināt ar sadursmēm starp iekarotājiem un pakļautajiem.

—      Kā tā?

—      Barona kungam jāzina, ka vienlaikus ar kalpu prasībām pēc bandu zemes Krizburgas un Veselu muižās šur un tur uz klēts un vāgūžu durvīm esot parādījies ar ogli vai piķi uzrakstīts vārds: «Brīvību!»

—      Kāpēc rakstītāji nav ietupināti?

—      Man ļoti žēl… Nelietīgais vārds uzrakstīts ar drukas burtiem, katehisma drukas zīmes pakaltaisot. Arī barona kungam nav noslēpums, ka lasītpratēju kalpu Krizburgas valstī tagad vairāk kā nepratēju. Pa dajai tālab, ka novadā kā vienā no pirmajiem Baltijas provincē ieviesa vakareiropeisko saimniekošanu. Krustpilī ir ķesterskolas, ir mājas apmācība… Ir tikko atvērtas kroņa skolas.

—     Lindemūt! — barons aprauj muižkungu. — Jums, mans dārgais, derētu palūgt aptiekaram nomierinošus pilienus. Tinktūru, kādu zāju saknīšu uzlējumu. Muižas pārvaldnieks, kas trūkstas no lupataiņiem, nav cienīgs savam uzvārdam priekšā rakstīt «fon». Es jūs algoju, lai jūs nodrošinātu manam stāvoklim atbilstošu dzīves veidu.

Lai man vienmēr būtu nauda! Par citu man nav daļas!

* * *

Barona Korfa nepatikai pret pristavu Vasiliju Černovu ir vairāki cēloņi vai iegansti (kā kuro reizi to nodēvē). Pirmais no tiem ir vēsturiskas cilmes — vēsturiskas šī jēguma vistiešākajā izpratnē. Vasilijs Pavlovičs ir Ples- kavas-Novgorodas muižnieku dzimts piederīgais. Bet tieši Pleskavas apvidū sešpadsmitajā gadsimtā cieta drausmu sakāvi Jaunavas Marijas ordeņa bruņinieki, tai skaitā Korfa senči, un pēc sakāves ordeņa valsts beidza pastāvēt.

Tiesa, vāciskais šajā apvidū nav izzudis. Baltijā valda un katrā ziņā valdīs ari turpmāk Livonijas ordeņa pēcteči. Baltijas muižnieki nu jau kādus simts gadus apgādā Krievijas impēriju ar dažādu rangu lielmaņiem: kambarkungiem, galma padomniekiem, ģenerāļiem, departamentu direktoriem, gubernatoriem, ministriem. Baltijas vācu muižniecība cara valdībai tagad ir vakareiropeiskuma paraugs, modernās saimniekošanas kārtības skola, laiku pārdzīvojušās klaušu dzimtssaimniecības nomaiņas paraugs, uzskatāmības līdzeklis zemnieku plecu, roku, kāju kustību pielāgošanai ārzemju lauksaimniecības mašīnu ritmam. Baltvāci palīdzēja Prūsijas slepenā dienesta «bruņiniekam» Stīberam izveidot visaptverošo Krievijas impērijas policejisko izspiedzi — ohranku, un starp tās varenajiem bijuši arī daži no Korfiem. (Cara Nikolaja Pirmā laikā kāds no Korfiem pārzināja ķeizarvalsts slepeno daļu.) Krustpils baroni allaž sava novada zemes turējuši pie Vidzemes, nevis poliskās Inflantijas, kas tagad iekļauta Vitebskas guberņā. Krustpils muižnieki vienmēr un visur turējuši svētu vācu rases cieņu, jo pats debesu kungs un viņa pilnvarnieki zemes virsū ir vāciem likuši: «Ejiet un valdiet pār citiem. Jo jūs esat tā zemes sāls.» Tālab arī Baltijā krievu administrācijas vīrus vietējie vāci cieš, nevis ciena.

Ir arī vēl personiskas dabas iemesli barona Korfa nepatikai pret pristavu Cernovu. Kunga Vasilija Pavloviča izturēšanās, stāja, runas veids, ģērbs, pat mutauta lietošana. Baronaprāt, Cernovs ir lācīgs tēvainis, pilsonis starp muižniekiem, lietojot franču izteicienu. Pristavs stāsta vulgāras anekdotes, pikanti lētas kā lielpilsētas bulvāra mamzeļu smaržas, ar kurām viņas lūko apslēpt savas pie- sviedrētās veļas un piesvīdušo padušu smakojumu. Un ieskurbis viņš dzied čigānu romances, ko barons Korfs pagalam necieš.

Vispār, šķiet, Vasilijs Cernovs nāk uz pili tikai tāpēc, lai ar savu ierašanos bojātu Krustpils lielkungam omu, jo gandrīz vienmēr viņš stāsta nelāga ziņas.

Sešdesmit trešajā gadā, poļu sacelšanās laikā, Cernovs izjauca Korfa un Kokneses dzimtkunga kāršu partiju brīdī, kad sākās spēle par visaugstāko banku. Iedrāzās mazajā saloniņā un sāka aurot kā medību laukā: Polijas karalistē trakojot zemnieki. Ceļot plikadīdu karu, prasot klaušu atcelšanu, zemi, ko viņi apstrādājot, savā īpašumā. Un poļu biedrības mudžot no sazvērnieciskiem šļahtičiem, studentiem, advokātiem un viņa majestātes karaspēka daļu virsniekiem.

Viņš vai ik pārdienas traucēja pilskungu ar biedu stāstiem par poļu konfederātu emisāriem. Nupat, nupat tādi esot jau mātīti Aizdaugavā. Un šijpuses tirgos, baznīcu pagalmos mujoties šaubīgi tēvaiņi.

Viņgad pristavs ar savu vizīti sabojāja baronesei veltītu mājas koncertu. Nevarēja nociesties, neizkladzinājis par Viļakā atrasto pretvalstisko «Zemļa i voļa» slepeno — «kabatas» tipogrāfiju, kas iespiedusi uzsaukumus zemniekiem sacelties pret muižniekiem. Turklāt Cernovs apgalvoja, ka buntavnieciskās viļakiešu lapiņas slepus lasot arī Krizburgas smirdi.

Šogad, pašā lieldienu priekšvakarā, pristavs samaitāja baronam labsajūtu uz vairākām dienām. Ceturtajā aprīlī Pēterburgā students Karakozovs esot šāvis uz impērijas ķeizaru un kungu Aleksandru Otro. Ko tas nozīmējot, kādas būšot notikuma sekas, to pat aptvert nevarot. Kārtu priekšrocību pamatu sašķobīšana, varbūtējas pārmaiņas augstākajā un provinču administrācijas sastāvā …

Toreiz Cernova biedu ietekmē Nikolajs Korfs aizbrauca uz Rīgu. Sak, varbūt patiešām paredzams kaut kas ārkārtīgs. Bet sarunā ar Vidzemes muižniecības landmaršalu viņš izdibināja, ka tagad ar ķeizaram tēmēto lodi valsts stipras varas aizstāvētāji sašaus ķeizara liberālos padomniekus, nogalēs ķeizara padomnieku iecerētās, muižniecībai nepieņemamās reformas. Paldies dievam, ka viss iegrozījās tieši tā. Tomēr Cernova dēļ barons Korfs pārdzīvoja daudz pagalam nejauku dienu…

Pristavs nāk skaļš kā vienmēr.

—      Ceru, barona kungs un cienījamā baroneses kundze ir pie labas veselības.

—      Šķiet, pristava kunga apmeklējums nav pieklājības vizīte vien!

—      Barona kungam taisnība. — Druknais plikgalvis zilajā mundierī pašcienīgi atslīgst krēslā. Viņa stūrainā piere (Nikolajs Korfs saka — «vērša piere») raucas krunkās. — Man ir tas gods iepazīstināt barona kungu ar viņa ekselences gubernatora cirkulāru.

—     Ar cirkulāru? …

—      Cirkulāru policijai, tiesai, karaspēka vienību oficieriem.

—     Tas ir, administratīvajam personālam.

—      Ne tikai. Es jūsu cienībai paskaidrošu.

—     Ak tā? — Barons liek sulainim atnest karafīti skotu «baltā». — Jūs neatteiksieties, Vasilij Pavlovič?

—      Pasargi, dievs! — pristavs iesmejas labsirdīgu, sīku smiekliņu, pavisam nepiedienīgu viņa augumam un sabiedriskajam stāvoklim. Vēl viens pierādījums tam, ka cilvēka āriene, viņa runa, viņa žesti nav īsti viņa personības atklājēji.

Kungi iztukšo glāzītes. Barons liek sulainim saprast, ka viņa klātiene lieka, un nu saruna var sākties.

—      Viņa ekselence gubernatora augstdzimtība, — pristavs pievirzās ar krēslu baronam tuvāk, — raksta par impērijas pavalstnieku zemākajos slāņos izvērsušos noziedzīgu darbību. Zemniecības plebejisko slāņu, muižu dieninieku un Baltijas guberņās arī turīgās zemniecības kalpu dumpīgums sākot pieņemt neciešamu izpausmi. Un visvairāk impērijas rietumu provincēs. Pēc tam kad Kurzemes ģenerālgubernators grāfs Suvorovs aizliedza plebejiem sūtīt lūgumus valdīšanai uz Pēterburgu, plikadīdas ķērušies pie nekautrīgākiem darījumiem. Viņa ekselence gubernators pašreizējo kalpu buntošanos pielīdzina noziedzīgi graujošajam sociālisma virzienam.

—      Aber pristava kungs! Bauru kalpi un — sociālisms! Cik es zinu, sociālisms ir visizteiktākā apokalipse. Jāņa parādīšanās grāmatā aprakstīto redzējumu mudžinājums. Pa daļai smieklīgi, pa daļai baismīgi ārprāta murgi.

—      Tiešām ārprāta murgi! Tikai šos ārprāta murgus šejienes skrandaiņi grasās Baltijas provinču elitei uzspiest ar varu. Kurzemē, grāfa Lamsdorfa Zūru muižā, ap simts divdesmit kalpu esot pieteikuši streiku.

—      Kas tas ir -— streiks?

—      Streiks, barona kungs, ir īpaša veida buntošanās. Streiks ir atteikšanās strādāt, ja kalpotājiem liekas, ka darba devēji viņiem maz maksā, ar viņiem slikti apietas…

—      Unsinn!

—      Tālab viņa ekselence gubernatora kungs licis izvietot Vitebskas guberņas Piedaugavas apriņķos, tai skaitā Daugavpils apriņķī, zemnieku sētās papildu kara vienības pie jau agrāk iemitinātajiem zaldātiem.

—      Zemes turētājiem uzliek jaunas klaušas, liekas izdošanas.

—      Barona kungs, mēs visi esam dieva un viņa majestātes gribas izpildītāji. Turklāt apstākļi pavēl.

Un tagad atļaujiet vēl par citu ko. Man kļuvis zināms, ka Krizburgas valstī uzradies musinātājs. Mārtiņš Počke- nieks. Esot kalpojis kādā Pēterburgas kancelejā par rakstvedi. Počkenieks apgalvojot, ka šis pats savām acīm redzējis ķeizara rakstu, ar kuru katram kalpam vēlēts iedalīt zemes gabalu. No muižu, no saimnieku valdījumiem.

—     Kāpēc policija šitādu buntavnieku atstāj uz brīvām kājām?

—      Pagaidām. Tikai pagaidām, barona kungs. Man šajā

lietā ir savs slepens aprēķins. Smalki gudrs aprēķins…

♦ * #

«Aprēķins … Policijas čina aprēķins …» Un viņš tam piekrita? Bet ko citu varēja iesākt? Barons Korfs nav sīk- muižnieķelis, kapeiku skaitītājs. Nikolajam Korfam piemīt aristokrāta vēriens. Kad Biržu muižas kungs metās meklēt uz pārceltuves plosta nokritušo piecpadsmit kapeiku monētu, Korfs aizdedzināja trīs rubļu asignāciju, lai biržinieks redz, kur meklēt. Krustpils kungs neklimtīs pa tīrumiem, arājus uzmanīdams, neskaitīs toveros lietos piena stopus, nerēķinās, kādā tirgū kuro brīdi izdevīgāk pārdot gaļas lopus. Barons Korfs nemeklēs, kurp šķūtniekiem jāved vātis ar jaunā tecinājuma brandvīnu. Krustpils novada lielkungu dinastijas pēctecis ir dižciltis un būs tāds.

Bet šī diena sagandēta. Pagalam sagandēta. Ar varzu augļu namiņā, ar muižkunga Lindemūta apmeklējumu, ar pristava ziņojumiem.

«Kalpu buntošaņās sākot pieņemt noziedzīgi graujošā sociālisma virzienu …» Sociālisma? …

Prātniecība — tiklab reliģiozi mistiskā (ar to sirgst Kurzemes vecīgās baroneses!), kā rupji materiālistiskā baronā Korfā vieš netīksmi. Viņaprāt, jebkura prātniecība ir tukša niekkalbība. Augstākās kārtas ļaudīm nepiedienīga smadzeņu mocīšana. Vīra, kam dzīslās rit zilas asinis, svētais pienākums ir sekot pasaulīgo prieku evaņģēlija mācībai. Bauda ir dižcilvēka dzīves esence, viņa lielā mistērija. Un šai mistērijai atbilst arī baudītāju sarunu tēmas, kuru prelūdija gandrīz vienmēr ir laiks. Šodien, vakar,

viņudien. Pēc tam — kas notika, kad, es biju izjādē, kad medību suņi dzina pēdas meža kuilim, kad es apmeklēju viņas labdzimtības vasaras pili. Arī zirgi, suņi, ģimenes ārsti un ģimenes advokāti. Tāpat apsvērumi, kur cienītā un cienītais nākamgad pavadīs vasaru, kurp dosies ziemas izklaidē.

Pristavs Cernovs pieminēja sociālismu… Sociālisma draudus Baltijas novadā. Un ja tā ir? Un ja nu sociālisma apokaliptiskais murgojums satracina baurus?

Bet še, pilī, baronam kalpo bibliotekārs ar diplomu — graduēts studiozs.

— Paaicini maģistru Melkioru, — barons saka sulainim. — Ko? Uzgaidāmajā mācītājs Tilliņš? Pasaki viņam: lielskungs vēlēja iet mājās! Lielskungs viņu paaicinās, kad radīsies note.

Ar baznīcas kalpu neceremonējas. Jebkurš bībelnieks, jebkurš sprediķotājs izpilda zemes kunga gribu. «Jo valdīšana ir no tā kunga,» teikts evaņģēlijā.

Turklāt mācītājs Tilliņš ir baronam sariebis. Barons gādā, lai baznīcai būtu viss nepieciešamais, lai bībelnieks bez grūtībām turētu baurus bijībā un paklausībā. Mācītājam iedalīja desmit zemnieku sētas, katra no tām cienīgtēvam ienes gadā vairāk nekā tjrīssimt piecdesmit rubļu rentes. (Nerēķinot to gruntsgabalu Jēkabmiesta pusē, ko Tilliņš tik izdevīgi pārdevis!) Un vēl klāt muižas valdīšana pārmāca kūtros baznīcā gājējus, skopos sieciņu bērējus tikpat bargi kā kūtrus klaušu gaitniekus.

Bet cienīgtēvs Tilliņš niķojas. Viņam, lūk, sagribējies tikumības apustuļa slavas, zemnieku tikumības pravieša slavas. Un mācītājs Tilliņš ceļ karu pret netiklību, kurā viņš ieskaita krogu apmeklēšanu, muižas brūvētā degvīna un alus dzeršanu. Pirms gadiem, kad dzimtmuižu degvīna brūžu tecinājums bija noieta prece Krievijas pilsētās un ārzemju Iieltirgotavās, barons Korfs pasmietos par tādu mācītāju pravietību. Smietos kā par sulīgu anekdoti. Un aizietu bauru pātaru reizē uz baznīcu paskatīties, kā cie-, nīgtēvs dievkalpojuma laikā liek izģērbt dzērājus, kā nosēdina viņus ar pudeli rokā citiem par apsmieklu kauna solā. Arī kā mācītājs nepieņem krogusbrāļus pie dievgalda. Bet tagad, kad Baltijas muižās ražotajam degvīnam vairs nav ārienē pieprasījuma un muižu spirta dedzinātavās saraudzētā dzira jāiztirgo pašu zemniekiem, sātības sludināšana ir noziegums. Pagājušogad no krogiem ieņemts četri tūkstoši rubļu mazāk nekā iepriekš. Četri tūkstoši rubļu! Galvenokārt mācītāja Tilliņa dumjās apustulības dēļ!

Barons Korfs nojauš: Tilliņš ieradies ar lūgumu, lai pasteidzina nojaukt katoļu lūgšanas namiņu, kas pretim pilij. Tāpēc, ka vietējie krievu činavnieki grib izdabūt Pēterburgā atvēli katoļu nameļa vietā uzcelt pareizticīgo baznīceli. Bet ir norunāts: Aizdaugavas pareizticīgo priesteris labprāt paņemtu noārdītās katoļu baznīceles būvmateriālus savai katedrālei Jēkabmiestā, tāpēc jaunbūvi neaizstāvēs. (Baznīcele Krustpilī skādēs Jēkabmiesta priesteru cieņai.) Turklāt mācītājam Tilliņam nav noslēpums, ka barons Korfs necieš krievu zvanu klandoņu.

Tomēr'— ja mācītājs Tilliņš tāds ģeķis …

—      Pēter!… Pēteri… — barons sauc sulaini. •— Kur tu esi?

Palaidies laiskumā kā visa latviešu varza! Desmitiem paaudžu ilgi iekaroto zemju kungi radinājuši latviešus paklausībā. Kapājuši ar sālījumā mērcētām rīkstēm, pēruši ar suņu pletnēm un jātnieku pātagām. Kāruši iespīt- niekus, nepakļāvīgos metuši vilku bedrēs. Vidzemes poļu kņaziste, visa Rēzeknes stārasti ja un Aizdaugavas lēņu zeme pilna ar karātavu kalniem, ratu kalniņiem, bendes plačiem un grēcinieku soda vietām. Kādreiz bruņinieki, lai nomāktu pretimturētājos, atņēma latviešu lielmaņiem viņu bērnus, aizdeva svešotnē. Ģintis, ciltis, dzimtas tika jauktas un kaisītas kā pelavas vējā. Pēc tik neatlaidīgas pāraudzināšanas šejieniešiem vajadzēja būt paklausības iemiesojumam. Tomēr viņi…

—      Pēter! Valga kalps tul — Barons tver zvaniņa kātu.

—      Mans dārgais laulātais draugs šodien nervozē… — viņš pēkšņi padzird aiz sevis sievietes balsi.

Baronese Ursula.

Viņa ir nemanīti ienākusi pa mazā, apaļā saloniņa durvīm. No bibliotēkas, Korfu arhīva istabas.

—      Nekreņķējies, dārgais, — Ursula saka līdzjūtīgi, bet viņas zaigi pelēkās acis lāsmo smīkņā. Ursula Adelaida Elizabete nepārprotami tēmē uz barona Nikolaja šā rīta «amuzieri». Apsmej laulātā drauga apkaunoto vīrišķību.

Sak, jūs esat kļuvuši vecīgi nevarīgi, mans pavēlniek. Vai tas nav par agru jūsu gadiem?

—      Nekreņķējies, — viņa atkārto. Bet, kad durvīs parādās aiz satraukuma nosārtušais sulainis, baronese Ursula bilst citu. Cik interesanti viņa pavadījusi laiku arhivā- riusa sabiedrībā.

—      Maģistrs Melkiors pabeidzis rakstīt Krustpils dzimtkungu ģenealoģijas reģistru. Izpētījis Korfu radurakstus. Un — atklājis, ka Korfu cilts atzars — fon Kaizerlingi nav ģermāņi, bet jaukteņi.

Jauns izsmējās akmens barona Nikolaja dārzā! Sak, mans kungs, jums atkal izgājis greizi. Kad jūs lūdzāt manu roku, piedāvājāt man savu sirdi, savu dzimts ģerboni un bagātu dzīvi, jūs dižojāties ar Korfu ģimenes tīrasinību. Ar Korfu dzimts vācisko asiņu tīrību. Mani vecāki jutās glaimoti: «Aristokrāts ar senu cilmi…» Jūs varen lepojāties ar sevi un saviem senčiem. Protams, dzimts ģerbonis jums ir īsts, toties jūsu bagātība ir parādu raksti un hipotēku ķīlas, bet jūsu dzimts tīrģermāniskums — fikcija.

—      Cienījamais kungs, tas jūs šokē! Smagāk šokē nekā laikā nenomaksāti kāršu parādi…

* *

Lai gan nulītējais barona uzdevums («Uzrakstiet man uz mazas lapiņas rezumē par sociālismu!») vispār neatšķiras no citiem Melkioram agrāk uzdotajiem («Man nepieciešama uzziņa par garibaldiešiem!… Man jāzina, kas Anglijā ir čartistu kustības apoteoze …»), taču pieprasījums dot izziņu par sociālisma mācības būtību aizķer maģistra apziņas dziļo nogulu.

Aizķer, uzvanda to gluži kā arkla lemesis velēnas mikli briedīgo pusi.

«Tā ir mana pagātne… Mana jaunība. Manu jauno dienu sapņi…» viņš tik tikko aiztur vārdus, kas paši kā dziļavota guldziens raujas pār lūpām.

— Es gribu saņemt rezumē jau rīt priekšpusdienā. Tas ir — jūs man to nolasīsiet priekšā, kad es pēc izjādes atgriezīšos kabinetā. — Barons novēršas no studējušā algotņa.

«Pagātne, jaunības sapņi…» Maģistra Melkiora skatiens pārslīd bibliotēkas skapju spoguļojošām durvīm, kas te, pils grāmatnīcā, ieskauj viņu no visām pusēm kā parādei nostājušies sulaiņi brūni melnās zelttresotās livrejās. Viņš domīgs pieiet pie brūnkoka rakstāmās pults, kā neziņā, kā meklēdams kaut ko noliek citā vietā akmens tintnīcu, pārvieto smilšu trauciņu, tausta uzasinātās zoss spalvas, cilā pergamenta papīra lapas.

— Universitāte … Pulciņš … Gotfrīds … — viņš ne- skaļi, nedroši ieminas. It kā atmiņās meklēdamies, it kā atbildot uzstājīgam taujātājam.

Tas bija … tas sākās … tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotajā gadā. Saksijā. Tiešāk — četrdesmit astotā gada pavasarī. Melkiors ir savā studenta istabā. Grozās spoguļa priekšā, pilns drīzās satikšanās brīža salkmes. Spoguļojas un dungo: «Schon ist diesei Tag, was du mir schenksl, Marie Luise!» Un te negaidīti kā pēdu dzinēju trenkti pie viņa iedrāžas komiltoņi Hanss Halšteins un Maksis Ger- lics, studentu brālībā saukti Hanss un Gerlics, un rauj viņu sev līdzi.

«Nāc! Nāc ātrāk! Pašlaik neviens domājošs cilvēks, neviens studiozs, neviens talants (par talantiem Saksijā dēvēja brīvdomīgus zinātniekus, ārstus, advokātus) nepaliks malā! Nedrīkst palikt malā brīdi, kad revolūcijas vulkāna izvirdumā šūpojas un grūst vecās pasaules tempļi un bastioni! No Parīzes līdz Budapeštai, no Berlīnes līdz Palermo. Saproti: no Ķelnes pārbraucis Gotfrīds! Un atvedis — ma-ni-festu! Jaunas pasaules radīšanas manifestu!»

Pēc steidzīga gājiena pa ielu ar gotiski sablīvētajiem namiem studenti nokāpj vīna pagrabā, meklējošo jauno cilvēku sanāksmes vietā. Pagrabiņā, kur sienas un griestu velves apgleznotas ar jautrību un vīna prieku dievinošu mākslinieku zīmējumiem. Telpa pārpārēm pilna ar savējiem un svešiem. Un biezais, tabakas dūmiem, alus rūgte- numa un sakarsušas miesas dvakas piesātinātais gaiss viļņojas Gotfrīda runā:

«… Manifests aicina atņemt bagātniekiem, buržuāzijai viņu kapitālus, nodot visus ražošanas līdzekļus sabiedrībai. Aicina izveidot valsti pēc taisnīguma principiem. .. Valdošajā buržuāziskajā sabiedrībā cilvēku darbs ir tikai līdzeklis jau uzkrātā vairošanai, turpretī rītdienas sabied- ribā tas bus līdzeklis bagatinat un atvieglot strādājošo dzīvi…»

Toreiz tiesību zinātņu students Melkiors, komercpadom- nieka Ulriha Melkiora dēls, pirmo reizi sāka apjēgt vārdus «sociālisms» un «sociālā revolūcija». Sāka saprast, ka sociālisms nav bieži atkārtotā franču vārda sociele atjautīgs parfrazējums, bet pāri tautu un nacionālajiem ietvariem, pāri valstu robežām brāzmojoša revolūcija.

Kamēr studentu pagrabā Melkiors (jautrie studiozi tur allaž dziedāja āriju no Gētes «Fausta» — «Reiz bija žurka pagrabā, kas speķi vien tik rija») nebija noklausījies no Ķelnes atvesto «jaunā Lutera sprediķi» (tejienes intelektuāļi, talanti, Marksa un Engelsa Manifesta izskaidrojumu pielīdzināja Mārtiņa Lutera pretpāvesta tēžu pienag- lošanai pie Vitenbergas baznīcas durvīm reformācijas sākumos), daudzziņu alkstošais studiozs Melkiors nākotnes taisnības sabiedrību vienādoja ar Francijas buržuāzijas himnā, odās un kara maršos sludināto fraterniie — tautu brālības sauksmi. Bet te pēkšņi — pro-le-ta-riāts! Ar Francijas proletariātu priekšgalā. Francijas darba gvardi, kas Parīzes un Lionas republikāniskās sacelšanās laikā cēla barikādes, aizstāvēja tās ar leģendāru vīrišķību un neatlaidību un tagad uznāk uz vēstures skatuves kā patstāvīgas šķiras priekšpulks, iziet karā ar visu novirzienu buržuāziju, sākot no baņķieriem, fabitiku un latifundiju īpašniekiem un beidzot ar valsts tabakas bodīšu nomniekiem.

Daži no Melkiora pulciņa biedriem, tukšodami biķerus, apraudāja nule sagrautos svētos, altārus, bet citi, kaut mazākums, metās rakties dziļāk, meklēt tālāk.

Melkiors lasīja dažādo sociālistisko grupu un sektu (izrādās, Eiropā to saradies milzum daudz!) manifestus un platformas, traktātus un filozofiskos rakstus. Bibliotēku īasāmtelpās līkāja pie Ovena, Furjē, Sensimona, Feier- baha, Bakuņina, Hervēga grāmatām. Un, cik varēja sadabūt, pie Marksa un Engelsa publicējumiem.

Pati dzīve, tās trauksmainums, veco ideālu gāšana viņu mudināja tā rīkoties. Četrdesmit astotajā gadā gandrīz visās Eiropas valstu galvaspilsētās saradās barikādes, rūpniecības pilsētās bruģi dārdināja bada gājienu dalībnieku tupeļu koka _zoles. Muižnieku valdījumos iedegās sacelšanās signālsārti. Meklējošam jaunietim ir jāzina, cik pamatots tas, kas notiek, jāzina, kurp raudzīties, ko izvēlēties.

Pagāja četrdesmit astotais, pagāja četrdesmit devītais, piecdesmit ceturtais gads. Maksis Melkiors beidza krietni ieilgušās studijas, ieguva maģistra diplomu un pretēji tēva gribai sāka kalpot tiesas kantorī Vitenbergā. Turpat, kur Gotfrīds, kas Saksijā no Ķelnes pārveda sociālistu manifestu. Par nepaklausību Melkiora tēvs atņēma dēlam mantojuma tiesības. Maģistra «sirds zvaniņš» Marija Luiza atteica saderināšanos un drīz kļuva «Fiau» cienījamam birģelim. Maksi Melkioru plosīja sirds mokas. Bet — Vitenbergā bija Gotfrīds, bija austriešu un ungāru pēcfeo- dālās sacelšanās dalībnieki. Viņi visi dzīvoja neatvairāmās revolucionārās vētras uzbrāzmas gaidās. Tuvas uzbrāzmas gaidās. Un Melkiora dziļā brūce — Marijas Luizas neuzticība — aizrētoja.

Pienāca sešdesmit trešais gads. Konfederātu sāktais Polijas atbrīves karš, poļu patriotiskās jaunatnes un zemniecības nemieru kustības gads. Poļu cīnītājiem palīgā cēlās sociālās taisnības aizstāvji no daudzām Eiropas zemēm. Viņiem Polijas atbrīve no Prūsijas, cariskās Krievijas un Habsburgu impērijas satrapu varas nozīmēja svētāko cilvēcības ideālu piepildi. Kārtojās karot spējīgu vīru kopas kostjuškiešu (tā sociālās revolūcijas piekritēji iesauca sacēlušās poļu daļas) dalu papildei. Un sociālās taisnības cīnītājiem piebiedrojās arī maģistrs Maksis Melkiors. Kopā ar kādu vācu brīvības cīnītāju pulciņu viņš devās uz Poliju. Devās, bet — nenokļuva. Pie robežas brīvprātīgos aizturēja Prūsijas ķeizara žandarmi, ieslodzīja dažādu Vācijas firstu un mazvaldnieku arestantu mītnēs un pēc kāda laika izdeva katru apcietināto tās zemes tiesai, pie kuras viņš bija pierakstīts. Saksijā maģistram Melkioram nācās smakt cietumā vairākus mēnešus. Brīvi viņš atguva tikai pēc tam, kad viņu izgalvoja tēvocis Fridrihs, augstākajās aprindās ieredzēts brīvkungs. Kādu laiku Melkioru dzimtas «pazudušais dēls» (tā maģistru iedēvēja birģeliskie radi) bija tuvinieku slogs (kas tādam spītniekam dos solīdu — viņa diplomam un zināšanām atbilstošu amatu!), kamēr ciemos atbrauca tēvoča Frīdriha krustmeita baronese Ursula. Baronesei Krievzemes muižā bija noderīgs studējis kalpotājs: valodu pratējs, grāmatnieks. Un viņas vīram baronam Nikolajam Kor- fam — privātarhivārs un bibliotekārs. Kā nekā Krustpils Korfi nedrīkst atpalikt no Saksijas, Virtembergas-Bādenes, Francijas un Itālijas mākslas, grāmatniecības un antikvi- ( tāšu kolekcionētāj iem. Eiropā visaugstākajās aprindās ar cieņu piemin ilorencieti, grāmatu krājēju Dž. Aurispu, kas par retiem rokrakstiem atdevis visu savu naudu un pat drānas. Tāpat Nikolo Nikoli — ievērojamo manuskriptu krājēju. Un Kozimo Mediči, un Lorenco Mediči. Maksis Melkiors parakstīja darba līgumu un pievienojās baronu Korfu svītai.

Krustpilī Melkiors nokļuva unikālu dokumentu glabātavā. Korfa pils velvju kambarī glabājās rokraksti, pat hronikas un grāmatas no Zobeņbrāļu ordeņa laikiem. Tāpat poļu un zviedru valdīšanas laikos savāktās, Napoleona karā vācu un citās zemēs iepirktās arhivālijas.

«Tava puiciskā socializēšana tev jāizsviež no galvas! Jādzīvo saprātīgi — kā godājamas ģimenes piederīgajam. Citādi …» pirms ieteikšanas Krustpils dzimtkundzei krusttēvs Fridrihs nobiktēja savu neveiksmīgo radinieku. «Maksi, apsoli tu man, ka turpmāk nekad, nekad vairs …» Melkiors apsolījās un — nokļuva tālā zemē, svešos ļaudīs ar svešu dzīves veidu, svešādām paražām, svešu valodu. Viņam iedalīja istabu pils vecajā spārnā ar asi biezām sienām, ar diviem šauriem, palsi gaismojošiem logiem un ar izeju uz kalpotāju kāpnēm.

Brokastis, pusdienas un vakariņas Melkioram pasniedz pie muižkunga — pils saimniectības vadītāja galda kopā ar mājskolotāju, rakstvedi un ārzemniekiem — mākslas mēbeļu meistariem, kokgrebējiem un portretu gleznotājiem, kad tādi strādā pilī.

Svētdienās vietējā kapelā maģistrs Melkiors klausās vācu dievkalpojumu, pēcpusdienās iztukšo pa pudelei vīna, ko sulainis atnes no barona dzērienu pagraba. Korfu viesību dienās Melkioram atļauts uzturēties zālē un amizēt jaunkundzes un kundzenes. Viņa darba vieta ir šaurā un krēslā kā klostera celle barona bibliotēkas istaba. Maģistra pienākums: kataloģizēt, aprakstīt inkunābulas (lielākoties to kopijas, atdarinājumus), grāmatas vācu, poļu, latīņu, franču, itāļu valodā. Arī mākslas albumus ar Egejas, Hellādas, renesanses laiku skulptūru attēliem. Izpētīt pils sienā iebūvētajā slēpnī turētos Korfu dzimts arhīva dokumentus un Polijas karaļa Stefana Batorija kara gaitu līdzinieka Miķeļa Korfa piemiņas grāmatu «Hausbuch».

Pavaļas laikā, kad baronu pāris izbraucis, kad kungi viesojas un aizņemti ar ciemiņiem, viņam ij ziemu, ij

vasaru jālasa un pēc tam jāatstāsta baronesei antīko, renesanses un jaunu ārzemju romānu saturs. Tāpat jāatreferē kungam baronam Vācijas, Krievzemes un Baltijas preses ziņas — kā laiku pavadījuši augstdzimtības, gaišības, viņu ģimenes locekļi, ko sprieduši diplomāti, kara kungi, kādām kurtizānēm, šansonetēm šajā sezonā visvairāk pielūdzēju.

Dažreiz barona kungs pieprasa izziņas par politiskiem un saimnieciskiem jautājumiem. Ari rakstiski. Un bez tam — tekstus runām muižnieku sanāksmēs, oficiālās pieņemšanās, cienījamu ģimeņu svinībās. Barons Korfs labprāt lepojas ar prātnieciskiem izteikumiem, ar galantām atjautām, ar populāru šālaika un senatnes valstsvīru vai karavadoņu sentencēm. Tāpēc jau ir augstskolas un augstskolu diplomandi, lai viņi tās paturētu atmiņā un pateiktu priekšā savam darba devējam un labvēlim.

«Barona kungam ievajadzējies izziņas par sociālismu?… Kālab?»

3. NODAĻA

PAĒDUŠAM GRŪTA DZĪVE — JATRAMDĪ NEĒDUSAIS

Plostu siešanas laukumā Daugavas krastā augšpus Jēkabmiesta ba]ķu no meža šopavasar savests mazāk nekā iepriekšējos gadus. Pavisam maz brusu koku, maz bezzaru priežu stumbru, kas Rīgas koksudmalās pārtop līdzenos, viegli apēvelējamos dēļosj arī asis trīs garo, vīram ar rokām neapņemamo, grubuļaino ozola bluķu, egļu sacirtņu un stutmalkas. Toties baļķu vēlēju, saistklūgu sautētāju un vijēju un plostu dzinēju saradies divtik kā viņu un aiz- viņu pavasari. Ap rūdītajiem plostniekiem, daudz pieredzējušajiem koku pludinātājiem un Daugavas krāču ceļu zinātājiem nule saradusies īsta tirgus murda jaunu un padzīvojušu peļņinieku — zemnieku no visas Krizburgas valsts — māju turētāju (muižas kungam jāmaksā kā rudenī, tā pavasarī!) un saimnieku sētu kalpu, jo viņi, tāpat kā kalpones un kalpu bērni, muižas un pagasta valdīšanas papīros ierakstīti zemnieku māju kustamajā mantībā. Apmēram tāpat kā zirgi, ragulopi un sīklopi, līdzīgi linu pai- sīklām, galdu un redeļu ratiem — mantībai," ko saimnieks var ij aizlienēt, ij mainīt. Tad mājas turētāji savlaicīgi var veikt Krizburgas valsts zemnieku «Došanu un klausīšanu grāmatā» noteiktās saistības ar muižu — nodevas, nomaksas un klaušas tiltu vai pārceltuvju būvēšanā un daudzās šķūtis. Tiesa, zemnieku brīvlaišana, tas ir, naudas

rentes iedibināšana, šķietami atcēla «Došanu un klausīšanu grāmatas» divdesmit divās «kārtās» uzskaitītās zirdzinieku, dieninieku, liecinieku klaušas, spēkā atstājot galvenokārt kroņa šķūtis, kā ceļu labošanu un uzturēšanu, zaldātu un zaldātu mantu pārvadāšanu un dažas «talkas» muižas saimniecībā. Rakstos gan atcēla, bet kalpu un dieninieku ciešā piesaiste kāda ciema saimniecībai vēl vienmēr spēkā. Kalpi un kalpu bērni arī turpmāk paliek saimnieku ziņā, saimniekam vara izrīkot gājējus, kā vagari un muižas rijnieks izrīko klaušiniekus, un sūtīt kalpus peļņas darbos, kā tas notika dzimtbūšanas laikos. Ja kalps no paklausīšanas atsakās, viņu soda pagasta tiesa. Ar rīkstēm, naudas sodu vai ietupināšanu «tumšajā kambarī». Un saimnieki sūta kalpus pie malkas, baļķu vešanas pilsētu kopmaņiem, pie linu birkavu un citu preču nogādes kupčiem, pie dažādām būvēm. Un pavasaros pludināt kokus. Saimniekiem taču vajadzība pēc naudas bieži ir daudzreiz lielāka nekā klaušu laikos.

Ļamānu saimnieks ir nolīdzis Andrievu par trīsdesmit pieciem rubļiem malačos pie vecākā krizburdziešu plostnieka — Sūņu Palejas Andža. Vecā koku pludinātāja ilggadējais malacis Jēkaups kopš meteņiem iegulies karstuma guļā, un viņa vietā Ļamāns dod Andrievu. Un Andrievs tagad veļ priežu, egļu, bērzu baļķus, sien tos posmos ar klūgu vītnēm, bīda plostus enkura vietās. Reizēm puisim paslīd kāja un viņš līdz jostas vietai, līdz krūtīm ieveļas murdi duļķainā ledus ūdenī. Viņš ir neganti novājējis. Pēc viņa neveiksmīgā brauciena uz pili Ļamāns Andrievam vairs nenoslieca ne putraimu vai rāceņu viru, ne lēcu biezeni, ar ko pavasarī darba laikā baro saimi, par tauku pastrēbienu nerunājot.

Lai kaut cik pieremdinātu izsalkumu, Andrievs slepus medīja putnēnus. Apsvilināja, pasautēja un aprija. Dažu ar visiem kauliņiem — kā izkāmējis suns. Protams, cilvēks ar tādu iztiku ātri vien noveļas no kājām. Tā tas turpinājās tik ilgi, kamēr saimnieks padzirda par Sūņu Palejas Jēkaupa slimošanu. Ļamāns aizgāja līdz Sūņu Palejai, atgriezies tajā pašā dienā nolika Andrievam pie kājām maišeli ar darba drēbju kārtu un ēdmaņu divām nedēļāni (pelavu maizes klaipi, četras gaitnieku cibiņas ar kaņepju un zirņu mīcekli un nostāvējušos biezo pienu) un lika tūdaļ iet uz Aizdaugavu. «Skaties, lai karavanščiks — Sūņu tēvs būtu ar tevi mierā!» viņš piedraudēja.

«Ka tik nu Sūņu tēvs nebūtu Ļamānu saimnieka līdzinieks,» Andrievs bažījās. Bet tagad viņam vismaz ir ēdiena kule, un tad jau kaut kā noturēsies.

Bet karavanščiks, tas ir, plostu sējēju un pludinātāju partijas saimnieks, nav no Ļamāna «slakas». Vēzdu — l'tiltu, zarotu paegļa spieķi — viņš nevicina un uzkliedz strādniekiem retu, pavisam retu reizi. Mēlei gan plostu meistars dīkāt nedod. Jocīgus pateicienus, izsmējīgus pantiņus viņš bārstīt bārsta. Un tie iedarbojas spēcīgāk nekā nkste un lamas. Vīri naski valsta sasaistīšanai nepakļāvīgos brusu baļķus, tapo līdzenā klājienā priedes stumbrus, ī liprina plostu šķēršus, drigalku iekavas. Ne dzēlīgo teicienu un pantu dēļ. Plostu meistars saprot: šā gada badīgajā pavasarī vīriem paudelē skops maizes kancis, liess rāceņu un tupeņu bērums un pavisam trūcīgs pavalgs — kaņepju staks. Tāpēc viņš reizēm atlaiž kādu manīgāku zvejnieku uz brītiņu pabrazdināt ar žebērkli strautā un Daugavas lokuma iedobēs.

—      Piens ar gaļu esot nāvīgi ienaidnieki, — viņš melš. i— Tos vien brūķējot, cilvēkam piemetoties caurs vēders. Bet plostniekos neder krūmos tupētāji.

Un, kad vakarā «draudze» strebj ķīšu, raudu vai mailīšu virumu, vājākos — tādus kā Andrievs saimnieks mudina izskribināt katlu.

—     Grāpim jābūt tīram kā izlaizītam. Mūsu priekšteči novērojuši: ja vakarā zupu neizēd, tad rītā iestājas slikts laiks.

Pret Andrievu viņš ir visai labvēlīgs. Cik iespējams, piedala puiškanu vīriem, kur mazāk plunčošanās ūdenī, naktīs aicina gulēt zem zaru aizkara uz skuju kaudzes pie viņa slieteņa.

—      Lāga vīrs. Lādzīgs saimnieks, — Andrievs viņu liela.

—      Gribētu redzēt, kāds viņš ir paša sētā saimnieka ādā, — atrūc Andrieva pārinieks Dāvus. Arī peļņā sūtīts kalps. Puisis jau ap trīsdesmitiem. Apaudzis ar plusku bārdu, un uz rokām viņam kā kaņepāju auklas zilas dzīslas.

—      Tie, kam gruntē, kam krogus vai uzkupča papīrs, zina tikai gājējiem uzbrēkt: «Neslinko, negulšņā, nezodz saimniekam laiku! Negausīgi nerij galdā likto!» Jurģos, Jāņos, apkūlībās, cūku apbedos tāds mantīgais dienestnieku pacienās ar pateku alu, ar zarnu putru. Uzklapēs uz pleca un apzvērēs: mēs — turīgie un mazturīgie, saimnieki un gājēji — esam viena latviešu saime. Vienas tautas auklējums. Vienas rokas pirksti, kas vienādi sāp, lai kož, kurā grib. Mums visiem ir tikai viens pretinieks — vācietis. Prūšu lielskungs, Vāczemes junkurs. Jāņos, ziemassvētkos, apkūlībās, cūku bērēs saimnieks gājēju sauc par tautas brāli. Bet diendienā, bet darbā? …

Es būt laba saiminiece, Kad man tāda saime būtu, Kas neēda, kas nedzēra, Kas miedziņa negulēja, —

Dāvus nobeidz garu runājumu.

—      Man domāt, mūsu karavanščiks, Sūņu Palejas tēvs, nav vis no ādas dīriķiem, — Andrievs bilst. — Cits neredzētu, ka dieniniekam salst, nemanītu, ka puisim no ūdens noviruma kurkst vēders. Par sausāku guļas vietu viņš arī nedomātu. Turpretī mūsējais . ..

—      Mū-sē-jais… — Dāvus novelk. — Mūsu! Neesmu gan nodzīvojis garo bībeles Ābrama mūžu, taču šajā ļaužu ēkā — pasaulē kaut ko novērojis esmu. Bez jebkādas šķērssirdības varu teikt: vēl man nav trāpījies saimnieks, kuram kalps ir cilvēks kā cilvēks.

—      Vai nu akurāt neviens? — Kopš mazām dienām Andrievs ir nesis kalpa asaru nešu. Ir salcis un salis, skaudis cūkas, veprus, sivēniņus, kas labi pārtikuši, jo izrok gardu saknīti, tomēr viņā gail ticība labajam, kas ir cilvēkos.

«Arī mūžamežā atradīsies taciņa, kas izvedīs klajumā. Pavasaras saules priekšā saplok ziemas sprēgoņa. Neba pasaule viens vienīgs nelietību zaņķis. Kāt' cilvēki mūžu izdzīvotu, kāt' ļaužu dzimts pastāvētu, ja ļaunais, kas kā rūkdams lauva apkārt klīst, ņemtu pārsvaru pār dieva bērniem?»

Tā mācīja Andrieva māmuļa. Circeņu čirkstu piebalso- jumā skala uguns atgaismā vērpdama muižas madāmas doto vilnas kārsumu un možumu uzturēdama, dziedāja par čakio vāveriti malējiņu un kūtro druvas kopēju sesku:

Samalusi vāverite Panāk sesku ce-lī-ņā-ā.

—      Ja tu, puis, tik makten aizstāvi Sūņu Palejnieku, kālab neizprasi sev brīvu darba cēlienu? Pāri Daugavai pie cienīgtēva. Tu vienmēr sūksties, ka netiec pie iesvētības. Izprasi un — gan tad redzēsi, — Dāvus ieteic Andrievam.

—      Un izprasīšu ar.

Mācītāja muižiņas pagalmā grozās bariņš baskāju — padzīvojušu vīru un puišu ar pavasara vējos nobrūnušām sejām. Jau no pirmā acu uzmetiena redzams — kalpi. Muižu un saimnieku kalpi. Smūlās pakulu ūzās, izbalējušos, ielāpainos ķelderos un driskainās cepurēs. Pat pluka- tiņa māju rentnieciņš, kam vienīgi pusarkls zemes, kaunēsies rādīties draudzes garīgajam tēvam tik skrandains. Vīri izskatās norūpējušies.

Andrieva labdienu un jautājumu, vai cienīgtēvs mājās, viņi izliekas nedzirdam. Pēc atkārtotā: «Lūgtum, vai mācītājā kungs pieņem?» — atsaucas vīrs ar lielu, stūrainu galvu:

—      Prasi spīzmanei. Tā pateiks, cienīgais priekš tevis iraid vai nevaid.

—      Paldies. — Andrievs liekas nedraudzīgumu nemanis. Mežā viņš nav audzis, ļaudīs uzvesties prot.

—      Augstā pilsāta skrīveris Počkenieks to jau paredzēja … — viņš dzird kādu sakām. — Šeitan taisnības nebūs. Kungi, lieli vai mazi, visi pār vienu kārti metami.

Andrievs pieklauvē. Durvis atveras. Jaunais cienīgtēvs … Mācītāja palīgs. Andrievs viņu pazīst. Pagājušo ziemu jaunais cienīgtēvs pārklaušināja zemnieku bērnus bībelstāstos. Ķesteris viņu vizināja no sētas uz sētu augstās kurvja ragavās. Istabā palīgmācītājs kāpa saliecies, smagi, kā tikko no alas izrausies lācis. Ilgi Jāva sievām sevi appuišot: novilkt kažoku, cimdus, noņemt bebrādas cepuri, ilgi vērās baltajām smiltīm nokaisītajā klonā, it kā gribēdams izdibināt, vai tas pirms apbirdināšanas tīri izslaucīts. Tikai pēc tam viņš nosēdās uz stulpiņa, kam saimniece uzlikusi dūnu spilvenu. Un tad mātes veda cienīgajam «atprasīšanai» savus «padaužus» — zeņķus un meitenes. Pārklaušināmajam vispirms vajadzēja pamanīties nobučot cienīgā piedurkni, tikai tad viņš tika pie boksterēšanas pusbībelītē, desmit baušļu skaitīšanas, ticības apliecinājuma un baznīcas dziesmu teikšanas. Ļamānos jaunais mācītājs (viņš gluži nesen bija iestājies amatā Krustpils draudzē prom aizgājušā Šulca vietā) abiem kalpa Jēkaupa meiteņiem lika nodziedāt dziesmu «Cik spoži spīd mans Jēzuliņš», bet Andrievam, kas ierunājās par iesvētīšanas mācību, izskaidrot bībeles peršu: «Tas kungs

Cebaots saka: to ielūzušu niedru es nenolauzīšu un to kvēlodamu dakti es neizdzēsīšu.»

—            Cienīgtēvs savu sakāmo pateicis! — Palīgmācītājs nostājas Andrievam priekšā.

—      Bet es…

—     Ko tu?

—      Es neesmu no viņiem. Atnācu iesvētības deļ.

—      Kādas iesvētības?

—      Mācītāja jaunskungs, es gribētu pie dieva galda.

—             Kas tur notiek? — palīgmācītājam aiz muguras no priekšnama dziļuma kāds sauc zemā, stiepti pavēlošā balsī.

—            Vēl viens kalpa puisis, patron… Prasās pie dievgalda.

—     Lai viņš ienāk!

—             Ienāc! — Palīgmācītājs pavirzās sāņš. — Kājas!… Kājas lai būtu tīri noslaucītas.

—             Es tīri, tīri… — Andrievs klanīdamies berzē uz skuju noklāja lūku pīteņus. Priekšnamiņā grīda nokaisīta ar egļu sīkzaru sakapājumiem — meža svaigumu dvako- jošu klājienu. Gan tikai līdz priekšiņas vidum. Tālāk līdz pat cieņīgtēva durvīm noklāts pubuļains, raibs, ļaužu stellēs austs kājceliņš.

Un nu Andrievs ir cienīgtēva rakstāmistabā — mācītājmuižas goda kambarī.

Palīgmācītājs pieskaras Andrieva kamiesim, it kā bīdīdams viņu tuvāk brūnajam mācītāja galdam — līdzīgam milzu lādei ar izrobotu vidusdaļu un gandrīz kā baznīcas kancele augstam krēslam ar atzveltni.

Lai gan istabas sienas līdz pusei klāj brūnas koka plāksnes, lai gan tumšā krāsā ir istabas iekārta — divi grāmatu skapji, stulpiņa veiduļa sēdekļi, mājas altāriņš un grīdu sedz mēļi puķots noklājs, tomēr telpā ir gaišs kā āres pļavā. Šķiet, saule iespīd te pa visiem trim daudz- rūšu logiem uzreiz. Tāpēc arī atzveltnes krēslā atslīgušā iesirmā vīra kalsnā seja vieš draudzīgu tīksmi.

Istabas smārds gan liekas pietumsis: ij vītums, ij kvēpu sīvums, ij vaska degums.

—             Tu esi atnācis draudzes ganam aizņemtā reizē. — Kalsenais vīrs noliek plaukstas uz krēsla balstiem. — Mācītājs ir aizņemts dieva apcerēšanā. Draudzes ganam ir jāuzraksta svētdienas sprediķis, ko sacīt laukā klīstošajam draudzes ganāmpulkam. Tev būs noģist, ka man iraid dārgs katrs brīdis, un tālabad teic savu vajadzēšanu aši.

—      Mācītāja lielskungs, — Andrievs ierunājas un apklust. «Dieviņ augstais, cik gan bargs ir cienīgtēvs!» Raugās uz Andrieva rokām. Un viņš nu tikai atskārš, ka ieradies nepiedienīgi. Bez dāvanām, bez zieda naudas. Ne olu, ne putna, ne cimdu pāra!

—      Cienīgs tēvs… Lielskungs… — viņš stostās. — Manim … Nulēt man jau ir ložu gadi…

—      Runā lietu. Skaidri, ka var saprast.

—      Cienīgtēvs… Saimnieks … Nelaiž mani iesvētī- ties… Es strādāju. Maktīgi strādāju. Visu, ko saimnieks liek. Ij tīrumā, ij pļavā, ij ganos, ij rijā, ij linu mārkā. Iemu kunga klaušos, kad liek …

—      Kā tevi sauc, žēlabniek?

—      Andrievs. Kalps Andrievs no Ļamānu mājām.

—      Kas tavi vecāki?

—      Kalpi bija … — Saraustīti vārdus pīdams, viņš stāsta par mirušo tēvu, kuru maz atceras, māti, Skramānu kalponi, viņas pēkšņo nāvi, kā viņu, Andrievu, muižas valdīšana atdevusi citam saimniekam.

Andrievs stāsta, bet mācītājs šķirsta palīga pienesto lielo kā dubultbībele ruļļu grāmatu. Uzmeklē vajadzīgo ierakstu, pārvelk ar rādāmo pirķstu, nomurmina kaut ko par neapmaksātu un tāpēc neuzrakstītu krustāmo zīmi, aizver grāmatu un jautā:

—      Vai tava saimniece — Ļamānu saimniece nedienēja Krizburgas pilī?

—      Dienēja, cienīgtēvs, dienēja. Tikai — saimnieks mani neparko nelaiž iesvētīties, — Andrievs pārstāj stostīties. Reiz mācītājs tik tuvu izprašņā, jādomā, viņš nesirdās, ka lūdzējs atnācis bez dāvanām.

Bet Andrievs alojas, smagi alojas. Mācītāja skumšķās uzacis saraucas. Un tas, ko viņš saka, skan dusmīgi:

—      Kas savu namu pilda ar nemieru, tas mantos vēju. Un ģeķis būs par kalpu tam. Tā sacīts grāmatu grāmatā — bībelē. Un spētajā grāmatā stāv rakstīts vēl: mūsu kungs Jēzus ir licis kalpiem klausīt saviem saimniekiem. Jo saimnieki ir kalpu valdītāji, un jebkura valdīšana nāk no tā dieva. Tev būs savu kungu, savu saimnieku bīties un viņam klausīt. Ej un nenāc vairs nekad ar nelietīgu sū- dzēšanos.

—      Cienīgtēvs… Jānudien…

Bet… tas neko negroza.

Kālabad dievs, labais debesu tēvs, novēršas no Andrieva? Kālabad dievs viņam nepalīdz? Vai tiešām cienīgtēvs nevarēja Andrievu pierakstīt iesvētāmajos?

Patiešām, mācītājs Tilliņš varēja piedalīt Andrievu šās vasaras iesvētāmajiem jauniešiem. Varēja. Ja — Andrieva saimnieks nebijis Ļamāns, bijušās lielkunga istabenes vīrs, kam barons allaž bijis labvēlīgs. «Tavi naidnieki būs mani naidnieki un tavi draugi — mani draugi,» rakstīts vecajā derībā, praviešu grāmatā.

Taču uz Krustpili teologu Albertu Tilliņu ataicināja barons Korfs, piešķīra Tilliņam draudzi, kas bagātāka par daža prāvesta valdījumu, Viņam tika pils baznīca un trīs baznīcas citos pagastos. Tika mācītāja muižiņa, zemnieku ciemats, ienākumi no bērnu krustīšanas, laulāšanas, no mirušo izvadīšanas, no īpašiem aizliegumiem. Viss, ko bija pazaudējis viņa priekštecis draudzes gana amatā Jo- hans Fābers, kurš sanaidojās ar dzimtkungu un kuram pēc barona pieprasījuma valsts justīckolēģija Pēterburgā atņēma garīdznieka tiesības. Kamēr Fāberu izlika no mācītāja mājas, Tilliņš dzīvoja pagaidu miteklī pilī. Un Bauskas prāvesta dēls pilī diezgan tuvu ielūkojās Krustpils baznīcas patrona dabā. Paturēja prātā: šis te sekmē lielkunga labvēlību, šis — viņa bardzību. Barona Korfa prāts ir mainīgs vējš. Un nedod dievs tam, kurš iekļūst šīs mainības vidū!

Vērsdamies pret draudzes locekļu netikumīgo dzīvošanu, tiesādams žūpotājus, muižas krogusbrāļus, mācītājs Tilliņš jau ir aizskāris lielkunga labumu. Barons jau licis to matīt. Tātad …

Turklāt aizraidītais kalpa puisis šķiet nabagāks par pliku baznīcas žurku. Krustāmā zīme nav izpirkta, pie cienīgtēva viņš atnāca ar tukšām rokām. Ļaudis pagalam izlaidušies, staigā bez dieva svētības un drīz kļūs līdzīgi lopiņiem, kas spalvaini apkārt skraida. Draudzes gans jau

nav žēlsirdīgais zamarietis …

* * *

Līņā, līst. No zemu noslīdējušām debesim lejup rit dzedras, tumšas kā kaņepju graudi ūdens lāses. Līņā jau kopš vakardienas, kopš Plošlejas Andža plostu karavāna piearās Daugavas malā pie Doles-Ķekavas kokzāģētavas baļķu aploka. Tikko plostnieki nodeva baļķu pieņus saimniekam, pārcēlās uz Vidzemes krastu un uznāca uz Rīgas—Dinaburgas lielceļa, debesis nobirdināja riekšavu lietus lāšu. Un tagad no apvāršņa līdz apvārsnim ceju, laukus, sētas, mežus skalo ūdeņi.

Lietus dēļ Andrievs arī notālis nedabūja palūkoties uz Rīgu. Palika neziņā, vai pilsēta pie Rīdziņupes patiešām izskatās tāda, kā dziesmā dzied:

Visapkārt smilšu kalni,

Pati Rīga ūdenī.

Atceļš uz mājām šķiet daudz, daudz grūtāks nekā lielā aira — grigalkas cilāšana plostojot. Lai gan tad, pāri krācēm lavierējot, brīžiem aiz sasprindzes draudēja pārtrūkt kāju dzīslas. Pašlaik liek sevi manīt arī izsalkums. Līdzņemtais uzturs sen noēsts, bet plostu pieturās vīri no zivju dukurēšanas atgriezās tukšā. (Vai nu zvejnieki izgāja neīstā reizē, vai arī zivis necieš koku plača piesmir- dinātos ūdeņus.) Tā Andrievam jāpārtiek gandrīz vienīgi no tā, ko viņš salasa ceļā, ko atmet ceļa biedri, kam saimnieks jau izmaksāja daļu nopelnītā.

Ceļa biedru Andrievam ir divi: Daukstes Dāvus un Dri- cēnu Mārčs. Vējkaķu Juris ar Šumānu Miklāvu aizgāja uz pretējo pusi. «Rīga liels 'pilsāts ar daudziem pabri- ķiem. Gan centīgs vīrs Rīgā atradīs sev robu. Neba mēs pirmiem, kas tur ienāks ar tukšu kabatu.» Lai gan gluži tukšinieki abi Rīgā gājēji vis nebija. Plostu laidēja algas daļa un cienīgtēva izrakstītā krustāmā zīme. Papīrs, kam pases spēks. Jā, Vējkaķu Juris un Šumānu Miklāvs pagrieza Krizburgai muguru. Kad viņi par to ierunājās, Andrievs bija pārliecināts, ka arī Daukstes Dāvus piebiedrosies Rīgā gājējiem, jo Andrievs nav dzirdējis par Dāvu šerpāka gruntnieku, saimniektēvu nievātāja. Saimniekus Dāvus zākāja ij atelpas brīžos, kad plosti līgani peldēja Daugavas tecē, ij stūrējot pāri Grūbes, Aizkraukles un Ķeguma krācēm, kur malačiem bija jāairē tā, ka acīs sametās raibs.

Bet Dāvus uz Rīgu negāja. «Debesu manna tur no gaisa vis nekrīt. Man pagastā palika Līze ar meiteņiem. Un saimniekiem vēl ir polmakte dzīt darbā vīra vietā sievu un bērnus, ja vīrišķis kur aizklimst, sasirgst vai nomirst. Mūsu pagasta valdīšana var likt pērt sievu vai pusaudzi tēva vietā, ja nostrāpētais vīrs pats nespēj staigāt uz savām kājām.»

Tā nu trīs plostu dzinēji stupā uz dzimto pusi atsākt saimnieku sētas kalpa parasto ikdienu. Strēbt lieso, bet rūgto kā vērmeļu novira gājēju putru. Tiesa, vērmeļu rūgtums trim ceļa sabiedriem nebūs viens un tas pats. Ja Andrievam no plostnieka darbā nopelnītā netiks ij aizlauzts pimberis — viņa algu saņems Ļamāns, tad Dā- vum ar Mārču būs divdesmit rubļi, kurus atskaitīs viņu labā 110 piecdesmit, kas ir plostnieka alga. Savus divdesmit abi puiši varēs izlietot pēc pašu ieskata. Glabāt meitas pūram, kad izdos pie vīra, pirkt lopu, saimniecībā noderīgu mantu, drānas, ādas — milas apavus ziemai. Vai arī — aizdot uzkupcim, amatniekam, kādam gruntniekam un par augļu tiesu izprasīt lietošanā pleķīti zemes, kur stādīt rāceņus un kāļus, sēt kaņepes un linus. Vismīļāk linus, jo ar tiem var nopelnīt lieku kapeiku. Tādā naudas aizlienēšanā roku ievingrinājis ne jau viens krizburdziešu plostu vīrs vien. Pagastā ar skaudību piemin brāļus Ogle- niekus, kuri «iesituši» tik daudz, ka iemaksājuši lielkungam rokasnaudu uz rentes mājeli. (Lai gan gājēji no Ogleniekiem bēg kā no krusta. Pieraduši skopoties, Ogle- nieku saimnieki ir tīrie sīkstuļi.)

Lietavu izmiekšķētais lielceļš uzved kraujā krastā, no kurienes cauri dūmakai paveras skatiens uz tālumā izplē- nošiem tīrumiem, mežiņiem, zemnieku sētām un muižiņām. Citreiz, ja Andrievu, līdz pēdējai vīlītei izmirkušu, nežņaugtu urkstošais vēders, viņš raudzītos apkārtnē, muti atplētis. Svešādajos ciematos, slīpa guldījuma kāršu aplokos, māla kleķa un plienakmens krogus šķūņos un staļļos. Raudzītos iebūviešu un rokpeļņu slieteņu namiņos saulīga pavasara zaļuma ielokā, mājelēs ar apsūnojušiem, dažviet arī ar kazu apkrimstiem niedru jumtiem vai lubu nojumītēm, virs redeļainajiem grodiem izslietajās akas vindās ar čakārņu vai akmeņu atsvariem. Nebijis lietus un salkuma, Andrievs droši vien lūkotu uzminēt, kurā mežā, kuras uzkalnes alā ir slēpušies vecļaužu tik bieži pieminētie sumpurņi. Plēsoņas ar suņa muti un cilvēka balsi. Sumpurņi esot ļoti, ļoti nikni: satracināti uzkrītot cilvēkiem, saplosot tos un apēdot. «Sumpurņi ieradušies šai zemē kuģos no tālas sumpurņu salas. Sumpurņi uzturas Rīgas un citu pilsētu tuvienē un no paslēptuvēm uzbrūk ļaudīm, un saplosa tos.» Andrievs lūkotu izdibināt, ar ko Rīgas puse sumpurņus iekārdinājusi, ka viņiem te slapstīšanās vieta, bet nule viņš sakumpis brien nopakaļ ceļa biedriem.

— Labs labam krēslu cēla, Kas pacēla nabagam? … —

dungo Dricēnu Mārčs. Un Andrievam prātā nāk viņa radu mātes Brodu Ažas skaitītie pantiņi. Spēka vārdu pantiņi, kas piepildoties, ja tos atkārto vēl un vēl. «Ticēt vajag. Stipri ticēt vajag. Ticība pārceļ kalnus. Ticēdams lātī sāpošo vietu, braucī pampumu, aizlūdz, un tev tiks tas, ko tu iegribēji.»'

Andrievs gribētu ticēt, ka viņa darbinieka kulītē būs tīras rudzu maizes kancis, cibiņa ar mīkstu biezpienu un kaņepju sviestu. Gribētu ticēt. Tikai ticība viņam šaudās kā purva ķīvīte. Ir viegla kā pienenes pūka.

Pirmo ceļa nakti plostnieki pavada nomaļā šķūnītī sila pļavas malā uz skuju klēpja, sildīdamies cits pie cita sāniem, jo uguni iekurt neuzdrīkstas. Lai gan šķūnītis tālu no ceļa, no zemnieku sētas, savs saimnieks tam tik un tā ir. Bet saimnieks var apķīlāt jebkuru viņa mantības aizskārēju. Visbīstamākie ķīlātāji, protams, ir muižu vīri, prūši. Bet arī pašu ļaudis — saimnieki tur kungiem līdzi un labprāt pārtrumpo viņus, ja vien rodas izdevība.

Šonakt viņi pārgulēs Stukmaņu krogus stadulā. Dāvus ar Mārču nopirks pa mēriņam brandvīna un izlūgsies no krodzinieka atvēli, ja vien stadulu nebūs aizņēmuši vezumnieki ar pajūgiem, čurnēt sausākā vietā zirgu galā.

Trim krustpiliešiem par laimi, nakti krogū palikšot tikai pāris ļaudoniešu, muižas šķūtnieki un pasta vedējs. Tātad stadulā vietas ir.

Kamēr abi lielie puiši slapina lūpas brandvīna lāsē, Andrievs apložņā sētmales krogus apkārtnē, saplūc ēdamu zāļu dzinumus, apknibina pasaldenos ziedu pumpurus. Sastūķē guvumu aiz krekla un lavās stadulā. Pa neaizbultētajiem galdu vārtiem, gar sienu taustidamies, virzās tumsumā uz tādu vietu, kur nāsīs mazāk sit vircas un mēslu dvaka.

—      Šiten, šiten te. Šiten ir čužu guba, — no tumsas atskan neredzamas sievietes balss — it kā aizlauzta, it kā apsaldēta. Kas viņa tāda? Veča, bērnu māte, jaunuve?…

—      Kast' tu? Spoks, vai?…

—      Spoks tev kristu pie kakla, — neredzamā atsaucas. Šķiet, viņa Andrievu izsmej. — Nāc vien, nebaidies!

Pamazām Andrievs sāk aprast ar tumsu. Viņš jau saredz šķūnī novietoto ratu un zirgu apveidus, stabus, kas balsta sijas, saredz mēslus un sagulētu salmu čupiņas. Arī tumšo kunkuli uz čužām — sedzenē ievīstījušos sievišķi.

—     Bišķīti ēdamā… Kauču ceptu rāceni, maizes garoziņu …

—      Pats karu zobus vadzī.

Sieviete iekunkstas. Un Andrievs līdzjūtībā grābj azotē skābeņu lapas un kosas un sniedz tās svešajai.

—     Pakošļā, pasūkā… Es dažudien šitā nomērdinu vēdera bada tārpiņu.

—      Bet tev pašam?

—      Pietiks… Kas tu tāda esi? No kurienes nāc? — Andrievs tagad jau diezgan skaidri redz: rāceņa prasītāja ir pajauna sieviete, varbūt meita. Tikai pār mēru novājējusi. Ģinda kā sera dūmos sažāvēta.

Viņa ilgi neatbild. Gammā zaļumus un uzmet ēdamā devējam ašu, īsu skatienu. Kā pārlikdama — sacīt patiesību vai ne.

—     Nāku atpakaļ pie savējiem. Nāku no Pēterburgas. Tā sacīt, biju Pēterburgā pārdota.

—      Kā pārdota?

—      Kā kura katra kunga mantība. Mūspuses lielskungs— Preiļu pans Plāters … Pusaudzi atšķīra mani no dzimdinātājiem … Aizveda peļņā … Uz Pēterburgu, uz kungu prieka māju.

—      Ak tā? — Andrievs gan lāgā neapjēdz, kas tā prieka māja tāda ir. Tapat — ko prieka majā savestas sievietes dara. Tik daudz gan viņš noprot: viegluma tur nav.

—     Kamēr biju jauniņa un smuka, kungiem par mani gadā deva deviņi rubļi. Pēcāk pieci… Pēdīgi es vairs nederēju. Un tad pārvaldnieks mani izdzina uz lielceļa. Sak, ej, kurp vēlies. Es, protams, griezos uz dzimto pusi. Sak, meklēšu dzimdinātajus.

Viņa runā aprauti, nezinātājam grūti saprotamiem izteicieniem. Nosauc Andrievam svešus apvidus, notikumus, piemin savas likteņa māsas no Latgales ciemiem. Stāsta par piespiedu klaiņojumiem, bēguļošanu, murgainiem redzējumiem. Piemin bērnību, Rožanovas Seiļu ciemu, kas esot piecu dienu gājienā aiz Stukmaņiem.

Andrievs košļā ēšanai salasītos zaļumus, ilgi viļā mutē katru kumosu (kas zina, varbūt tā apklusinās žņaudzēju zarnās) un klausās gadījuma biedrenes čukstos bezkaislīgi — kā ievilkušā lietus graboņā uz jumta nokares. Pēdīgi runātāja pieklust. Pačubinās cisās un sāk gari dvašot.

Snaudiens māc arī Andrievu, gurdums kā lietuvēns gulstas viņam uz krūtīm, uz acu plakstiem.

Viņš uzmostas no gaismas uzzibsnījuma, no šķiltavas dzelzs atsitiena kramā un no uztraucētu zirgu bubināšanas. Jā, pārradušies Dāvus ar Mārci. Kušņājas salmu pabirās un kaut ko murmina savā starpā.

«Jādomā, iebaudījuši dažu lieku mēriņu…» Andrievs spriež.

—     Kļaus!… (Tas ir Mārcis.) Tas stukmanietis, tas Stučka, jānudien, ir ķerts galvā. Vienkāršajiem ļautiņiem ņemt pašu rokās valdīšanu… Lai arī kalpu daudz vairāk nekā kungu, nedrīkst celties pretim dieva noliktai kārtībai … Grēks šitādu domu galvā ņemt!

—     Kā uz to raugās. (Tas ir Dāvus.) Kad no bedres debesis skata, tās izliekas citādākas, nekā no zemes raugoties. Tam izdienējušajam zaldātam, stukmanieša piekritējam, taisnība tiktāl, ka cilvēks savu spēku rāda ar zobiem. Tev kož, kod tu pretī! Citādi tevi nogalēs.

—      Bet pret dieva likumiem tas. Kam pazemība viņa tiesa, tam neklājas spārdīt pret dzinuli. Tad jau labāk ar Počkenieku, to Pēterburgas skrīveri.

—      Ej tu pa gaisu ar savu Počkenieku! Labdaris, kas prasa baltu naudu, ir labdaris vārdos. Un Počkenieks to vien zina kā dālderus prasīt. Vienreiz nomaksā, tā viņam par maz. Otrreiz atkal. Bet tagad — gulēt. Rīt priekšā garš pārgājiens.

—     Tas izdienējušais zaldāts iešot ar mums uz vienu pusi.

—      Guli tak!

Andrievs dzird Počkenieka vārdu jau otro reizi. Krustpils mācītāja muižiņas sētsvidū Počkenieku pieminēja cienīgtēva patrenktie muižas kalpi. Tagad Andrieva ce]a biedri. Liekas, izdienējušajam zaldātam ar Počkenieku nesakrīt…

♦ * *

Izdienējušais ir braša auguma vīrs ar platām strūgu airētāja krūtīm, galvā viņam sapluinīta, izbalējusi, zaļi pelēka cepure bez naga. Nebijis viņa kuplajās kā linu gurste ūsās sirmuma, nezin vai viņam varētu dot vairāk par trīsdesmit, trīsdesmit pieci. Bet zaldāts ir tepat divdesmit piecus gadus pavadījis munstura laukos, kāvies pret angļiem un frančiem pie Sevastopoles, gulējis lazaretēs, dabūjis medāli un tagad dodas uz dzimto pagastu. Nu viņš stāv stadulas vārtos, siksnā iekārta kara taša pār plecu, un skubina miega pūžņus kustēties veicīgāk. Cik ilgi ceļinieks var dīkāt? Skubinādams viņš uzdzied mundru, Andrieva nedzirdētu dziesmu — karavīru dziesmu:

— Nu dosimies mēs ceļā Ar taurēm, bazūnēm, Ar priecīgām dziesmām Uz svešām zemītēm.

Mēs iesim tur, kur lodes svilpj un dūc Un zeme mūsu asinis iekšā sūc.

Plostnieki uzraušas kājās, nopurinās, nāk uz āru. Un viņiem līdzi arī sieviete, ko Andrievs vakar vakara mieloja.

—      Pavei! — Zaldāts platā smaidā atsedz nevienādus, pusē nobrūnējušus, pusē nomelnējušus, retus zobus. — Paskaties! Puiši naktī piegulējuši sievišķi. Gaspažiņ, tu no kurienes nākdama? Varbūt tu latviešu mēli neproti? Pēc drēbēm, pēc izskata spriežot, tu …

—     Kas tavu kazu tirgū ved? — sievišķis atcērt.

—      Redzējies, kāda! Bet izkāmējusi gan… Jebšu tu būsi no Piņņu zemes? Tur jau čumot no badu cietējiem ļautiņiem. Avīzēs bija rakstīts, ka Piņņos visnotaļ cilvēki klimstot apkārt, žēlastības lūgdamies. Mātes tāšu ragutiņās velkot savus nomērējušos mazuļus, tēvi stiepjot ku- kuružās mirstošos dzimdinātājus. Stāsta, mūspuses draudzēs sākuši vākt piņņu bada cietējiem • labdarības dāvanas…

—      Viņa ir latviete, — Andrievs paskaidro. — Nāk atpakaļ no peļņas klausības Pēterburgā.

—      Fi-ū-ū! — zaldāts iesvilpjas. — Skaidra būšana! Gājējam, kalpam ir tāpat kā ceļa vīram: brauc viens otram pakaļ pa vienu un to pašu iesliedi, ko nosprauduši muižas kungs vai cits, kam vara. Sagribēsies nogriezties sāņup, izraudzīties sausāku vietu, dabūsi pa mizu. Izdzīs caur pērēju stroju ar sasietām rokām kā kara kungam nodotos zaldātiņus.

Izdienējušais iet līdzās Dāvum un Mārcim, Andrievs un lielkunga Plātera klaušiniece velkas aiz viņiem. No triju priekšā soļojošo sarunām Andrievs uztver tikai dažus izteikumus.

Labajā pusē ir stāvā Daugavas krasta nobruka, lejāk putodami mutuļo ūdeņi. Dūcina un šalc gluži kā pērkons pamalē.

—     Ar tukšu vēderu dievam paldies sacīt nevar. Misās… — Dāvus teic. Šķiet, viņš ar zaldātu ir vienis prātis.

—     Valmieras ķirspēlē… No pacietības izvesti kalpi… — zaldāts klusu stāsta, — uzlaiduši jumtā sarkano gaili gan prūšu kungiem, gan nekautrīgākajiem pašu asiņu lielmaņiem, kalpu ādas dīriķiem … Bet Krievzemes gubermentēs… pie Krievijas lielākās upes Volgas… uzradušies skoloti vīri no paša ķeizara pilsāta. Mācot nomāktos turēt pašiem savu rikti… Poļu buntes laikā mūsu reģimente stāvēja lēģerī Mazkrievu zemē. Mums bija pavisam nekundzisks oficieris. Pie viņa brauca ciemoties citurienieši — citi kara kungi. Jauniņi, jautriņi. Un mūsējā denščiks stāstīja, šis esot dzirdējis, kā atbraukušie iestājušies par poļu dumpiniekiem. Sacījuši: poļi meklējot taisnību. Zeme jāatdodot tiem, kas to kopj. Par to stāvot godīgi ļaudis Krievzemes ķeizaristē un pasaulē. Kaut kur esot izlaista kaut kāda zemes un vaļas manifeste. Tālabad poļu buntes laikā Vitebskas guberņas latviešiem bezzemiešiem ķeizara padomnieki pavēlējuši iedalīt no kroņa laukiem pa šņorei zemes.

' — Tad jau mūspuses Počkeniekam taisnība, — Mārcis iesaucas.

—     Beidz tu počkeniekot! Ar aklumu esat sisti, vai, ka neredzat, kas šitam skrīverītim aiz ādas. Stukmanietis pareizi mācīja: kalpiem, bezzemniekiem neviens no laba prāta neko nedos. Jāsparojas pašiem.

Pēterburdzniecei vīru gājiens ir par ātru. Viņa atvadās, paliek krustceļos pūšamies, bet vīri soļo tālāk tajā pašā virzienā. Drīz jau viņi ienāk Krustpils barona valdījumā — Gostiņos. Pluskatas miestiņā, kas pie Aiviekstes ietekas Daugavā. Mozusticīgo bodnieku, amatnieku, uzpircēju un pauninieku apmetnē, ko te ebreju žargonā sauc par Trentelberģi. Latviešu valodā Trentelberģis nozīmējot tikpat daudz kā šķirtnes, robežas kalneli. Tāpēc, ka šeitan vienīgā vieta Vidzemes pusē, kur atļauts dzīvot mo- zusticīgajiem. Robeža. No Gostiņiem bārdaini tirgotāji, lakatu, diegu, pogu, matu lenšu, blūžu drānu, adatu, pīpju un zēvelskaliņu pārdevēji apstaigā Gēsu, Ērgļu, Biržu, Stukmaņu, Ļaudonas apvidus. Un katru pavasari un rudeni par veikalošanu citu kungu robežās maksā miestiņa dzimtkungam muitojumu rubļos.

Naudīgākajiem Gostiņu ebrejiem barons Korfs pārdod patentus darbnīcu un pusfabriciņu celšanai. Pašlaik viens tāds manīgs būvē šķūni stikla kausējamai krāsnij. (Pēc gadiem, kad tejienes stikla pūtēju preci pārdos tirgos un kopmaņu bodēs, Gostiņus sauks arī par Glazmanku.) Uz Aiviekstes sēres netālu no Daugavas jau kuro gadu Smuļa Gamze apsaimnieko apvidū lielāko lopu kautuvi. Pārstrādā šķiņķos, desās un ķupķūžos ķeizara zaldātu un strūdzi- nieku virtuvēm vēršus, aunus un veprus. Lopu kautuves apkaimē dzīvojamo māju neceļ, arī ceļinieki te nepiestā- jas zirgus pūtināt, jo ap kautuvi vienmēr dvingo sasmakušu kaulu, pūstošu zarnu, nagu un tesmeņu smirdoņa. (Tālab citurienieši Gostiņus nievādami sauc par Zarnu miestu.) Lopu kāvēji un dieninieki te staigā klepodami, it kā tvanu sarijušies. Tomēr strādāt gribētāju kautuvē netrūkst. Te darbu atrod ari tāds, kam citur vairs nav vietas. Te viņš paskrubinās krimšļa kaulus, nobaudīs zarnu atgriezumus, paslēpeņu, tesmeņu, lēveru novirumu.

Par vēdera tiesu cilvēks dienām kurinās guni zem kāšos iekārtiem katliem. Savāra līmes biezenī nagus un skrimšļus, drupina ragulopu stilbu kaulus, ko īpašos dzirnavu gaņģos saberž kaulu miltos un pārdod tīrumu mēslošanai. Par izkāmējušu suņu un kaķu rojas atgaiņāšanu no lopkautuves robežas zeņķis vai skuķēns saņem skrubinā- jumus no kauto lopu ādām, pirms tās nonāk ģērmaņu kublos.

Ka Gostiņu lopu pabriķis salkstošam cilvēkam var kļūt līdzīgs pasaku Leiputrijai, Andrievs ir dzirdējis gan Ļamānos, gan Asotes muižā, gan no ubagiem Daugavas krastā. Un nu viņš kā gruzdumu matījis meža dzīvnieks snaika nāsis, ozdams tālu samanāmo slaktētavas smirdu. Lai Dāvus, Mārcis, izdienējušais zaldāts saka ko sacīdami, bet Andrievs mēģinās uz brītiņu ielavīties Jopu kautuves aplokā.

Liekas, zaldāts būs uzminējis Andrieva nodomu. Tikko ceļinieki nokļūst klajā, kas nodala miestiņa zemi no slak- tūža apžogiem, viņš nosaka balsī, kas necieš atrunu:

— No visaugstākās valdīšanas man, vecam zaldātam, vēlēts ceļā izprasīt pārtikšanu visur, kur tieku tai klāt. Jūs ejiet uz tirgus placi un pagaidiet mani.

—      Abet… — Andrievs ieminas.

■— Kad es saku!

Pašubrid Gostiņu tirgus pagalmā ir sabraukuši šķūtnieki. Savs desmits pajūgu pie tukšiem redeļu vāģiem. Zemnieku vīri un sievietes,

—      Kaujamo lopu piegādātāji. No izskata tādi kā kriz- burdzieši, — Dāvus spriež. Un plostnieki virzās viņiem klāt. Latviešu zemnieks paradis aprunāties ar ceļa gājēju, svešinieku, pauninieku, apkārt klaiņājošu nabagu. Kā citādi uzzinās, kas notiek pasaulē? Ko citās pusēs runā par kariem un nelaiku? Par kungiem un kungu prāta grozīšanos? Kas kurā vietā iedzīvojies turībā, kurš apsie- vojies, kurš noguldīts kapu kalnā?

Malā no pārējiem uz liela laukakmens sēd zemnieku meiča, pa krievinieku modei ap galvu cieši notinuši zili rūtotu lakatu. Andrievam viņa liekas it kā redzēta. Nudien redzēta…

Pareizi, tā pati meiča, kas Krustpilī, kad Andrievs sēja zirgu pie pils sētas, cirtās pretī lielkungam.

—      Tu takš esi Jelle! Spēlmaņu Jelle.

—      Jelle gan, bet ne Spēlmaņu. Tagad es kalpa meita lopu muižiņā.

—      Kāt' tā? Tavs tēvs takš bija Spēlmaņu rentes māju saimnieks…

—       Bija un izbija. — Viņa ceļas un aizmet rīksti. — Lielskungs deva renti turēt, lielskungs arī no rentes padzina. Par laimi, lopu muižiņā pieņēma laidara meitas … Tā, puis! Tu laikam nākdams no plostu dzīšanas? — viņa jautā, raudzīdamās tirgus murdā. — Viņu nedēļu uz leju ar Gostiņu Movšes plostu karavānu aizgāja Lielais Druķis. Varbūt satiki?

—      Nesatiku.

—      Nu jā. Karavānu daudz — un piestājas vietu arī.

4. NODAĻA

KAS TUMSA ZAĶIM CEĻU RADA?

— Mūsgala plītij nelaba mode — slapja malka tajā nedeg, — Vāgulānu Pēteris aizbildina savas kalpa mītnes sīvi dūmojošo krāsni, kad viņu kaktā ielūkojas kāda no Veseļu muižas kalpu sievām vai klaušu darbos atsūtītais ārinieks. Pēteris nesaka to, ka viņam, jaunpieņemtajam muižas strādniekam, nav sausa kurināmā, ka tejienes cepļa ieres un varbūt arī dūmvads iebrukuši un tālab, līdzko iekur pavardu, cilvēkiem, ja viņi grib istabā uzturēties, jāgulstas uz klona, jāpārvietojas rāpus.

Vāgulānu galā, kalpu pāra istabelē, ielūkojas daudzi. Rītos, pirms darba cēliena, vakara pusē, pēc muižas laidaru, moderejas, rīku šķūņa, vāgūžu nobultēšanas uz nakti. Crib zināt, kā klājas Vāgulānu Kačai pirms trim nedēļām atskrējušajam puiškaniņam — slimajam Janne- lim. Viena vai otra no muižas sievām, no āriniecēm ir gādājušas dzeramas vai ziežamas zāles, gādājušas un ieteikušas riebējus, vārdotājus, kuri uzceļot no nāves cisām jau apstāvētu mirēju. Iežēlīga muižas ķēķa meita pat atnesa kādreiz aptiekā muižkunga cienīgās pirktas stipras zalbes pikulīti, kundzene par zalbi maksājusi veselu kvartu sudraba.

Jādomā, Vāgulānu Janneli ir noskaudušas ļaunas acis. Kāda vilkate, kam čūskas skatiens. Varbūt tā bija svešiniece, kas pirms kristībām baznīcas piedurvē uzlielīja jaunatskrējušo Vāgulānu: «Tik smuks, tik smuks bēr- nuks!» — un tobrīd ne vecāki, ne kūmas nepateica sald- vārdniecei pretī burvestību noņēmēju sakāmo. Kaut vai parasto: «Pati esi smuka!» Nudien Vāgulānu Kačas Jan- nelis būs noburts! Kā citādi mazulis, lai arī kusls piedzimis, apkristu ar kašķi līdz pūžņošanai?

Cik atceras Veseļu muižas ļaudis un nelaimīgo vecāku tuvinieki, tādu šausmību nav matījušas nedz viņu mātes, nedz tēvu mātes. Neviens, kam vien dzīva miņa par kādreiz zemei pāri gājušo melno mēri vai bībelē pieminētajām dieva sodībām.

Bijis Vāgulānu pāris palaidņi vai dieva zaimotāji, varētu domāt — bērnam slimība ir dieva sods par vecāku grēkiem. (Bībelē rakstīts: «Es tēvu grēkus piemeklēšu līdz trešam un ceturtam augumam!») Bet Vāgulāni ir dievbijīgi. Ij cienīgtēvu klausa, ij svēto vakarēdienu bauda, ij, maizes drupanu ņemdami, dievu piemin, ij «Mūsu tēvs debesīs» skaita, miegā laižoties. Un baznīcas pulgotājus, Krizburgas novadā iezagušos bībelniekus, kuriem draudzes baznīca šķiet īsto dievvārdu sagrozītāja, baptistus vai «zilos» Vāgulāni apiet ar lielu līkumu. Tad kālabad nevainīgam tārpiņam jācieš tāda sodība?

Kad vien rodas piemērots mirklītis, vai nu pirms došanās uz muižas lopu aploku, tīrumu, vai sakņu dārzu, sievas, muižas gaitnieces, tāpat kalpu vīri, kalpu tēvi un mātes ielūkojas Vāgulānu galā. Iet ar Kaču reizē muižas gaitās, jo arī nelaimīgā bērna mātei kā jebkurai kalpa sievai jāapkopj sava tiesa govju siļu, jāizplūc no sējumiem gušņas, jāizravē nezāles, jāapkaplē tupeņu, rāceņu un citu dēstījumu vagas.

Pieminēdami Vāgulānu ģimenes nelaimi, līdzjutēji nepaliek mazuļa apvaidētāji vien. Viņi ir kalpi, pliki kalpi dieva tā kunga un cilvēku priekšā, un gājēju dzīve, kalpu nedienas atgādina dzīvā miesā iestrēgušas skabargas, kas milst, pūžņo un sāp. Kopš muiža un gruntnieki ķeizara laisto brīvestību pārvērtuši naudas izrēķinā, jaunmodes Zodomā un Gomorā, gājēju ikdienas pārtapušas degoša sēra un piķa lietus kapātā pasaulē.

Tā taču ir: kamēr nebija brīvlaišanas, katrai kalpa ģimenei bez deputāta vai naudas ierādīja arī rušināmas zemītes stūrīti. Gājēja, rokpeļņa puspūrvietu, kur varēja sēt zirņus, pupas, kaņepes un linus, stādīt sakņājus un rāceņus pašiem, puscūcim, aitai, kazas lopam.

Nule muižas kalpam maksā tikai plikus piecdesmit līdz sešdesmit rubļus ķeizara naudā (saimnieki, kā jau pašu tautas brāļi, vēl mazāk). Ar to kalpam jāpaēd, jāpabaro mazuļi un vecīši, jāapģērbj ģimene, jānomaksā galvasnauda (par nenomaksāšanu miesas sods, izūtrupēšana vai cietums) un jāatliek rublis, pusotra, ko atlīdzināt mācītājam par dievgaldu, bērnu nokrustīšanu, dzimšanas, laulības vai miršanas ierakstiem ruļļos. Tik daudz vien pretimnākšanas no muižas puses spēcīgam kalpam ir kā atvēle turēt savu goteli, izganot grāvmales, ežas, izpļaujot krūmieņu zāli, par to muižas dārziem tiek treknāks kūts mēslojums. Kalpa miteklis — kakts ļaužu mājā, rijas nojumes piebūvē. Pažobele, draņķa kakts. Vāgulāniem ierādīto dūmu kambari vecā ratūža galā nevar saukt citādi kā par draņķa kaktu.

Taisnība, senāk, tajos laikos, kas zināmi no vecu ļaužu stāstījuma, — tas ir, lielo karu, asinssērgu, sumpurņu un vilkaču laikos mežienēs, dūkņu salās paslēpušies ļautiņi esot mitinājušies ar žagariem, krijām un velēnām nosegtās bedrēs vai slieteņu namiņos, vai pirtīs, kam logu vietā sienā divos baļķos iecirsta ar dēlīti aizvāžama lūka.

Taču tagad tādi sumpurņu, vilkaču un mēra laiki pagājuši. Tāpat kā kari, par kuriem dzird tikai kā par aiz- grandušu pērkonu. Kaut kur tālās, tālās malās, svešu ķēniņu zemēs. Karus piemin no Rīgas, Pēterburgas, Ples- kavas, Vitebskas Krustpilī iebraukušie ārinieki un nedaudzie avīžu lasītāji pagastā — skolas kungs, aptieķ- nieks, pagasta skrīveris, Ļaudonas kaufmanis Krastings. Stāsta — pareizticīgās Krievijas zaldāti nule vēl šaudoties čerkesu kalnos pie Tiflisas, kas atrodoties pie turku sultāna zemes robežas, un kaut kur aiz trejdeviņiem kalniem — moru vai dzeltenādaino valstīs. Prūšu, eistrēķu un spranču ķēniņi gan it kā gražojoties ar ieročiem, bet laikam jau iztikšot bez asinīm. Tātad kara būšanai ar krizburdziešu kalpu šodienu nav nekā kopīga. Un tomēr šejienes gājēji, dieninieki, gada kalpi mokās ar savu bēdu pilno likteni kā viņos kara briesmu laikos. - — No bēdām cilvēkam vai bez galvas jāpaliek, — sūdzas moderes Ieviņa, pavasarī iesvētības mācību izgājusi kalponīte, viena no čaklākajām Vāgulānu apmeklētājām. Janneļa nelaimes sakni Ieviņa saskata kašķa pārņemtā bērna vecāku nevērībā. Nolaidībā. Pirmajā dienā, tikko Vāgulāni ievedās Veseļos, viņiem vajadzējis iestādīt pie dzīvojamās mājas pret istabas logu sērmūksli — sarkano ogu ķekaru krūmu, kas pasargā cilvēkus pret ļauniem gariem, razbainiekiem un burvjiem, aizbaida slimības un visas citas nejaucības.

—      Cērmūksli (Ievuks saka cērmūksli, nevis sērmūksli) dēsta katrs prātīgs cilvēks. Pie mājas, pie vārtiņiem, pie lopu laidara. Es pati jau sensenis būtu izlaidusi garu, atdevusi dievam dvēseli, ja ne mana māmuļa ar cērmūksli. Man mazai kaklā uzkāra krustiņu no cērmūkšļa koka, lāviņā cisās kaisīja pīlādža zariņus. Kad piemetās kakla žņaudzējs, pakošļāju sažāvētas pīlādža ogas — un vaina pārgāja.

—      Nudien cilvēkam ņo bēdām bez galvas jāpaliek! — Ievuks zūdās. Bet sīkstumā otru viņai līdzīgu Veseļu muižā grūti atrast. Ieviņas vecāki, muižas kalpi, bija nozvērējušies rauties vai pušu, bet nostāties uz savām kājām. Iegūt zemi. Strādājuši kā zvēri un, tikko meitene jaudusi kūļāties līdzi sivēnam, jūguši darbā. Tolaik inženieri cauri Krustpils valstij sprauduši dzelzceļa valni, un Ievuka vecāki gājuši pelnīties uz būves. Nokalpojuši muižā nolikto, skrējuši dzīt ar tačkām zemi «eizenbānim». Knapinājušies, skopinājušies. Jau kādu mazumiņu iekrājuši, te kā pieminēta uzkritusi nelaime. Tēvu nogāzusi trieka, māte no bēdām sajukusi; prātā.

Sešpadsmitgadīgā Ieviņa uzņēmās tēva un mātes pienākumus. Kā iedibinājies. Kad mirst vīra kalps, viņa darbu dara sieva, ja krīt māte, vecākus aizstāj bērni pēc vecuma.

Nu pusaudze Ieviņa turas rindā ar lielajiem pļavā, tīrumā, druvā, linu laukā, kulšanā — visos «kaulu lauzēju» darbos. Un, ja viņa par kaut ko zūdās, tad ne jau par grūtu darbu, kas spiež pie zemes meitenes trauslo augumu. Viņa skumst, ka viņai nekas netiek no ganu gaviļu un pieguļnieku dziesmām, no jauniešu draiskuļo- šanās, līgošanas birztalā, upītes līcī, vienaudžu pulkā.

Varbūt arī tālab Ievuks biežāk nekā citas sievas skrien pie Vāgulāniem. Turas kopā ar Vāgulānu Kaču, ja vien stārasts, rijnieks vai muižas kungs viņas neizšķir.

Ievuks, tāpat kā Kača, atsakās maksāt savu tiesu (un nav jau ari ne graša pie dvēseles) Pēterburgas skrīverim Mārtiņam Počkeniekam — par labdari iesauktajam Počke- niekam, kas slepus no kungiem labprāt uzņemas tālo ceļu uz ķeizara pilsētu, lai atgādātu krizburdziešiem visaugstākās zemes kunga pavēlēšanas rakstu: «Būt zemes dalīšanai!»

«Pats ar savām acīm redzēju visužēlīgās majestātes manifestu, ķeizara pavēlēšanu,» Počkenieks stāstīja. «Paša ķeizariskās rokas rakstīto: «Mēs, no dieva žēlastības Aleksandrs …» Un apakšā lielais Krievijas valsts lakas zieģe- lis. Ir, ir pavēlēšana dot kalpiem zemi. Tikai kungi slēpj tautai — zemniekiem patiesību. Kavē valdnieka pavēlēšanai tikt līdz guberņām, kungu novadiem, pagastiem. Tālabad taisnības grāmata jāizrauj slēpējiem kā kauls no zobiem…»

* • *

Zejķu lopu muižiņā būvē olendiešu siera vārāmo gaņģi, lielu puspabriķi ar alvotiem kapara toveriem, sutas katlu, vītņu spiedēm un citām ārzemnieciskām ierīcēm. Siernīcai vajag lielu kurtuves krāsni ar skursteni baznīcas torņa augstumā. Siernīcu būvē cunftīgi amatnieki, bet parastajos darbos pieaicina šejieniešus. Muižkungs Lindemūts liek pagasta kazakam apziņot ciematus, lai saimnieki, kas vēlas pelnīties, sūta uz Zeļķiem dieniniekus. Ļamānu saimnieks ir viens no pirmajiem gaitnieku gādātājiem. Andrievam kar plecā darbinieka maizes kuli ar staka cibiņu, novārītām pupām, iedod staņģīti strebjamā un sūta pie būvētājiem. Andrievs gan rāda neapmierinātu ņurdētāju, bet — vairāk izskatam. Puisis ir iemanījies izlikties — rāda skumjas acis, kaut prāts priecīgs. Lai saimnieks domā, ka kalpam uzdotais pagalam nepatīk. Andrievs izdarās tāpat kā kādreiz dzimtniecības laikos latviešu zemnieki ar muižniekiem — ar Prūsijas, Saksijas rīmām, ar poļu vai zviedru vagabundiem. Sevim tīkamo, vēlēto neizrāda. Jo kā citādi zemnieks izvilks «kunga prātu caur akmeņu akmeņiem», kā dziesmā teikts? Un ar ko mūsdienu tautiešu gruntnieki negantībā rāmāki par svešzemniekiem?

Ārpus Ļamānu saimniecības Andrievs arī vissmagāko nastu nes ar atvieglojuma sajūtu. Andrievs ir pulkā ar citiem puišiem, un viņu izrīko priekšpuisis, kam vīrs no Ļamāniem nav «nešķīsts dienaszaglis» vai «netikls blandoņa». Bez tam siernīcas būvētāju pulkā ir arī Daukstes Dāvus līdzinieki. Kopā ar tādiem Andrievam rodas cita «kurāža», liela puiša pašapziņa, plostnieka drosme.

Maltītes reizēs amatnieku piepalīgi satupstas pulciņos nojumes un koku pavēnī, atraisa savas ēdienu tarbas, pārrunā pirmāk notikušo un izsaka savas vēlmes — kam un kā vajadzētu būt. Un, lūk, Andrievs arvien drošāk piebalso tādiem, kuri grib izdzīvot aklu paklausību un bijību. Vaidiem un nopūtām nav vietas tur, kur lielmaņi negodīgi izdarās ar neaizsargātiem, nelaimīgiem cilvēkiem.

Andrievs ir sašutis, padzirdējis par saimnieku, kurš, ar pātagu šaustot, spiedis ganu puišeli lakt no siles cūku ēdesi, kamēr viņš aizrijies. Vai tad drīkst sodīt puiku tikai par to, ka viņš izsalkumā pakampj ciematā nometināta zaldāta pamestu maizes drupīti?

Kāpēc citi mājinieki neaizstāvēja uz nāves cisām guļošo Catlakšu Trīni, kura uz ceļiem rāpoja nopakaļ stārastam, lūgdamās nopērt viņu meitas vietā, ko rijnieks noķēris pagrābjam no kūluma sauju rudzu? «Meitēns šos piecpadsmit pārus rikšu neizcietīs!»

Un kā varēja neaizstāvēt Ķoderu Mārci, ko mežsargs pieķēra kunga mežā kokus cērtot, ja Mārci turp sūtīja viņa saimnieks?

Kālab visi, kas notikušo redzēja, klusēja? …

Zeļķos, kur visa nogāze labpus gatves ceļa murd no tačku dzinējiem, baļķu tēsējiem, akmeņu skaldītājiem un namdariem, Andrievs strādā ar akas racējiem — diviem bārdaiņiem un vāvuli puisi ar auklu pārjoztā, izlaidenā pakulu kreklā. Druknākais bārdainis, šķiet, ir krievinieks vai arī polis. Latviešu vārdus viņš izrunā kā šmakstinādams, kā zelēdams.

— Ar šļiper cirv tēs, ar šļiper cirv!… — viņš pamāca Andrievu, kā nogludināt akas grodiem savestos baļķēnus.

Druknākais it kā aizstāj priekšstrādnieku, racēju vecāko.. Viņa padoms izšķir vīru prātojumus, kā iztulkot būves meistara — izkāmējuša prūša izrīkojumu, jo prūsis buldurē ļaudīm grūti saprotamā pusvāciskā mēlē. Gaitnieki vai strādnieki, kā tagad pasākts teikt, nolīgti uz gabala maksu, akordu, tas ir, uz noteiktu atlīdzību par noteiktu darbu, tālab peļņā atsūtītajiem nākas ieraut pa vairākiem kopā. Akas racējiem un grodu cēlējiem nav lēts darbs: ar lāpstu bedrē var apgriezties tikai viens, otrs virvē iesietiem spaiņiem velk augšā izmesto zemi un izlīdzina, diviem jāpakšo grodi un jāgremdē. Atkal un atkal rodas nesaprašanās, kamēr Petrs, kā sauc krievnie- cisko bārdaini, nosaka, kā būt.

Petrs nekļūdās. Tā, kā viņš ieteic, patiešām ir labāk un vieglāk. Bet kas peļņas vīram bez paēdiena, bez iz- sprukšanas no dūkstīšanas vēl svarīgāks nekā darba vieglums? Turklāt Petrs ir īsts amatnieks, Jēkabmiesta krievu slobodā viņš esot būvējis zāģu sudmalas.

Azaida reizēs, kad strādnieki sanāk aizvējā sausākā vietā un ēzdami pārspriež pavasarī muižu kalpu aizsāktās zemes meklēšanas lietas, Petrs jautātājiem savu domu izteic ar parunu vai bībelstāstu teicienu: «Kamēr saule lec, tikmēr migla acīs kož… To taisno var gāzt septiņas reizes, un viņš tomēr ceļas augšā.»

Bet Andrievam nepaiet nepamanīts, ka klusībā, divatnē, Petrs ar dažu kalpu runā citādi. Tas ir — runā Petrs, bet tas otrs tikai izmet pa vārdam — jautājumu vai piebildi. Vērīgi klausās. Gluži kā ciemā sendienu ziņu stāstītāju vai kā bēdu mocīta sieva nupat uzradušos «zilās» — Jēzus ticības sludinātājus.

Mocīdamies ar vairākas dienas ievilkušos nelabumu — vēdergraizēm, kas naktī neļauj aizmigt, trenc cilvēku uz aizšķūni, uz krūmieni, Andrievs mana Petru nakti slapstus sačukstamies gan ar vienu, gan ar otru no būves vīriem un muižas kalpotājiem. Vienreiz, šķiet, viņa sarunu biedrs ir lopmuižas Jelle, otrreiz atvaļinātais zaldāts, ar kuru Andrievs un abi viņa plostniecības biedri nāca mājup no Rīgas puses.

Andrievs gribētu piezagties klāt Petram un viņa ru- nātniekiem. Paklausīties, ko viņi spriedelē. Protams, kad viņu nemocīs žņaudzējs pakrūtē.

Bet no tā nekas neiznāk. Darba nedēļas vidū kādu ritu Zeļķos ierībina stražņiku pajūgs. Atbraukušie piesien Petru pie ratiem un aizved viņu.

— Uz miestiņu… Pie pristava… — Rodas zinātāji.

— Esot traki, traki briesmīgs burlaksl

* « *

Šodien Krizburgā pagasta tiesa. Un, kā jau tiesas dienā, tuvējā Vimbu krogū sarodas daudz zinātkāro, Prāvinieku tuvinieki, paziņas, līdzjutēji un — parastie plītnieku un šālaika ļaužu samaitātības nosodītāji, kurus šausmina vieglprāša nelietības — bijušo labo tikumu necieņa. Pār

svarā ir ziņkārie — dīkdieņi, mēles kulstītāji, kā ļaudis teic. Arī daļa gājēju, apkārtnes muižu un saimnieku kalpu. Kā nekā tiesas vīri spriež tirgus dienās, pavaļas laika, un to krogū notērēto pusi dienas algādzis pēcāk atstrādās ar augļiem. Turklāt, pēc muižas valdīšanas domām, krogus apmeklēšana ir gājējam derīgs laika kavēklis, jo — «kas dzer, tas negrēko». Tā tagad pārgrozīts tautas teiciens — «kas guļ, tas negrēko».

Jā, šodien, pagasta tiesas dienā, Vimbu krogū sanāk pamatīga burza tuvējo kalpa ļaužu. Arī Zeļķu siernīcas būvētāji.

— Nāc līdzi, — Andrievu vedināja izbijušais zaldāts, nu jau muižas sulas katla sargs. — Kas no tam, ka tu neesi baznīcā iesvētīts? Krogū vienādi labi ij iesvētītie, ij neiesvētītie. Un neba tempšanas pēc vīri dēd stoilcas istabā. Krogū apgrozās ļaudis no malu malām. Tur zemnieka cilvēks allažīt uzzina ko nebūt jaunu. Nežeņierējies. Naudu ar varu tev neviens neprasīs. Bet tik daudz kā vienai čarkai man būs.

Un nu Andrievs linkā ar citierrf būvmaņiem pa lielceļa grāvmalu uz Vimbu krogu. Braucamo ceļu pāris dienu atpakaļ savandījuši kara vezumi, zaldātu un šķūtnieku ratu varza. Zaldātus pa dzelzceļu atveda no Dinaburgas, Krustpils stacijā ar viņu raņicām un ļberdankas plintēm sasēdināja zirgu pajūgos, un pavasarī tīrumā nomocītie zemnieku kleperi stenēdami vilka ores ar kara mantām un karavīriem uz Krievciema, uz Unguru pusi, kur viņus izvietoja pa zemnieku sētām.

Krogus jau pa gabalu murd runātāju un dziedātāju balsos. Šķiet, šajā garajā kā muižas rija guļbaļķu ēkā uz augsta kaļķakmens pamata bijis ieperinājies sirseņu pūznis un tagad to saārdījuši palaidņa puikas. No lielās istabas, no kungu kambara nācējam pretī plūst skābena alus un tabakas dūmu dvaka. Kodīgi kodīga kā zemde- gas gruzda.

Pie letes, aiz kuras šaudās plecīgs kroģētājs, ļaužu biežņa. Vīri spiežas arī pie garajiem galdiem, kas plāna vidū. Bet, tā kā vairums apmeklētāju nav rāmi nīcēji pie blašķes, tā kā viņi mujas un staigā, Zeļķu būves vīri viegli atrod vietu pie lielā galda. Tur kvern pluskati ģērbts iesirms vīriņš ar baku izrētinātu seju un biezu, it kā uztūkušu apakšlūpu.

Laikam vīriņš ir iztukšojis pāris reibīgas dziras mēru, un viņu nu plosa sevis žēlums. Bet, ta kā līdzjūtīgu klausītāju nav, pluskatiņš remdina sevi ar nopūtu dziesmu. Ar krogusbrāļa nopūtu dziesmu:

—    Kad miris būšu, man' rociet krogū, Man' rociet krogu, krog' galda gala. Lai es var redzēt sav' vecos draugus, Lai es var redzēt sav' vecos draugus..,

—      Prāviniekus vēl itin kā nemana. — Andrieva biedrs nopētī sanākušos. Samirkšķinās ar atvaļināto zaldātu, ar bārdaini un slāj pie kroģera.

—      Paturi acīs tur to vīru modīgajā ķelderī, kuram tā pumpotā krūza. Nu to, kurš ar plecu stutē krāsns sānu. Tas ir treipūža puisis Veseļu muižā, — bārdainis saka Andrievam. — Mācījies Rīgā pie skunstdārznieka. Rusuļu Deksnis viņu sauc. Neesi dzirdējis? Makten spēcīgs jaun- modes dziesmu zinātājs. Īpašīgi viena viņam dzēlīga kā nātra. Par kalpu dzīves būšanu. Ir vērts paklausīties, īsti labi ieklausīties, — viņš piebilst. Un pusčukstus, lai nedzirdētu dūcējs, kurš blakus, ieteic Andrievam pie reizes Deksnim pajautāt, vai Veseļos viņu nepieņemtu dienestā muižas treipūzī. Ja muižas valdīšana prasītu, Andrieva saimnieks atkāptos viens divi. n

Atgriežas bārdainais amatnieks ar trim alus pusstopiem — no koka izdobtiem bļodiņas veida kausiem, kam statenisks tureklis. Kausi ar dzeramo mundrinoši iedarbojas uz zeļķiešu kaimiņu — gaudu ziņģes vilcēju. Viņš nopurinās un dīc atkal:

—    Man draugi kapiņ' ar aliņ' laistīs, Ar alu, alu, ar brandevmu!

—      Brālīši, radiņi… — ziņģētājs raušas tuvāk pilno kausu turētājiem. — Kaut jūs zinātu, kaut jūs zinātu!… Kā man iet! Lūdzu dievu, lūdzu velnu, lai pieņem ātrāk mani pie sevis. Bet nedzird ne tas, kurš augšā, ne tas, kurš pazemē.

—      Kālabad kaimiņu tēvam jāliek kopā dievs ar velnu? — Izdienējušais zaldāts ielej vaimanātājam no sava trauka šļuku dzeramā. (Andrievs teiktu: «Viņam mīksta sirds.») — Vait' bez velna nekas nemainīsies?

—      Nikad. — Viņš nopurina galvu un izdzer zaldāta lējumu. — Citādi nebūs bijis, kad es nāču pasaulē, pirtes veča būs mani ievīstījusi nelaimes autiņos. Runā, riebējām, tām bērnu ķērājām, esot ij laimes, ij nelaimes vin- deles. Man patrāpījusies nelaimītes. Es varu aizsākt nezin ko, galā viss saiet šķērsām vai atsprēkliņ. Arī daļas naudu kalpu zemes pierādīšanai es laikā nesalasīju.

—      Kādai kalpu zemes pierādīšanai?

—      Prasa, domāt, rīta gaiļus nogulējis. Nu, ko Počke- nieks vedīs no ķeizara pilsētas. Kam lielkunga un rentes muižu ļaudis… Kā toreiz visi kopā nospriedām. Kārklu krogus ļaužu istabā. Vai, ačka! … — Viņš atskārš, ka ir pateicis lieku. Gājēju zemes lietas veikalnieciskais nodarījums ar Pēterburgas lielkunga skrīveri taču slēpjams pasākums. Kalpu zemes meklētāji ir zvērējuši pie bībeles: «Itin neko nevienam! …» Zvērests pie bībeles ir svēts katram.

Pamazām sarodas tie no pagasta tiesas. Prāvinieki, līdzjutēji, ziņkārie. Pa trim, pāriem, pa vienam. Kā ganāmpulks dienas vidū, kad saimniece atbīda laidara aploka aizvēra bomi, noūjina: «Sē-tā! Sē-tā!» — bet gans lopiņus nesteidzina. Zina jau: ātri pārdzīsi mājās, kā likts dabūsi kaklā lieku darbu! Tiesnieki iejūk starp krogus ļaudīm kā zirņi sētuvē. Ka viņi ir šinī, viņā vai tajā pulciņā, nojaušams pēc tuvieniešu sašutuma, izbrīna vai nosodījuma izsaucieniem:

—      Traki, nudien traki! Māri notiesāja! Par mānīšanos, par patvarīgu aiziešanu no saimnieka darba! Meita teikusi, šī precēšoties, bet nav apprecējusies… Un tālabad

sods.

—      Cirgaļu Jēkaups pazaudēja… Pazaudēja saimnieka neizmaksāto algu! … Vilnas svārkus, nātno drēbju kārtu, divi simti divdesmit piecas kapeikas naudā!… Tiesai pielika ar saimnieka apzvērējumu: kalpam pienācies nedēļu ganīt govslopus, viņš to nav darījis.

—      Bet Cīruļu Jānis gan malacis! Piespieda brāli. Plostu brāļa vietā Jānis uz Rīgu aizdzinis, šis negribēja maksāt. Nu desmit rubļi ir Jāņa.

—      Rūšu Mārtiņam desmit pāru rīkstes pa muguru gan!… Muiža, brālīt! Kurš devis vārdu kalpot muižai, tas bez kunga atvēlēs nedrīkst citur strādāt. Ķeizara brī- vestība ir ķeizara brīvestība, bet muižas valdīšana paliek muižas valdīšana.

Viena sieva vaimanā, cita lādas, vēl cita sauc pēc dieva atriebes. («Lai soda netaisnības nesējus ar pērkonu un ar divasmens zobenu 1») Pīpmaņi no stoikas viena gala uz otru apmainās ar sulīgiem teicieniem Jaudoniešu izloksnē: «Mīļāk velnu redzēt kotru dien nikā tiesas vīrus reizi godā.»

— Vai redziet, kā tiem gaddās,

Tiem iedur pašās nabbās

To asi trītu nāves dzennolu … —

Andrievam aiz muguras kāds iedziedas mācītāju mēdīgā izrunā.

Veseļu muižas puisis. Rusuļu Deksnis.

—      Ej krogū, gudrs būsi. — Puisis spraucas Zejķu akas racējiem klātāk. — Tā saka tauta. Un tautas baiss esot dieva balss. Pamazītiņām kurlie iemanās dzirdēt un aklie redzēt. — Viņš smīkņā, šmukstina ar lūpām. — Vēl viena šitāda taisnas tiesas diena, un Jaudis sāks turēt paši savu taisnību.

—      Rāmāk, Deksni, drusciņ rāmāk. Vai Petru esi aizmirsis?

—      Kast' nu? Ķeizara grenadieris taisās pūst atkāpšanās bazūnē?

—      Nemuldi tukši! Paturi prātā vēl vienu tautas gudrību: laba slava iet kājām, sliktā jāj jāšus. Man domāt, Zeļķos Petrs tērgāja daudz lieka. Par daudz svabadi tēr- gāja…

* * *

Uz Jāņiem, nu jau kur tas laiks, kungi liek aldariem atgādāt muižas parkā un uzcelt uz mietu steķiem dažas dižmucas zemnieku alus, saukta krušbīra, kalpu un citu nevācu cienāšanai Līgo svētkos.

Muižas darbiniekus, citus latviešu un puslatviešu strādniekus Jāņu vakarā stārasts atlaiž agri brīvē. Bet vārtu, lieveņu, ērberģa pušķotājus un cienasta dalītājus jau no pusdienas, laikus izziņojot, ka līgotājus «kungs pamielos godam». Muižu gājēji uz līksmošanu «kalnā» var vest līdzi arī savus tuviniekus no zemnieku mājām. Dūšīgus dziedātājus, jautrus puišus un meitas.

Protams, ari latviešu gruntnieki savās sētās gaida līgotājus — Jāņu vainagu pinējus, kuri prot paslavēt saimnieka turību: auglīgos tīrumus, pienīgās govis, brangos saļņus un sirmjus, ko saimnieki baro ar āboliņu un tīru sienu. Gruntēs un rentes māju saimnieki gaida līgotājus, kas apdzied mājastēva kā āboli sarkanos vaigus, viņa gudrību un izmanību, saimnieces vēlīgumu, apaļās krūtis, vienu virs otra ģērbtos goda brunčus, piecas pār pleciem sasegtās villaines. Kas ir, tas ir: saimnieki nenoraida ari mazāk izmanīgus Jāņu bērnus. Kā nekā ir sacīts: līdz ar Jāņu bērniem mājās nāk Jāņu svētība. Pļavās, mežmalās, ežās saplūktās Jāņu zāles, ezeros un upēs rautās kalmes, ko cieminieki sanes saimnieka istabā, klētī, laidarā, vairo turību, laimīgas .dienas, atbaida nelabo. Lai gan mācītājs Jāņu zāļu plūkšanu, Jāņu pušķošanos, uguņošanu un apdziedāšanos gāna kā vistīrāko elkdievību, kalpošanu sātanam un ellei, gruntēs un rentes māju turētāji, ari visgodājamākie starp viņiem — pērminderu tēvi, gaidīt gaida līgotājus ar Jāņu zālēm. Kristus bērna pielūgšana, zvērēšana pie bībeles, sprediķu grāmatas lasīšana vienatnē un saimes pulkā taču neaizstāj Jāņu izdarības, ko lauku kopēji raduši ieturēt kopš mazotnes. Tēvu tēvi zināja, ko dara, novēlēdami pēctečiem: dodiet govīm pa šķipsniņai līgotāju savākto zāļu ziedu, un jums slaucenēs straumēm tecēs trekns piens. Gādājiet, l^i līgotāji Jāņu vakarā apstaigā jūsu tīrumus, no tiem izzudīs vārpatas, ušņas, kokaļi, un rudenī būs biezs graudu birums. Jāņu bērnu no- sliedētās pļavās izaug divtik lekna zāle, viņu nestās meijas, ozolu zari aiztur ļaunačus, skauģus, mošķus un ļaundarus. Jāņos izdzertais alus citugad pārtaps raženā  miežu audzē, līgotāju apēstais siers — piena lopu bagātībā.

Un riebēji, ļaundaru atvairītāji zintnieki māca: Jāņu ugunskuru pelnos latviešu dieviņš, kuram tā pērkona balss, iekaisot sudraba naudu, tā, protams, tiek ne jau kuram katram!

Var piebalsot mācītājam un smalkajiem muižas kalpotājiem (un prātīgi saimnieki tā arī dara!): latviešu līgo vakars, Jāņu izdarības ir ākstīšanās, prastu ļautiņu dullība, bet pašam neklājas sen seno noniecināt, noraidīt. Paša setā jātur godā tēvu tēvu un vectēvu tēvu paradumi. Kas zina, varbūt tie kaut kā sekmē tavas turības kāpumu, palīdz savaldīt nešpetnībā pieņēmušos gājējus.

Tūkstoš astoņi simti sešdesmit sestā gada Jāņos Krustpils muižās ap muižas brūveru alus vātīm pie gunsku- riem, degošām darvas mucām un veciem koka ratu riteņiem kāršu mastos sanāk skaļa tauta. Jāņu bērni no Veseļiem, Krizburgas, Zeļķiem, Jaunās muižas un apkārtējām zemnieku mājām. Sabalsīgi viņi līgo gan tikai pirmajā brīdī — kad apsveic Jāņu tēvu un Jāņu māti, tas ir, muižkungu Lindemūtu, cienmāti un viņas viesus. Kungi «bauru trādirīdiņos» noskatās no muižkunga ēr- berģa zāles.

Muižas sētvidū drūzmēdamies, līgotāji, kalpi un nekalpi, nodzied tā, ka prieks klausīties:

— Alu, alu, Jāņa tēvs, Tev ir mieži līdumā! Jāņu bērni nosaluši, Jāņu zālēs lasīdami.

Bet pēc brīsniņa Jāņu bērni ir jau sadalījušies, aizjukuši kur kurais. Ap alus mucām, ap alus piegādātājiem, ap jokdariem, danču lēcējiem. Bauda no zara kannas, no slauktuves brūno, rūgteni reibīgo padzērienu, sadziedas, apdziedas. Ergojas,-teic atjautas, joku stāstus. Un izmet arī šo to tādu, kas dzeļ kā ar nātru slotu. Smej par kunga, par lielmaņa izdarību, viņa uzpūtību, paštaisnumu, nevīžību. Tāpat par jaunmodīgi ērmīgu ģērbšanos — atšķirīgu no vispārpieņemtās: «Skaties, skaties — maiss mugurā, bikses stabulītē līdz ceļiem.»

Tiesa, apdziedājuma dziesmu, izjoku teicienu kaisītāji sargās aizskart Jāņu bērnu cienātājus — alus devējus, uzkodas dalītājus, siera, plāceņu, pavalga un maizes piegādātājus. Līgošana ir līgošana, bet šāvakara ciemiņu vairākums nākuši uz muižu cerībā sātīgi paēsties. No izsijātiem miltiem ceptu maizi un karašu, treknu biezo pienu un apkrimst kāda auna, rukša vai kazas lopa stilbu. Tātad — vārstām muti un mēli ar prātu. Bet — vārstām.

Ļamānu Andrievs līgo Krustpils muižā. Kopā ar Vāgulānu pāri apstaigā pagalmu un dārzu. Uzkavējas pie jauniešiem, pie bramanīgo vīru ēverģēlību brīnotājiem. Klausās, kā Vāgulāni iztaujā sirmas māmuļas un vectēvus:

—      Varbūt zināt kādu spēka zāli? Mums jādabū stipra spēka zāle Jannelim. Redz, bērniņam jau aizpūžņojušas actiņas. Runā, esot Jāņu zāles, kam burvestības spēks.

—      Būtu parādījuši dakterim. Jēkabmiesta daktera vec- kungam, — pamāca kāda no pils sievām. — Ko veckungs liek atnest no aptieķa, tas ģeld uz galvošanu.

—      Kur nu dakterim … — Vāgulāni novaidas.

—      Ar ko viņi, kalpi, dakterim samaksās? — atsaucas sauss vīrelis, Andraprāt, Sūņu Palejas babulis. — Dakteris plēš baltu naudu. Tāpat aptieķnieks. Kungi bez naudas ij ne suņa sū …

Vīrelis klāsta savas nedienas: šā sievai īsi pirms debess- braukšanas dienas atskrējis meitēns. Vajadzētu krustīt, bet nokrustīšanai rokas par īsām. Nav tā viena, tā pusotra rubļa, ar ko samaksāt mācītājam. Bērnam jāpaliek bez svētības. Cik ilgi? Kamēr tiks pie naudas. Laikam jau līdz rudenim. Līdz riekstu laikam. Jēkabmiesta bodnieks Senijs par briedīgiem riekstiem dodot piecdesmit kapeikas maisā.

—      Dzi, Vāgulān… — māj sieviņa kuplos lindrakos. — Tev vajadzētu noprovēt mācītājmuižas avotiņu. Aplokā pie Daugavas krasta ir mazītiņš avotiņš. Ķūģu Grieča, tā, kuras mātei stiprie uguns vārdi, apgalvo, ka šitam avotiņam esot spēka ūdens. Turklāt Jāņu rītā, saulei lecot, pat zāles rasai ir deviņvīru spēks. Ja trāpīs, ja dievs vēlēs, tavam kukainītim kreveles nolups tikpat kā glodenei vecā āda.

—     Paldies, šomāt. Paldies par padomu …

Andrievu apstāj brašuļi puiši. Alus kausu cilātāji. Leimaņu Lemke, Rusuļu Deksnis, no Zeļķu muižas arī viens pulkā un — Daukstes Dāvus, ko Andrievs kopš plostu laišanas Krustpils pusē nav manījis. Viņi līgo tā, ka liesma no kārts galā uzslietās degošās ratu rumbas plandīdama plandās:

Jāņa bērni gaļas prasa. Kur mēs gaļu dabūsim? Muižas kazu vilks nokoda Pašā Jāņu vakarā.

—      Oja! Bezgoži!… — atskan no pagalma otras malas. Šķiet, tā ir spīzmane vai vēl kāda kungu aptecētāja. Un no Lindemūta ērberģa vaļā atvērtajiem logiem, kur lielmaņi dzīro, arī dzird dusmu klaigas. Bet dziedātāji met gaisā un atkal uzķer tukšos dzeramā traukus, smej un līgo:

— Tukšs un nabags Jānīts nāca, Vēl tukšāks Pēteritis, Saimeniekam, bagātniekam, Tam tie rudzi, tam tie mieži.

Viņi aplīgo ganu Jānīti, kurš piecos gados sapelnījis piecus pluzurīšus, Jāņu naktī visus uzģērbis mugurā un tomēr pārsalis. Vēl citu Jānīti, kam dievs pieņēmis tēvu, bet tēvs māti, un nu viņš ir apaļš bārenis. Notrallina kādu ziņģi par kungu, kurš ar sapelējušu pīrāgu karina rijas kūlējus, un pulkā aizslampj pie meitām dārza nostūrī, kur balsu cilā Spēlmaņu Jelle! Dziesmu pie dziesmas Vērdami, jautruļi brazdina ārā no muižas pagalma.

—      Pirmie gaiļi ir nodziedājuši, — Rusuļu Deksnis saka it kā Andrievam, it kā meitām. — īstais laiks pāros meklēt papardes ziedu. Ņem pie rokas vienu meiču (to viņš Andrievam!), kura tev labāk tīk, un nāc citiem līdzi. Birzī pie Lagzdes upītes uzmeklēsim mūsu papardi.

—     Mūsu papardi?

—      Papardi, kurai jāuzzied.

«Mūsu paparde … kurai jāuzzied …» Andrievs min. Bet viņam blakām ir meitene. Ieviņa. Un, lai gan Ieviņa nav Jelle, Andrievam patīk meičas vīterošana, viņas vainaga zāļu agrā vītuma smarža un pašas miesas siltums, kas to apņem kā dūnu apsegs.

Ieviņa līgo svešādā meldijā — kā skumdama, kā sūdzēdamās. Dzied, kamēr līgotāji tiek aiz Krizburgas miestiņa māla kaupres, kur jau jūtams rītpuses vēsums. Veļas nācējiem pretī no Lagzdes upītes līča. Debesu zilā pamale jau ir iekrāsojusies koši rožaina. Pēc kāda laika tā iekvē- los un — uznāks rotādamās Jāņu saulīte.

—      Kas Jāņu naktī dabū papardes ziedu, tas visu zina un visu redz, — Ieviņa teic. — Kas papardes ziedu ieliek kurpē… pastalā… savā apavā, tam solis kļūst kluss kā peles tecējums.

—      Tā runā. Kad es vēl biju mazs, manas mātes pusmāsa nolasīja no līgotāju vainagiem gunspuķītes ziediņus…

Bet Ieviņa savu:

—      Visu zina, visu redz… Tas, kurais skata ziedošu papardi, kļūst laimīgs… Un septītajā Mozus grāmatā esot sacīts: «Drīz zeme piederēs visiem. Tiks nolīdzinātas visas robežas, ežas un sētas. Vairs nebūs ne nabago, ne bagāto, ne saimnieku, ne vergu.»

—     Vai tad tu … bībeli ar septīto Mozus grāmatu esi redzējusi? — Andrievs brīnās.

—      Esu vai neesu, bet tur tā esot sacīts.

Lagzdes līča birzī, pareizāk sakot, bērzu, blīgznu, ievāju un pīlādžu brikšņā, līgotājiem no Krizburgas muižas piebiedrojas nesavieši, kas, šķiet, nācējus te gaidījuši. Puisis, meita, ūsains tēvocis un — atvaļinātais zaldāts Bērtulis. Viņi kopā iziet biežņu, izbrien pļavmalā. Un te Rusuļu Deksnis liek meitām noklāt zem paparžu ceriem galvas lakatiņus vai nēzdogus, pašiem sasēsties aplī un turēties klusu kā dievlūgšanā.

«Zīlēs pēc papardes zieda,» Andrievs min. Un pēkšņi viņam mute izsaust gaidu satraukumā. Ir teikts: kas Jāņu naktī skata plaukstam brīnumziedu, tas iemanto spēju redzēt caur laikiem un cilvēkiem. Tāpat: «Papardes ziedu vajag noplūkt, citādi tai gadā mirs.. .»

—      Brāļi kalpiņi, māsas sērdienes. Pabērņu saime… — Leimaņu Lemke sāk runāt ašiem elpieniem — kā pēc ātra gājiena. — Mēs gumstam un ļimstam mūsu mocītāju kalpībā. Mēs ciešam …

— Cik niknus y ārdus ausīs šķiļ. Cik traki dažs ar Ioni viļ, Cik lielus darbus virsū krauj, Cik kalpam atpūsties vairs ļauj, —

Rusuļu Deksnis pārtrauc runātāju, skaitīdams ziņģi, ko Andrievs dzirdēja Vimbu krogū.

—      Mēs ciešam un ciešam bez mēra un bez gala. Ceļa dūkste var pielīt un atkal izžūt, kalpu mocīšanās nekad, — Lemke turpina. — Bet nu pēdīgi mūsu ciešanu trauks iet pāri malām.

— Tie dzen un dld mūs, kalpiņus, Kā ģēģers jaunus kucēnus, Kas dzenas tikt par gruntniekiem Un mūžam mūsu virsniekiem, —

atkal Rusuļu Deksnis. — Tā sacīts kalpa dzīves apdziedāšanā.

—      Tāpat stāstā no tās laimīgās tautas, — iejaucas Spēlmaņu Jelle. — Grāmata pareģo: būs tauta laimīga. Tā nepazīs nedz karaļus, nedz vardarus. Nedz zeltu, nedz sudrabu. Nedz karu, nedz skaudību. Nedz lielmaņus, nedz varmācību.

—      Stāstu no tās laimīgas tautas nebūs balsī nosaukt. Par tādu grāmatu pasaule neko nedrīkst zināt, — Leimaņu Lemke apsauc Jelli. — Par laimīgas tautas grāmatu nedrīkst bilst ne zem stārasta kančuka, ne straža vēzdas. Ne cienīgtēvam grēksūdzē, nedz vaļīgā runā ar saviešiem. Par nabago evaņģēliju neklājas zināt ne lielmanim, ne viņa pietekulim. Lai arī tev mietu uz galvas teš. Ne pušplēstu zilbi.

—      Bet es tak… starp savējiem… — Jelle taisnojas.

—      Balsī nedrīkst arī starp savējiem. Jebšu zemes īstajiem kopējiem, gājējiem, babuļiem, bandiniekiem nebūs citādas taisnības kā tā, ko viņi panāks ar spēku. Ar bomi, ar izkapti, dakšu.

—         Un ar sarkanu gaili izkalpinātāju ērberģu jumtā! — iesaucas viens no nesaviešiem, kas krizburdziešiem pievienojās līča birzī. — Lai ļaužu bendētāju sētu vietās paliek pelni, lai tur riešas ušņas un pērkoni!

—      Sarkanais gailis liela prāta vis neprasa, — attrauc Leimaņu Lemke. — Ērberģi un klētis būs vajadzīgi, visiem zemes kopējiem vajadzīga mantība. Tikai darba cilvēkiem jādabū tas, kas viņiem piekrīt pēc dieva un cilvēku taisnības.

—     Un Počkenieks? — bilst Ieviņa. — Počkenieks solījās atvest no Pēterburgas manifesti…

—      Solījās atvest… Bet ja nu neatved? Un ja nu Počkenieku nogalē jūdasi? Ko tad? Atkal gaidīt? Cerēt uz citādu atpestīšanu? Varbūt uz pastaro tiesu, ko baznīcā kladzina? Mēs, mūsu tēvi un tēvu tēvi gana gaidījuši!… Citās draudzēs, Vidzemes kroņa muižās, Kurzemes jūrmalniekos, gājēji rosās jau labu laiku. Ja ne šodien, tad rītdien celšoties prasīt savu tiesu. Zemi, ko viņi kopj.

—      Arīdzan lielajā Krievzemē, — bilst izkalpojušais zaldāts. — Kad es dienēju kronim, lielās poļu buntes laikā mūsu lēģerī no Pēterburgas, no Kijevas atreizojušo oficieru denščiki paklusām stāstīja par slepenajiem krievu tautas draugiem. Esot tādas gaišas galvas, stāvot par zemi un brīvību. Par tautā gājējiem šos saucot. Viņi apskaidrojot nezinātājus, uzmudinot kūtros un bailīgos.

—      Nebijis tāds milzums bailīgo, — saka ūsainais.

—            Arīdzan bailīgais pieņemas bezbailībā, kad tiek drosminieku pulkā.

—     Pulkā gan.

—            Kamēr mēs, kalpi, esam katrs par sevi, mēs esam žagariņi, ko salauzī bērna pirksti… Bet lai lielākais stiprinieks pamēģina sapostīt no zariņiem saklūgotu slotu, ar ko mēž drazu.

Andrievs jau sen ir pārstājis raudzīties uz papardēm, domāt par brīnumzieda uzplaukšanu.

«Sīkais un varenais… Tautas draugi un kalpu kopu spēks … Gājējiem jādabū sava taisnība … Jāuzmundrina biklie un mazticīgie… No saviem kapu kalniņiem uz mums noraugās mūsu tēvu tēvi… Noraugās un aicina: esiet drosmīgi! Jums mēs devām savas asinis un savus sviedrus. Jums raitīt arklu vectēvu ielīstos tīrumos, rudenī kraut nopļauto savu pašu zārdos …»

No kurienes šiem vīriem un meitām tāda pārdrosmīga gribēšana? Dzīvot pa savam, ar nabagā darba cilvēka taisnību?

Skaidra kā ziedu rasā nomazgājusies austrumos ceļas saule, un visi traucas kājās. Meičas uzceļ zemes mikluma piesūkušos lakatiņus, un nu visi norunā Rusuļu Dekšņa priekšā teikto zvērestu: «Ne svešam, ne savējam ne pušu plēsta vārda, ne zilbes par runāto!» Un izklīst koku saaudzē.

Lecošās saules vāri iegaismotajā zālienē palicis tikai Andrievs ar Veseļu muižas Ieviņu. Andrievs raugās vēsumā sadrūkušajā skuķī, kas ģērbusies pašaurā, droši vien vairākkārt pāršūtā bruncītī, ar apvītušu Jāņu vainadziņu uz elkoņa.

—      Iesim, vai?

—             Iesim. — Viņa pieskaras Andrieva rokai. Bikli, padevīgi, kā lūgdamās: «Brālīti, lūdzams, nepamet mani vienu!»

—     Vai tev šorīt govju slaucamā reize?

—      Man. Kauču varējusi paspēt, pirms modere uznāk.

—      Un viņa špetna?

—      Nedod dies!

—     Tad diedzam pa taisno. Pāri Jodupes gravai.

—      Pāri Jodupes gravai?

—      Nebaidies. Kad es ar tevi, mošķi neuzdrīkstēsies.

Viņam gribas būt drosmīgam. Daudz, daudz drosmīgākam, nekā viņš ir. Meičas priekšā jebkurais puiškans rādās brašulis. Bet Andrieva puicisko dižlbu šoreiz ce[ vēl kāds īpašs uzskubinātājs. Andrievs skaidri nepasacīs, kas tas un kā to saukt. Bet pielipis tas ir kā kamzoļiem pieķērusies dadža pogaļa.

Kad Ieviņa nozūd aiz lopu muižiņas aploka sētas, Andrievs brītiņu mīdās, ausās. It kā kaut ko gaida, it kā cer uz kaut ko. Tikai pēc krietna brīža viņš apgriežas un sāk nesteidzīgi iet uz Krizburgas pusi.

Ticis pāri uzbērumam, tā nogāzē ierauga čurnošus sievišķi un vīrieti. Nē, sievišķi, vīrieti un bērnu. Vāgulā- nus. Veseļu kalpus Vāgulānus ar savu slimo mazuli.

—      Kot' jūs te?

—      Raudam izsamisēšanā.

—      Raudāt? …

—     No mācītāja muižiņas aploka.

—      Mācītāja muižiņas?

—        No tā veselības avotiņa… — Vāgulāns pavērš pret Andrievu pietumsušas un sarkanas, domāt, krusas sakapātas acis. — Saulei lecot, gājām mazgāt Janneli. Tu dzirdēji: avotiņa ūdens dziedējot. Attinām bērnu, apslapinājām. Pēkšņi — cienīgtēvs! «Pesteļotāji! Elkudievības dzinēji!…» Un uz mums ar suni. Ar suņiem!…

5. NODAĻA

«KĀLAB MAN BALTA GALVA? ZIEMU DZIMU, ZIEMELI»

—      Atmiņa bieži ir akla veča, kas tausta ceļu ar nūjiņu. Atmiņas spieķītis viņai maldīgi rāda cietu vietu dziļas bedres nogruves malā … — Maksis Melkiors saka mācītājam Tilliņam vēl arvien tikpat savaldīgi kā viņu ieilgušās sarunas aizsākumā. Maģistra saruna ar prāvestu notiek Daugavas krasta augšā, lokumā pie avotiņa, no kurienes Krustpils draudzes gans rīdīja suni uz zemnieku pāri un kuslu, kailu mazuli.

—      Mācītāja kungs, ko jūs darāt! — Melkiors metās gaiņāt četrkājaino ķēdes vilku. — Atjēdzieties jell Suns taču var mazo saplosīt!

—      Viņi ir … vella kalpi! Elkadievības turētāji!… Pagāniskās izdarībās viņi… mērcēja savu … grēka bērnu avota ūdenī.

—     Jādomā, viņi grasījās mazo mazgāt. Saulei lecot, tīrā ūdenī. Pēc kādas senas vietējas parašas.

—      Pēc pagāniskas, dievu zaimojošas parašasl — mācītājs Tilliņš iekaist. — Tā vietā, lai slavinātu to vienīgo, to, kurš ir zemi un debesi radījis, šitie sātana kalpi piekopj burvestību!

—      Kaut arī tā… Bet vai jūs, teoloģijas doktors, kristīgās bauslības piepildītājs, varat tiktāl aizmirsties, ka ļaujat četrkājainam plēsoņam uzbrukt vārgam cilvēka

bērnam? Mazulim, kurš vēl neprot izteikt ne vārda? Kur tad paliek Kristus mācība par- žēlsirdību, ka tuvākais ir jāmīl tāpat kā sevi?

—      Tuvākā mīlestība nav elka kalpu mīlēšana. Kā saka apustulis Pāvils?… — Bet te mācītājs Tilliņš apraujas, pieklust. Viņa apsaucējs taču ir — vācietis. Vācijas augstskolā studējis tautietis un baznīcas patrona — barona kunga kalpotājs. Goda prāts diktē, lai viņš tautietim liktu apjēgt viņa neprātīgumu. Acīm redzot, nepilnos divos Krustpilī nodzīvotos gados tieslietu maģistrs vēl nav ap- jautis, cik viņam aplama domāšana. Neaptver, ka krustpi- lieši, gluži tāpat kā lielum lielais zemnieku vairums vācu Austrumu zemju novados, ir baznīcas bauslības, trīsvienības evaņģēlija apgāņas. Neapjēdz, ka no viņu grēcībā nocietinātajām sirdīm visuspēcīgā debesu valdnieka atzīšanas sapratne atsitas tāpat kā oli pret kula klonu. Kā tikai nav pūlējušies tā kunga vīna kalna kopēji, lai paglābtu šejieniešu dvēseles no elles un sātana speltes? Rādījuši tikumības, sirdsšķīstības, sirdslēnības piemērus, mācījuši lasīt katķismu un citādas svētās grāmatas. Aiz rokas vilkuši noklīdušās avis uz patiesības ceļa. Bieži piekāpušies viņu priekšā, iesvētījuši tejieniešu dzimtu kapsētas, kas viņiem, šķiet, dārgākas par pašu dūmista- bām, — ij vasaru, ij ziemu iet runāties ar saviem tuviem un tāliem aizgājējiem. Daži luterāņu draudzes mācītāji, lai piekļūtu tuvāk negantību nocietinātajām latviešu zemnieku sirdīm, kā Jaunpils prāvests Bīlenšteins un Jelgavas «Latviešu Avīžu» izdevējs mācītājs Šulcs, ir pasākuši uzrakstīt šejieniešu ziņģes, pētīt latviešu valodu, vākt sen- vēstures liecības. Arī dieva kalps Tilliņš savu vārgo spēku robežās reizēm palīdz doktoram Bīlenšteinam viņa bezmērķīgajos pūliņos. Baltijas zemju tumšo [autiņu dvēseļu pestīšanai tiek darīts viss cilvēka prātam apjaušamais un vēl vairāk. Turpretī viņi? …

—      Latviešu zemnieki pie blēņām un māņiem turas ciešāk nekā bērns pie pupa, — Tilliņš pamāca maģistru Melkioru.

—      Elkukalpība ir un paliek šejienes nevācu īstā daba. Var domāt, ka šitie raganu ērzeļi neko nemācās un negrib neko iegaumēt. Šķiet, radītājs viņiem ir liedzis cilvēcīgu atmiņu.

—      Tā kā atmiņa ir akla vecenīte, viņa uz pagājības ceļa ar spieķīti uztaustīto bieži vien notur par kaut ko citu, nekā tas ir patiesībā, — Melkiors attrauc. — Dažādos laikos Baltijai uzkundzējušies prūši, sakši, vestfā- lieši — tirgotāji, karotāji un kristiešu mācību sludinātāji — taču ir vadījušies no akla pieņēmuma, ka tejienieši pieskaitāmi puscilvēku vai zemcilvēku sugai. Tāpēc ka viņiem prātā turas tikai tejieniešu fanātiskā pretestība augstākstāvošo atnācēju morālei, ētikai, taisnīguma jēdzieniem…

—      Sacīsiet, tā nav?

—      Kad es, mācītāja kungs, jūsos klausos, man sāk likties, ka dzirdu katoļu pātera Honorio Ostenska grāmatas priekšā lasījumu. Atcerieties, šajā bībeles leģendu un Kristus baušļu viduslaiku izklāstā ir sacīts, ka cilvēku lielākajai daļai lemtas elles mocības. Bet izredzētajiem viens no viņu paradīzes priekiem būs skatīšanās, kā grēciniekus cepina ellē.

—      Par tādu valodu, maģistra kungs… — Tilliņš paaugstina balsi. — Par tādu valodu… var prasīt gandarījumu.

—      Vai ar rapieriem? — Melkiors jautā uzspēlēti naivi. — Šķiet, studiju gados jūs esat bijis sirdīgs paukotājs! Jūsu zināšanai — es tāpat. Ar dūčiem, iesmiem un huzāru zobeniem. Bet, pirms jūs sūtāt man izaicinājumu, es vēlētos, lai jūs uzklausītu mani līdz galam. Šis skaistais rīts pēc dabas burvības reibuma pilnās, skaņās nakts mani skubina uz vaļsirdību.

Vai jūs varat mani uzklausīt? Pateicos.

Tātad jūs, kungs sanclus sanclorum, esat nokaitināts par šejienes nevācu elkadievību, par viņu turēšanos pie senajiem paradumiem, neparastām maģiskas noslieces izdarībām? Jūs gribat latviešu zemniekus pievērst trīsvie- nīgā dieva atzīšanai, celt viņu morāli un tikumību. Esmu dzirdējis — mācītājs Tilliņš karojot pret žūpību? Nodoms cildens. Bet — aplam sākts.

—      Kā aplam?

—      Ja cilvēku tur kā suni pie vietas piesietu, ļauj iet tikai uz krogu — vai viņš ar varu netiek dzīts dzērājos? Vispirms gādājiet, lai šejieniešiem, nomāktajiem ļaudīm, būtu brīvība. Lai viņi dzīvotu kā cilvēki, nevis kā izdegu ganībās sadzīti vilku plosīti lopiņi. Palīdziet viņiem cilvēcīgi atžirgt, un jūs redzēsiet, cik drīz viņi taps labāki gan morāli, gan ētiski. Un novērsīsies no visa tā, ko jūs saucat par pagānismu — elkadievību nosacītā izpratnē. Tāpat kā sengrieķu, latīņu, gailu, ķeltu un ģermāņu, tā latviešu mitoloģijā es saskatu skaidri izteiktu zemkopju pielaiko- šanos dabas gadskārtu ritējumam, tā sākumiem, pilnbrie- dei un nomaiņām. Vēlējumos ar simboliskām izdarībām pielabināt untumaini naidīgos dabas spēkus un apliecināt savu uzticību dzimts tradīcijām, dzimts zintīm, atziņām, kas un kā dzīvības uzturēšanas labad jādara laukā un sētā. Bijāt dabas spēkus, turēties pie senajiem ritiem latviešu zemniekus spiež viņu trūcīgā iztikšana. Arī latviešiem, tāpat kā ģermāņiem, ķeltiem vai skandināviem, aizsaule nav vis īpaša cita pasaule, tas ir, paradīze, elle vai purgatorijs kristīgās baznīcas tulkojumā, bet šās dzīves turpinājums citā aplī. Kur mirušie tiekas ar dzīvajiem, dalās ar viņiem pieredzē, kā art zemi, kā sēt, pļaut, kā kopt mājlopus, lai ļaudis dzīvotu, lai ģints neiznīktu.

— Un individums ar tādiem uzskatiem kalpo viņa cienībai, kristīgam baronam Korfa kungam? Dievbijīgajai fon Korfu ģimenei? — mācītājam Tilliņam sašutumā aizsmok balss. Viņš apgriežas, aiziet līdz mācītāja muižas dārza

vārtiņiem, atgrūž tos un aizsit aiz sevis.

* * *

«Poļu sacelšanās laikā tu, Maksi, biji jauns domāšanas darbībā. Poļu brīvības kara laikā es tevi redzēju brīvu no garīgās birģelības, no paēduša pilsoņa miegainuma, aizspriedumainības. Bet šodien — dusmojies, ja tev patīk, — tevī klausoties, mani sāk krimst īgnuma ķirmis. Un ne viens vien ķirmis. Dzīvodams landsknehtu pārvaldītajā Krievijas provincē, reģistrēdams laika putekļos drū- pošos papīrus, tu esi pieņēmis klerka filozofiju. Es šausminos, klausīdamies tavā rāmajā stāstījumā par Baltijas vēsturniekiem, kuri slavē caru Aleksandru, slavē despotu, kas atdeva muižniekiem zemnieku zemi, kas «brīvos latviešus un igauņus» pārvērta valsts dzimtcilvēkos. Vai par to var runāt ar rāmu prātu?»

Melkioram tā teica viņa jaunības draugs Gotfrīds, ar kuru neveiksminieku maģistru saveda kopā gadījums Hamburgas brīvdomīgo talantu alus pagrabā. Gotfrīds izskatījās daudz, daudz vecāks nekā bija. Mocījās ar klepu, gāja, balstīdamies uz sirmgalvja nūjas. Tomēr domāšanā un runā viņš bija tas pats agrākais — studentu, jaunatnes tribūns. Nemiera jundītājs, rāmo vidusceļa gājēju šaustītājs.

Vācijā Maksis Melkiors ieradās kopā ar baronu un baronesi Korfiem, kuri devās kārtējā izklaides braucienā uz ārzemēm. Ieradās un nošķīrās no kungu svītas. Ar barona netiešu atvēli. «Ja baroneses vēlīgumā pret jūsu personu ir kaut kas vairāk nekā labvēlība, jūs varat ļaužu drūzmā nomaldīties. Varat mūs neatrast un doties atpakaļ uz Krustpili. Pēc dažiem mēnešiem, kad baronese atgriezīsies mūsu valdījumos, viņa droši vien jau būs aizmirsusi jums pievērsto sevišķo vēlīgumu. Baronam Korfam netrūkst cēlsirdības. Mēs, Baltijas muižnieki, cienām biklus mājskolotājus un kambarkalpotājus! Tādus, kas vairās buduāru dēku.»

Maksis Melkiors pabija Saksijā un Vitenbergā. Iegriezās tēva mājā, kur tagad saimniekoja jaunākais brālis ar māsasvīru. Protams, mājinieki viņu nesēdināja tēva lielajā krēslā pie kamīna un arī nerīkoja goda maltīti. Bet uz to jau viņš arī nebija cerējis. Radinieku tramīgumam bija pamats: protošs jurists tēva testamentā atrastu dažu vietu, ko senu, vēl neatceltu ieraduma tiesību noteikumi ļautu iztulkot Makša Melkiora labā. Tātad…

Ilgi viņš radiniekus neapgrūtināja. Kālab maitāt garastāvokli citiem un sev? Gluži mierīgi viņš noklausījās stāstījumus par viņa jaunības mīlestību Mariju Luizi, kurai bija vīrs, meita un brīva iekļūsme augstākās sabiedrības aprindu salonos. Un, ja Melkiors. Hamburgā nesastapis Gotfrīdu, viņš atgrieztos no Vācijas noguris kā klaušu zemnieks, ar smaga tukšuma sajūtu sirdī.

Bet viņš satika Gotfrīdu, un Gotfrīds Maksi pamatīgi sapurināja.

Maksis Melkiors esot atpalicis no lielās dzīves. «Kas notiek pasaulē? Pēc kā tagad tiecas domājošie talanti? Katrs saprātīgs, taisnību alkstošs inteliģents?» tincināja jaunības draugs. «Cik daudzējāda un pašaulaptveroša šobrīd izvērsusies sabiedrības pamatslāņu progresīvā kustība? Pat feodāli atpalikušās Krievijas centros rodas revolūcijas lāpas nesēji. Pasaules notikumos jāskatās neaizmiegtām acīm. Jādomā noteiktā virzienā, jāprot paredzēt!»

«Visu līdzšinējo sabiedrību vēsture ir bijusi šķiru cīņas vēsture.»

Gausi, kā priekšā teikto atkārtodams, maģistrs Melkiors lasa apdriskātajā, sapluinītajā grāmatiņā ar vietumis iz- dēnējušu iespiedumu. Grāmatiņu viņam Hamburgā iedeva Gotfrīds, un viņš to, vestē iešūtu, pārveda Krustpilī.

«… Brīvais un vergs, patricietis un plebejs, muižnieks un dzimtcilvēks, meistars un zellis, īsi sakot, apspiedējs un apspiestais ir atradušies mūžīgā antagonismā viens ar otru…»

«Marksa atklāsme ir Arhimeda meklētā svira, ar ko pasauli izkustināt no iegulas, dot tai citu gaitu,» sarunā atvadu dienā Gotfrīds teica Melkioram. «Komunisma mācība, draugs, nav jauna, intriģējoša teorija, par kādu to dēvēja studenti, klejodami pa mūsu Alma mater gaiteņiem. Tā ir visaptveroša patiesība. Patiesības kvintesence un tālgaismeklis, kas balstās uz dažādu tautu praktiskajiem sasniegumiem un progresīvajiem atzinumiem cilvēces divi tūkstoši gadu ilgā vēsturē.

Priekš manis marksisma manifests ir visu laikmetu meklētāju radītais gudrības akmens.»

Kamēr barons un baronese Korfi izklaidējas ārzemēs medībās, masku ballēs un karnevālos, zirgu sacīkstēs un vēršu cīņās, kamēr kungi vizinās pa Vidusjūras lagūnu un Lagomadžores safīra zilajiem ūdeņiem, Maksis Melkiors Krustpilī pavada dienas vienatnībā dzimtkungu anti- kvitāšu un dokumentu krātuvē brīvs no maizestēva untumainajiem izrīkojumiem un no pils kalpotāju dzīrošanas priekiem. (Kungu nostbūtnē saimnieces, spīzmanes, kam- barkalpi, staļļa meistari un piķieri mīļuprāt nobauda lielkunga dzērienu pagrabu un virtuves labumus!) Melkiors tagad var pētīt vēsturnieku, filozofu, ekonomistu traktātus, lasīt tos un urbties Korfu arhīva dokumentos — latīņu, lejasvācu vai poļu valodā ķeburburtiem aprakstītos, zīmogu un gredzenu nospiedumiem apkarinātos pergamentos. Un nodoties gluži prātnieciskām pārdomām, tverot atbildes uz sīkiem un lieliem «kāpēc», «kālab», «kādas taisnības dēļ».

Tagad, pēc atgriešanās no Vācijas, Melkiors jau ar gluži citādām acīm skatās nodzeltējušajās, trauslajās lapās un foliantos, Baltijas vēstures notikumu daudzu simtgadu posmu metumu aprakstos, vācu landsknehtu, alkatīgu priesteru ziņojumos, dāņu, zviedru, poļu un krievu karotāju piezīmējumos. Kā «kultūras nesēji» pakļāvuši Kristus varai pagānu valodā runājošos pirmiedzīvotājus, sātana sakūdītos lībiešus, latgaļus, sēļus, zemgaļus, leišus un mežonīgos krievus. Kā šausminājušies par iespītību, par va- rizejisko viltību, ar kādu šejienieši kalpojuši elkudievī- bām, tēlodami nožēlniekus, slavēdami krusta karotājiem līdzi nevainīgo jaunavu Mariju, bet sirdī palikdami uzticīgi velniem un raganām.

«Deldēta, bet mūžos neizdeldēta cilts! …» Melkiors nosaka. Viņu tramda kāds pēkšņi uzradies skubinātājs: pa jaunam pārvērtēt Austrumjūras novada vēsturi, ielūkoties šejienes svešā mēlē runājošajos ļaudīs, starp kuriem viņš nodzīvojis tepat divi gadus un, kas zina, dzīvos vēl.

«Kristus karotāju tiesības» — kas beidzas ar kristīto iekalšanu verdzības ķēdēs. Vārdos — dievbijīgas cilvēkmīlestības, tiklības, dvēseles šķīstības sludināšana, darbos — strādīgu, garīgi attīstītu tautiņu vismežonīgākā izkaušana. Baltijas iekarotāju vēsture ir panegiriks laupīšanām, nodevībām, zvērestu laušanai, slepkavībām. «Par slavu un godu kungam Jēzum Kristum un viņa mīlošajai mātei visusvētajai jaunavai Marijai.»

Maksis Melkiors rokas velves skapī, kur glabājas Krustpils valdnieku un viņu rakstvežu vecrakstu sašņorētie kopojumi, šķirsta citu pēc citas dažādās Livonijas vēstures grāmatas: «Scriptores rerum Livonicarum», «Monumente Livoniae antique», astoņpadsmitajā gadsimtā izdoto «Ori- girtes Livoniae», Baltazara Rusova «Ghronica der Pruentz Lyfflandt», agrāk jau lasītus sējumus cūkas un vērša ādas vākos ar apspurguļotiem lapu apakšstūriem, ar locījumu, iesvītrojumu un pūderi bārstījušu pirkstu nospiedumu pēdām.

«Un tapa vakars, un tapa rīts,» nezin kālab viņam iekrīt prātā zēnībā lasītais un nesaprotamais: kāpēc bībelē vakars minēts pirmais, ja pasaules radīšanas darbus dievs esot sācis no rīta?

«Krustpils lielkungu dzimts laika grāmata» … Barona Miķeļa Korfa «Hausbuch» … «Patiess stāsts par to, kā augstdzimušais Miķelis Korfs pavadīja Polijas karali Stefanu Batoriju viņa kara gājienos uz pagāniskajām Nov- gorodas un Pleskavas zemēm.»

«… Pili saka celt bīskaps Alberts, un to pabeidza bīskaps Nikolajs tūkstoš divi simti trīsdesmit pirmajā gada pēc mūsu kunga un pestītāja dzimšanas. Pils tika būvēta krustveidīgi un tāpēc nosaukta Krusta pils vārdā …»

«… Laikam aiz cienības pret pils pirmo valdnieku tās velakie īpašnieki savus pirmos dēlus krustījuši par Nikolajiem …»

«… Krustpils bīskapa zemju robežās ietilpa Dignāja, Jersika, Preiļi, Krievciems …»

«… Pēc miera līguma Zapoļjē Krustpils, ko pirms tam uz laiku bija ieņēmis Krievijas cars Jānis Bargais, līdz ar Livonijas austrumu daļu nonāca Polijas pārvaldīšanā. Tūkstoš pieci simti astoņdesmit piektajā gadā Polijas karalis Stefans Batorijs savu karaspēka vaivadu Nikolaju Korfu iecēla par Rēzeknes un Kokneses stārastu. Atlīdzinādams par uzticamu kalpošanu, karalis Korfam un viņa pēcnācējiem uz mūžīgiem laikiem piešķir pili ar daudzajām apkārtējām muižām, kas pirms tam piederēja Rīgas virsbīskapam vai tā vasaļiem. Tūkstoš seši simti divdesmit trešajā gadā Stefana Batorija dāvinājumu apstiprināja karalis Sigismunds Trešais …»

«… Poļu virskundzības laikā Vidzemē un Latgalē iedibinās dzimtbūtniecība. 1569. gadā Ļubļinas seims pasludināja zemnieku piesaistīšanu feodālajiem kungiem kā pilnīgu kungu īpašumu …»

«… Zviedru-poļu karā tūkstoš seši simti divdesmit sestajā gadā pie Krustpils norisinājās asiņainas kaujas starp zviedru un poļu karaspēku. Kaujā piedalījās arī Zviedrijas karalis Gustavs Ādolfs. Viņam nošāva zirgu, uz kura viņš jāja… Šajā kaujā spīdoši uzvarēja poļi, kuru pulkus komandēja Aleksandrs Gonsevskis un Ļevs Sa- pieha…»

«… Tūkstoš septiņi simti septiņdesmit otrajā gadā Krustpils nonāca zem Krievijas sceptera …»

«Korfu dzimts vīrieši bijuši stūrgalvīga rakstura.» Melkiors lasa kādu Laika hronikā pamestu sīki aprakstītu papīru — iezilganu lapiņu ar angļu fabrikas ūdenszīmi. Acīm redzot, annāļu sējumā to aizmirsis kāds hronikas pētītājs. Varbūt kāds apgaismes laikmeta talants? «Korfi nepakļāvās nedz poļu valdības vilinājumiem, nedz draudiem. Palika vienmēr uzticīgi Lutera baznīcai. Pateicoties tam, arī Krustpils un apkārtnes iedzīvotāji, cik tālu aizsniedzās Korfu zemes robežas, visus Rečpospolitas kundzības gadus palika luterāņi.»

«Diezin vai baronu stūrgalvība bija izšķīrēja,» Melkiors iebilst Laika grāmatas nezināmajam lasītājam. Iespējams, rakstītājs arī bija barona sekretārs-bibliotekārs? Tādā priekšzīmīgā kārtībā uzturēt dzimts arhīvu spēj tikai skolots kalpotājs.

Korfi apzinājās savu valdījumu stratēģisko nozīmību dažādu zemju valdnieku savstarpējos karos. Krustpils taču ir lielā Krievzemes un Baltijas jūras ziemeju-dienvidu ūdensceļa vārti. Feodālis, kurš valda pār nocietinājumiem pie Daugavas krāču slūžām, var atļauties iespītību, rādīt iecirtīgu raksturu. Pie Krusta pils mezglojas sensenie tirgus ceļi starp Mazkrieviju un vācu Hanzas apvienību, starp Lietuvu un Skandināvijas karaļvalstīm, starp Mas- kavijas kņazu un Vakarzemju hercogu pilsētām. Krustpils mezgla Daugavas slūžu kungs varēja turēties tikpat bruņnieciski pašapzinīgs kā jebkurš Reinas vai Burgundijas firsts. Gadu no gada caur Daugavas slūžām izgāja milzum daudz preču. Arī šo pavasari, kad uz Rīgas—Orlas dzelzceļa palicis neizbūvēts viens vienīgs — pēdējais posms, pa Daugavu ar strūgām uz Rīgu pārvesti miljoni pudu labības un citu preču. Graudi no Smoļenskas, Kalugas, Orlas, Cerņigovas guberņām, lini, ādas un citas preces no Lietuvas un Polockas. Daugava bija baronu Korfu «stūrgalvīgā rakstura» māte un bruņojums, kurā ietērpušies Korfi varēja pavēlēt saviem zemniekiem apmeklēt tādas konfesijas baznīcu, kas vismazāk ierobežoja viņu dzimts savvaļības (neteiksim neatkarību). Korfi lika saviem dzimtcilvēkiem — latviešu, latgaļu, baltkrievu amatniekiem, plostniekiem un strūdziniekiem dziedāt garīgās himnas kunga meldijā. Citādi… Citādi dzimtkungs varēja likt viņus vilkt rata kalnā un kolonizēt izkauto novadu ar nelatviešu gūstekņiem. Baltijas satrapu annālēs tādu aprakstu ir vai cik.

Bet Maksis Melkiors taču gribēja pārskatīt Baltijas zemju pirmiemītnieku vēsturi … Gribēja pa jaunam izvērtēt šejieniešu pagājību, brīvo latviešu nogremdēšanu beztiesīgu iezemiešu stāvoklī. Izdibināt, vai Kurzemes, Vidzemes un Latgales pirmiedzīvotāji arī dalījās patriciešos un plebejos un kas ar šejienes nobilitātēm notika vēlāk, kad te iekundzējās Korfu sugas virsvaldnieki. Pēc

Garlība Merķeļa apgalvojuma, divpadsmitā gadsimta sākumā latvieši un igauņi jau sasnieguši augstāku attīstības pakāpi nekā ģermāņi, kad tie karoja ar Cēzaru.

Enerģiska, labsirdīga, asprātīga, bet arī iespītīgi pašlepna tauta — aptuvenis tā latviešus raksturo dažādu tautību ceļotāji dažādos laikos. Tiesa, svešzemnieku izteikumos var atrast arī ne mazumu anekdotiska. Kaut vai septiņpadsmitā gadsimta spāniešu ceļotāja Enriko Marti- nesa rakstos. Martiness teicas uzgājis latviešos lielu līdzību ar Jaunās pasaules iemītniekiem indiāņiem. Viņam šķiet — indiāņi būšot cēlušies no latviešiem.

Maģistra Melkiora asi nosmailinātā rakstāmā spalva zīmē uz salīnijētajām kantora grāmatas lapām.

Nosaukumi, notikumi. Vietas, skaitļi, gadi… Hronistu, priesteru, karavadoņu, augstmaņu, ceļotāju, amatnieku un tirgoņu ziņojumi, liecības.

Tiesa, Melkioram trūkst pietiekami daudz drošu ziņu par katru Livonijas novadu, taču viņš nešaubās, ka tādas Baltijas aristokrātu dzimtis kā fon Ikskili, fon Vrangeļi, fon Patkuli, fon Mekes, baroni Dovkantes, Cantebutes un Mazenkes ir vācu ieceļotāju un vietējo lielmaņu — nevācu saradojums. Mistrs — sacītu šejienieši.

Un visbeidzot — pirms un pēc reformācijas un dzimt- būtnieciskās verdzības laikos nevācu zemnieku, zvejnieku un bitinieku kalpinātājas un spīdzinātājas lielākoties bijušas pašu latviešu — lībiešu, sēļu, letgaļu, kuršu, zemgaļu patriciešu atvases. Laikabiedru liecības, hronistu raksti pārliecinoši pierāda: ja Baltijas zemju kungu kārta būtu aprobežojusies tikai ar ieceļotājiem no rietumiem — no Prūsijas, Saksijas, Polijas, Zviedrijas, tā sen jau būtu pārtapusi izmirušo ģimeņu reģistrā. Baltijas novada valdošais slānis vienmēr ir ņēmis spēku no zemes pirmiemīt- nieku asiņu pieplūsmes. Bet vācu valodas dominantei Baltijā bijusi gluži tāda pati loma kā latīņu valodai katoļu baznīcas firstu sadzīvē, kā franču, spāņu, angļu valodām dažādu Vakareiropas valstu galmos. Lai patricieši arī pēc runas nodalītos no plebeju masas.

Melkiors strādā ar aizrautību — kā studiju laikā. Un pēc nedēļām pusotrām top uzziņa (barons Korfs teiktu — «rezumē»).

«Kad iesākās .Brēmenes tirgotāju iedvesmotais vācu iebrukums Baltijas jūras austrumu krastā, lībiešu, latviešu, latgaļu, kūru un zemgaļu tautiņām jau bija savas

viduslaicīgās valstiņas, savi augstmaņi un valdnieki, kurus pat Livonijas hronists Indriķis titulē par «piinceps» un «seniores». Baltu feodālajās valstiņās bija ne vien kareivji, zemnieki, zvejnieki, mednieki, amatnieki, tirgotāji, bet arī nebrīvie — dreļļi un smirdi.

Kad Baltijas zemēs saradās tirgoņi, priesteri un krusta karotāji no Lejasvācijas, Lejassaksijas, no Vestfāles, Prūsijas un Pomerānijas, viņi pievārēja tejieniešus mazāk ar ieročiem kā ar klasisko, iekarotāju sen pārbaudīto «skaldi un valdi». Un tā iedarbīgākā daļa bija — saradošanās ar vietējiem bajāriem, labiešiem un «seniores». (Pārsteidzoši, bet — neapstrīdami!)

Vecā Livonija bija viduslaiku vācu kolonija, kuru sasniedza pa jūras ceļu un kur bez garīdzniecības un tirgotājiem (krusta karotāji te uzturējās īsu brīdi) apmetās arī ģermāņu izcelsmes dižciltīgie, bet nebija metropoles zemnieku. Lai valdītu, lai noturētos kolonijās, vācu augstmaņi un vēlāk arī te apmetušies aizjūras amatnieki ņēma par sievām latviešu meitas, un viņiem tās labprāt atvēlēja, vietējie labieši.»

6. NODAĻA

NAUDA STIPRĀKA PAR TAISNĪBU

Lopu mājās laižamajā laikā no rudzu statlšanas sētā atskrējusi, Pāpuļu Mīle steidz novāk dārzā uz veļas auklām uzkārtās villaines, sedzenes, rindukus, kreklus, jostas, cimdus, zeķes un citus meitas pūra gabalus. Žilu, zaļu, māla sarkanu noziedu rakstiem izlīkumotie audumi un adījumi jau gana izvējojuši. Izkūpējusi novākotajās pūra tīnēs radusies drānu sastāvējuma un kožu nīdētāju — vaivarāju un lapu tabakas smaka. «Ratā», «vien- kārtnī», «skujiņām», «galdiem» austie pašūtie un nepa- šūtie gabali, tāpat prievītes un dižjostas, bārkšķainie un dubultie cimdi smaržo atkal pēc tīri izmazgātas vilnas, pēc pavasara zālēm un ziediem, kas tīkami atsvaidzina kā avota ūdens, saullēktā.

Vakara pusē debesīs ceļas zili melni mākoņi. Var uznākt lietus. Govis izslaukusi, Mīle trauks atkal uz tīrumu. Tagad laukā jāierauj bez atelpas, debesīm. lādzīgu brīsniņu no mutes izkampjot.

Ažas vecmāmuļa gan neatstātu Mīles pūru nepiekoptu. Novāktu un salocītu glīši jo glīši. Bet Mīle to nevar pieļaut. Nedrīkst pieļaut. Kopš Stukelu Jānis pavasara vakaros sāka pūst āža ragu (puisis vēsta: šoruden precos!) un Mīle naktīs sēd ar Jāni pie pieguļnieku ugunskura, viņas katru kustību uzmana gan tuvi, gan tāli. Vai vesela simtacu draudze. Radi un kaimiņi, savi un sveši. Kāda viņa darbā, kāda sētā, kāda muižā, miestiņā, tirgus mudžā, baznīcas pagalmā. Kāda sarunās ar mājiniekiem, tiekoties ar kaimiņiem, ganus ūjinādama. Katru viņas izdarību, valodas mežģi vai tūļību manīgas kājas un vēl manīgākas mēles iznēsā pa sētu sētām. Sak, vēja slota! Ko no tādas var gaidīt, kad viņai liks valdīt māju, saimi, kūti un klēti? Kad viņai apkūlībās, talkās, budēļos un svētkos nāksies uzņemt āra ļaudis?

Mīlei (sarunātai līgavai!) jāturas manīgai kā zebiekstei un līksmai kā bezdelīgai. Sētā, pļavā, istabā, piedarbā, ceļā un bezceļā. Matiem jābūt gludi sasukātiem (papurusi galva — nevīžas pazīme), vainadziņš vai pārpieris jāvalkā taisni (liderīgi apsieta galva liecina nekauņu). Meitai, kas cerējās, jākaunas no atsaistījušās pastalas auklas vai zeķes lielsaišķa (palaidnes iezīme). Uzrauts, greizi sariezies priekšauts liecina par viņas nesaderīgo dabu, neprasmi sadzīvot ar ļaudīm.

Meitai, kas cerējās, jābūt pirmajai druvā un pēdējai miegā. Viņai jātek viegli kā irbītei — arī ar pilniem nēšiem: mudīgi, bet līgani, tā, lai pile ūdens nepārlītu pāri spaiņa malai! Ap nākamo līgavu visam jābūt tīkamam, košam, saskanīgam. Pat viņas iekurtai ugunij pavardā jādeg jautri un ar gaišu liesmu, tāpēc ka laba krāsns kūrēja ir gādīga saimniece, un gādīgai saimniecei būs laba saime. 1

Trejdeviņiem, septiņkārt trejdeviņiem čakluma, tiklības, sirds goddevības tikumiem jāpušķojas tai, kuru mičos ar sievas aubi un vedīs guldīt vīra mājas klētī — beramās, sveramās, aršīnām mērojamās mantības glabātavā. Un pirmkārt gruntnieka Stukela dēla iecerētajai — Pāpuļa saimnieciņa Mīlei. Reiz jau līdz kāzām, kā tautā teic, velns un skauģi y noplēš deviņi pāri pastalu, tad līdz pagasta lielmaņa māju mantinieka laulībām ļaunajam nodils ij visi deviņdesmit deviņi pāri apavu.

Mīle to zina un patur prātā ij tautas paražas, ij senus ieradumus, ij uzvedības noteikumus. Lai nelabvēļiem nebūtu iegansta irgāties un Stukelu saimniekam nīgruma, ka viņam, dižas vecsētas saimniekam, tiek vedekla no liesas māla kaupres rentnieka ģimenes. Par Jāņa mīlestību Mīle nešaubās. Mīle ir pārliecināta: Jānim nav citas kā viņa viena. Pieguļā, rīta vēsumam ceļoties, viņš gādīgi ietin savā kamzolī līgavas kājas. Kā dziesmā par gādīgo tautas dēlu, ko dudina Ažas vecmāmuļa. Jānis ir Mīlei zvērējis gan pie savas, gan viņas dzimts kapu kopiņām. Jānis ir tīksminājies par Mīles iecerētajiem bērnu vārdiem, kādos viņi nosauks savējos, jo viņiem to būs krietns pulciņš. Par Jāni Mīle ir pavisam, pavisam droša, kaut arī Stukelu saimnieks vēl nav devis zirgu un vieglos ratus, lai jaunie brauktu rādīties mācītājam (allaž viņam iekrīt kaut kas steidzamāks par cienīgtēva apmeklējumu), un nav ar Pāpuli sadzēris līkaupus par Mīles pūru. (Pāpulis var dot vienu piena govi, pērnējo teli, tris aitas, lukstu pļavu un piecdesmit rubļus sudrabā.) Mīles dēļ Jānis ir gatavs uz visu ko. Un Stukelu māte Mīli uzrunā glāstošajā: «Vedekliņ!»

«Jāpaciešas… Katram savu reizi jāpaciešas. Cerēšanās / jauniem ļaudīm nāk tikai par labu. Jo ilgāk cerējās, jo mīlestība nobriest.»

Mīle manās ātri salikt sedzenē nešanai uz klēti dienu vēdinātās drānas. Snaikās pie šņorēm un šķielē uz kaimiņu māju, uz rudzu lauku un ganāmceļu. Sak, vai tikai kāds nenolūr Pāpuļu dārzu? Vai kāda grīna mute nepamana viņas paunošanos?

Līdz rudenim, līdz Miķeļiem, kad laiks zemnieku kāzām, vēl ir daudz dienu un nedēju. Par to iedomājot vien, kļūst baismi. Kas viss viņai vēl nebūs jāpiedzīvo, lai nosvinētu kāzas, lai labi sāktos viņas sievas gaitas un kopdzīve ar Jāni būtu laimīga. Un ne jau ar viņu vien! Stukelos valda vecais saimnieks — Jāņa tēvs, bet viņa šerpumu, ātro dūšu pazīst ļaudis no Gostiņiem līdz Līvāniem. Visā Krizburgas kunga novadā. Paldies dievam, vēl turas moža Mīles vecmāmuļa Aža, viena no gudrākajām zintniecēm, pareģonēm, dziedniecēm un bībeles stipro vārdu zinātājām. (Ažai ir lakatā ietīta ērmīgas drukas pusbībelīte, ko Mīle saburto ar lielu piepūli, lai gan viņa divas ziemas mācījusies draudzes skolā.) Vecmāmuļa Aža ir solījusies novākt no dēla meitas dzīves ceļa tur pagadījušos nejaucības kukuržņus, piesiet ļaundarus, aizkavēt nelaimes, novērst sērgu. Tikko Mīle saskatījās ar Stukelu Jāni, vecmāmuļa iesprauda skalturī platu, lokanu skalu, iededzināja un apdzēsto deguli ietina galvas lakatā un ielika mazmeitas pūra lādē.

«Tā tu ar viņu būsi laimīga tikmēr, kamēr oglīte pie tevis glabāsies!»

Nule vecmāmuļa apmāca Mīli precētas sievas gaitu noslēpumos. Un, kad viņas runā par kāzām, vecmāmuļa atgādina: «Ar savējo tu brauc tikai pa lielo, nevis pa lauku ceļiem. Un pie mācītāja rādīties vajag tad, kad ir pilns vai jauns mēness. Tad būs laimīga dzīvošana.»

Mīle jau ir izdibinājusi, kuri pagastā labākie pijoles, ģīgas, dūdas un bases spēlmaņi, kādi muzikantiem «laimīgie gabali». Nakts vidū no lāvas uzcelta, pateiks, kādas veltes — jostas, cimdus, prievītes, dvieļus, rakstainus «noslaukus» — dāvināt kuram no vīra radiem, tuviniekiem, goda viesiem. Un kādas krāsas dzīparu cimdi jau- nuvei jānoliek «ziedam» ūz istabas sliekšņa, durvju kliņķa, klētī, kūtī, rijā, pirtiņā, uz akas grodiem. Arī — ko jau- niķe pirms kāzām un kāzās drīkst ēst un ko nedrīkst.

Klētī uz lāviņas atstājusi neizraisītas drānu nešļavas, Mīle ķer pie akas nolikto vienkoča slauktuvi un steidz pie laidarā īdošām raibaļām.

Ziedaļai sasprēgājuši pupi, un gotiņa ir ļoti neapmierināta ar aizkavējušos slaukšanu. Mīlei viņa ilgi jālabina, kamēr īdēja pierimst mīdīties un slānīt ar asti tesmeņa lietātāju.

Beidzot nu govis izslauktas. (Nekāds lielais guvums jau nav — no divām pustreša stopa.) Slaukumu izkāst caur linu drāniņu Mīle atstāj vecaimātei, bet pati dodas atpakaļ uz tīrumu. Tēvs, māte un brāļuks pa šo laiku jau būs izdzinuši spaili pāri visam rudzu laukam. Pļāvēji viņi veikli, un sirpji viņiem asi. Mīlei būs ko sparoties, kamēr viņus panāks. Bet viņa panāks. Raus, lai vai sviedri pil pa matu galieml

Bet tēvs ar māti sēd sakumpuši uz rugaines ežas, mūsainais brāļuks slāj ap rudzu statiņiem, berž no vārpām saujā graudus un ber tos sev mutē. Un ne tēvs, ne māte blēņdari neapsauc.

—      Kot' jūs tā?… — Mīle jautā un nelabā nojautā gramsta sava sirpja asmeni.

—      Dūrējs piemetās, — māte atbild tikko sadzirdami.

—      Vai pakrūtē? (Māte dažreiz sūdzas par «tērētāju» sirdī.)

—      Pakrūtē, kaklā un… prātā. — Tēvs pieceļas un nomet pļaujas rīku. — Meit, — viņš ierunājas zemu, kā no tālienes. — Meitiņ, te tikko bija Stukelu saimnieks. Atteica. Tev atteica.

—      Ko atteica?

—     Jānis precēšot citu. Ar pūru. Naudas vien pieci simti ķeizara rubļu.

—      Bet Jānis?… — Mīle izkliedz.

—      Kot' Jānis var pret tēva gribu?

—      Bet… mēs … Tak viņš man zvērēja!

—      Kāds spēks ir puiša zvērestam bez tēva atvēlēs… — Māte velk galvas lakatiņu dziļāk uz pieres. Laikam slēpdama acu asarošanu. — Zvērests bez tēva svētības ir tikpat daudz kā vējš laukā. Stukelu saimniekam vajag bagātas vedeklas.

—      Mēs ar māti taisījāmies iet uz miestiņu pie Zbanska vai dzirnavnieka… Paņemt uz parāda… — Tēvs vainīgi pagriež galvu sānis. — Teicām Stukelam: lūkosim salasīt ko nebūt vairāk. Bet viņš: «Kas jums, plikadīdām, ko aizdos? Zeme, mājas uz parāda, uz izmaksu četrdesmit deviņos gados. Un kādas īpašas ienākšanas jums vēl var būt?» Meit… mēs…

—      Mīļā, labā, žēlīgā… — Mājās pārskrējusi, Mīle pieplok vecmāmuļas rokai. — Tev ir riebjamie stiprie vārdi. Palīdzi man Jāni paturēt. Kauču nober aprunāto sāli starp Jāni un to — bagātnieci. Tu teici: tā varot aizdzīt svešas laimes jaucējas …

—     Nelaimes čupiņa rnana… — Sirmgalve spiež mazmeitas plecus ar bumbujainiem kā virves mezgli pirkstiem, un viņas vecīgā, bakurētu izlāsumotā seja dziļi pietumst. — Nelaimīte mana tu… Ko pret naudu līdz spēka vārdi? Pret to lielo pūķi ar septiņām galvām?

Pūķi ar ragiem, kuros visu ķēniņu kroņi mirdz? . ..

***

Stukelu gruntnieka dēla Jāņa precības ar Aizdaugavas linu kupča pusprūša Joksta meitu Helēni līgavaiņa mājās vīkšā kā sendienās, pēc sentēvu paražām. Ij krāšņi, ij trokšņaini. Ar viju, meiju, vainagu, krāsainu dzīparu un lenšu plandu, ar sievu, meitu, puisiešu goda tērpu izrādi. Dančiem, līksmu ziņģēšanu, ziedojumiem mājas gariem, govju Māršaviņai, rijas tēvam, ko baznīcas kungi kā pagāniskus bargi nosodījuši. Ja precības nevīkšājis viscienījamākais novada saimnieks, droši vien mācītājs Tilliņš būtu pret tik traku elkkalpību sacēlis kājās gan draudzes pērminderus, gan valsts valdīšanu. Bet Stukelu saimnieks ir ieredzēts lielkunga pilī, Stukels rūpējas par baznīcu un mācītāju, un tad jau cienīgtēvam atliek vienīgi novīpsnāt. Sak, Lauku ezera krastā notiek vecmodīga ballēšana.

Brūti Stukelu mājās atved kungu modes ratos. Pajūgam pa priekšu rikšo jātnieks, turēdams rokā kārti ar plīvojošām zilām un sarkanām lentēm. Stukelos līgavu un līgavaini tūlīt ieslēdz klētī, notur tur vienu gaiļa dziedājuma reizi, izlaiž, apūjina, uzsprauž uz mājas jumta kuplu ozola meiju, un tad iet vaļa mielošanas un dzīrošana pie pagalmā izliktajiem cienasta galdiem. Stukelu saimnieks licis izbrūvēt trīs mucas laba mājas alus («Kroģeru vārītu žļurgu kārtīgos godos kauns likt galdā!»), atgādājis no .Stukmaņiem grozu saldā šņapsta, nokāvis aunu un puscūci, saimniece sacepusi kviešu karašas, izsutinājusi cūkas galvu, sasējusi dzeltenu sieru riteņus. Viesus te mielo godam!

Pēc ēšanas sievas un meitas sasēst uz gariem soliem pagalma rīta pusē. Ērmīgi kustas un gorās, šķiet, atdarina kādu sensenu izdarību, labā pieburšanu, teiktu vecmāmuļas. Sieviešiem pretī, arī uz gariem soliem, novietojas vīrieši. Bet viņi ērgojas pa savam. Bieži uztrūkstas kājās un lācīgi lēkā.

Mielasta galda galā, pilsētas amatnieka uzmeistarotos atzveltnes krēslos, baltos, pirkstainos precību cimdos, kam krāsains, sagšas rotājumiem pieskaņots valnis un bārkstis, cēli sēd svinību vaininieki — Helēnes mamzele un saimnieka Jānis. Patiesībā cēli tņras bagātā linu uzpircēja mantiniece, baltu kā dzirnavās nokūpējušu, jau manāmi krunkainu seju, turpretī viņas lācīgais saderinātais truli raugās galda malā un rauš ar piedurkni no pieres sviedrus. Šķiet, viņam maza daļa par pagalmā saradušos sievu un vīru trokšņaino ņurgu, viņu velkoši un stiepti trallinošo dziedāšanu.

— Nekūko, nenokar degunu! — Kad viesu uzmanība pievērsta līksmotājiem, Stukelu saimnieks iedūkstī dēlu. — Temp sīvo, ja tev kurāža citādi neturas. Tikai neizrādi, ka te kaut kas notiek ne pēc tava prāta!

Stukelu tēvs (viņam patīk uzruna «Stukela kungs») ir žigls kā krogus papus iedzērāju pieplūdē. Viņa gaišo matu kodeļa plivinās no galda uz pagrabu, no turienes uz pagalma vidu pie saimnieku tēviem, pie ziņģētājām sievām un pa mirklim arī pie ziņkārajiem, kuri viņpus stādaigu žoga. Lielākoties Stukels gan uzturas cienījamāko viesu sabiedrībā. Kopā ar tiem, kuri, saules slēpdamies, sēd pie krustkāju galda lielās liepas paēnā. Sīvo un saldo šņapstu te nobauda gan bagātās līgavas tēvs, gan pagasta vecākais Bogdānu Jānis un vecākā vietnieks Del Ies Andrs, gan Krustpils pristava skrīveris ilūkstietis Gri- bovskis, draudzes skolas kungs Alunāns un baznīcas pērminderi Variēšu Indriķis ar Teiļu Jāni.

Viesi apcerē seno latviešu godu izdarības, to saglabāšanas vajadzību — tagadlt, rītdien un turpmāk, ķeizara dotās lielās brīvestības un jaunās saimniekošanas kārtības laikā. Sak, ir no veclaicīgā kāds labums vai nav? Un kā izskatīsies, ja arī Joksta kunga meitas un Stukelu saimnieka dēla kāzās dzīros kā vecajos laikos — kā šāsdienas derībās. Vai tādas kāzas gruntnieka godam nerī- vēs kantes? Kā uz to skatīsies lielskungs, cienīgtēvs un pilsētas lielmaņi? Un galvenais — vai tādās kāzās nesara- dīsies pārlieku daudz baskāju, slinkuma lāpītāju ]aužu? Tādu kā plikadīdas aiz žoga? Pats debesu tēvs taču katram nolicis viņam piedienīgu vietu, kurā viņam jāpaliek. «Tev būs sava kunga bīties un mīlēt,» teikts baznīcas bauslībā.

Pagasta vecākais un viņa vietnieks, baznīcas pērminderi aizstāv dižo un prasto ļaužu nošķirošanu — saimnieku, kopmaņu, rentes muižiņu pārvaldītāju un citu darīšanu vīru visstriktāko nodalīšanu no tiem, kam ir tikai tukša tarba un plika dvēsele. Dižie ir izkarojuši dzīvē vietu ar čaklumu un neatlaidību. Prastie paliek prasti, tāpēc ka viņi kūtri un slinki. Caurs maiss paliek caurs maiss, palaidnis nepārtaps tikušajā. Kālabad tam, kurš ar neatlaidību, ar cenšanos ticis pie labāka, jāradojas ar pleiku?

Skolas kungs, pristava skrīveris un Stukelu saimnieks arī viņiem nepiekrīt. Neklājas rupji nodalīt vienas cilts mātes auklējumu, vienas tautas piederīgos. Taisnība, tautiešu pulkā ir gan čakli, gan kūtri, gan dievbijīgi, gan palaidnīgi, bet ar visu to tautai ir kopīga pagājība un viena nākamība. Dieva un Laimas novēlēta nākamība. Nupat augstā zemes valdnieka aizgādībā izvēršas latviešu saimnieciskā darbošanās. Latviešu zemes rūķiem, amatniekiem, darīšanu vīriem dota iespēja likt lietā savu uzņēmību, tikt uz augšu. Un to palīdz arī tēvu tēvu tikumi un ieradumi. Vai tad latviska dziedāšana aizaiz- viņu gadu Kokneses baznīcā, kad augstais Krievijas kungs un ķeizars un ķeizariene reizoja pa Vidzemi, mums neko nemāca? Visaugstais valdnieks koknesiešu un sēlpiliešu koru dziedātājiem tolaik izteica patikšanas vārdus turienes un galvaspilsētas kungu klātbūtnē. Un latviskā dziedāšana turienes censoņiem kļuva paskubinājums uz sabiedrisku darbošanos, arī andelēm un citādām šeptēm.

Un kā mūsdienās — suta dampju un dažādu skunsts būšanu laikos, kur vajadzīga prāta cilāšana, zināšanu mošanās, lai piedabū zemākos tautas brāļus pie gara gaismas, pie čaklas darba būšanas?

—      Bez senču ieradumu uzturēšanas, bez tautiskās kopības apzināšanas ļaudis ir grūti vest uz prāta cilāšanu, — skolas kungs saka. — Lai atceramies mūsu jaunības laikus, kad draudzē no seši tūkstoši dvēselēm bija maz vecāku un bērnu, kas mācēja lasīt un galvas gabalus skaitīt. Tolaik gaismošanas' ceļš uz kristīgu dzīvošanu vilkās cauri nezināšanas smiltīm, cauri kūtrības un negausības dubļiem.

—      Bijusi tālaika negausība, šodien es slavētu dievu rītā un vakarā, — pagasta vecākais rūc. — Vai tad var salīdzināt pirmsbrīvlaišanas laiku kalpa alkatību ar to, kas pašureiz? Lai arī kur gruntnieks grieztos, priekšā izslienas kalps un uzmācīgi prasa: «Zemi! Dod man manu tiesu zemes!» Zināms, es tādiem allažīt atbildu: «Vai tev ir līdzi kulīte, kur zemi iebērt? Ja ir, dabūsi riekšavu…» Tā es saku. Takšu plikadīdas kļūst jo dienas, jo nekaunīgāki. Šogad viņiem jau uzradies savs ķeizara pavēlēšanas klāstītājs — musinātājs Počkenieks.

—      Par Počkenieku, pagasta tēv, gruntniekiem un muižai nav jākreņķējas, — atmāj pristava skrīveris. — Pristava kungam ar Počkenieku smalki norunāts tā, kā vajadzīgs. Počkenieks no Krizburgas valsts kalpiem savāca iemaksu uz gaidāmās zemes rēķina un aizbrauca. Lika kalpiem gaidīt. Un kalpi — gaidīs. Pacietīgi gaidīs to

Pēterburgas debess mannu.

* * *

—      Ļau-ti-ņi! Ļau-dis! — Stukelu mājas pagalmā pārbiedētā balsī kliedz vasarniece — vasaras meita Ilža. Saimnieks bija viņu atsūtījis trenkt uz tīrumu kalpu Miķeli, miegapūžņi, kuram sen vajadzēja būt riežā. Ilža skrien uz gatves ceļu, uz rijas kalniņu, no kurienes viņa māj ar lakatiņu vasarāja nodruvotājiem un brēc gluži kā lūša plēsta:

—     Ļau-ti-ņi!… Pa-lī-ī-gā!

Klaigātājai linmatei ar prievīti pārjoztā garkreklā, kas viņai aizstāj ij brunčus, ij blūzi, līdzi pinas gadus sešus vecs puspliks puišelis un brēc aizraudamies.

Uz llžas auriem pirmā atmeimuro kalpa Miķeļa Grieta, šļederīgi stiepdama lupatdeķi ar cūku silei saplūktām zāļu lapām. Viņai pakaļ no rāceņu dobēm izklančo Stukelu vecmāmuļa. Un te arī atlobj pats saimnieks.

—      Kas noticis? Ko auro kā negudra?

—      Miķelis nogalējies!

—      Vai manu! — Nešļava izšķist Grietai pie kājām. Viņa sagrīļojas kā zibens apdullināta.

—      Negvelz! — saimnieks iebrēcas.

—     Miķelis pagalam …

—      Vai tu neesi driģenes saēdusies?

—      Saimniek, jānudien! … Miķelis padarījis sev galu. Pārgriezis sev rīkli. Viss vienās asinīs … Aptašķīts duncītis pirkstos vis.

Patiešām, naželi, vecas izkapts atcirtni — savu bārdas skujamo asmeni, pašslepkava vēl tur samiegtu labās rokas pirkstos. Sprīdi garu dūcīti koka iespalā, ko apņem misiņa gredzens, šķiet, nošķeltnis no izšautas ģēģera bises patronas.

Sevi nogalējušais kalps guļ, pārkritis pār pirts lāviņas galdiem, spocīgi atgāzis kodeļaino galvu, balti izvalbītās acis pavērsis pret atbīdīto gaisa lūku noglumi melnajos pirtiņas griestos.

Viņš tik cērtienīgi šķēlis savu dzīvības āderi, ka nokritis it kā nopļauts tai pašā vietā, kur stāvējis. Pat roku un kāju krampjainā saraušanās nav bijusi pietiekami spēcīga, lai nogrūstu uz lāviņas malas nolikto sūkalu bunduļu, ap- lupušo pavārnīcu un turpat pēc rītišķa maltītes pamestos pastrēbiena skutulus — māla bļodeles, no bērza piepes izdobtos pupu iebērtņus. Neapgāzti palikuši arī sarindotie stulpiņi un ķeblīši, ko iepriekšējā dienā pēc ļaužu mazgāšanās sanesuši pirts mītnieki. Miķeļa ģimenei atļauts uzturēties pirts mazgājamā pusē dienās, kad nekurina krāsni tiem, kuri te nāk nopērties un apskaloties. Par pastāvīgu kaktu kalpa ģimenei Stukelu saimnieks ierādījis pusi priekšiņas un neapsildāmo pirts gala pie- būvīti.

Miķeļa Grieta kunkst pie nelaiķa stingajām kājām. Glāsta nomirušā pēdas, pieplok ar lūpām pie nomelnējušajiem kā ieres vīra pirkstiem, pie uzpampušajām potītēm.

—     Ka tava sirds to pieļāva? Kādēļ tev vajadzēja sita tērēt manu dzīvību? Un Andrīša mūžu? …

—      Jau stīvs! Nogalējies tūlīt kā atklančoja no tīruma ar aizlauzto sirpi. — Stukelu saimnieks aizskar elpot beigušā kamiesi. — Beigts un pagalam. Kaklā klapatu klapatas. Viskarstākajā darba laikā. Un tu, vecā, kur tev bija acis, kad tas aptaurētais te… — viņš uzbrēc Stukelu vecmemmei.

Nenopurinājusi ravēšanā, starp sakņāju dobēm rāpojot, satriepto priekšautu, māte klana galvu un berzē acis.

—      Vait' man dēlietis jāgana? Vait' man varēja nākt prātā, ka kristīgs cilvēks pats laupīs sev dzīvību? Tak viņš pirms duršanās, kā nekas nebijis, esot pavisam prātīgi nogriezis puiškinam maizes šķēli. Ilža klētspriekšā, pupas kuldama, redzējusi.

—      Redzēju, redzēju, — vasaras meita apliecina. Pie viņas pieskrējis pārbiedētais Andulis. Viņa pirmā uzgājusi nogalējušos. Puišelis tinies tēvam pa kājām, prasījis ēst. Abi iegājuši pirtspriekšā, kur Miķelim uz vadža kulīte ar maizi. Miķelis nogriezis no ņukas riku, pasacījis: «Ēd nu, dēliņ!» Un, kad puika izgājis, aizrāvis pirts durvis. Palicis viens.

—      Pēc nelaimīgās tiesas. Pēc pagasta mājas… Un kad pēc tam viņš ar tevi, tēv… — ieminas saimnieka Jānis. (Nu jau gandrīz visa Stukelu saime salasījusies pirts pie- slieksnī.)

—      Gvelži! Ko jūs visi te saskrējāt? Kas jūs šurp sauca? Kā mušas uz sprāgoņu. Laikam auzu lauks pats nopļau- sies! Tā ka visi būtu atpakaļ uz tīruma!

Šķiet, Stukelu saimnieks mestu kalpiem un dieniniekiem ar malkas pagali, ja tā bijusi pa grābienam.

Dienaszagļi! Tādiem viens pīpis, vai tīrumā graudi birst no vārpām, vai biežajās lietavās sējumu nodruvošana kavējas vai ne.

—      Tā ka visi tūlīt būtu riežas strīpā! Ja turēsies sauss laiks, rausim cauri visu nakti, kamēr pļāvums sazārdots.

—      Rausim cauri visu nakti … — gremj vecākais no gada puišiem un ar niknu aci atskatās uz saimnieku, kas pirts priekšā. — Kauču devis cilvēcīgi paēst!… Neba Miķeļa izmisībā izpalika mūsu saimnieka akmenscietā sirds.

—      Pēc praceses, kad tiesa Dzirkalim piesprieda no Miķeļa to trako maksāšanu, tos sešdesmit rubļus skādes, — ierunājas vasaras puisis Ādams, — aptiesātais lūdzies saimnieka tēva palīdzību. Sak, šitādā postā. Šis kopš mazotnes saimniekam uzticīgi kalpojis. Turplikam rāceņi, ko šis kopis saimnieka atvēlētajās dobēs purvienā, negantajās šāsvasaras lietavās sapuvuši mielēs. Un plēsumā iesētie lini sakrituši veldrē. Sieva un bērns badā, kauč lai zobus vadzī kar. Tādā izsamisēšanā nabadziņš gatavs uz visu.

—      Bet šķērst sev pušu rīkli… — saimnieka Jānis ierunājas un apklust. Taisnību sakot, Ādams neko aplamu nepateica. Izmisumā cilvēks spēj ir akā noslīcināties. Cik tad no neprāta trūka viņam pašam, kad tēvs aizliedza Mīli, kad slānīja ar apaušiem, lika uzģērbt elšķinu uz rādīšanos tai Jēkabmiesta ģiltenei? Prāta karstumā viņš, Jānis, paķēra no vāgūža grodos grožus un piedarbā pie sijas uzmeta cilpu. Un, ja ne māte ar vaimanāšanu un asarām, ja ne viņas rāpošana pa klonu uz plikiem ceļiem, diezin vai viņš nebūtu aizžņaudzis sev dvašu.

Jābūt taisnīgam: kalpa Miķeļa dzīve bija pilnīgi sagriezusies grīstē. Trūcība, sieva vārgule kopš otrā bērna dzimšanas. Vecāko dēlu Pēteri nolīga amatā, cerēja, puisis tiks pats savā maizē. Bet skrodermeistars Dzirkalis — meistars un gruntsmāju saimnieks tur viņu kā trenkājamu zeņķi. Amatu nemāca, tik vien atjauj kā karsēt gludināmo dzelzi un izlasīt trākļa diegus no šuvu vietām. Tepat trīs gadus mājā un tīrumā nokalpina par izsmieklu uzpūtīgajiem meistara zeļļiem (Dzirkalim strādā četri amata zeļļi, kas lielmaņiem uzšuj goda kārtu pēc Rīgā. pirktām modes šnitēm), un, kad pusis sadūšojās patstāvīgi sadiegt svārkus, naktī pats uz savu roku sāka rīkoties ar šķērēm un adatu, meistars dusmās ar sveci izsvi- lināja Pēterim aci. Kad Miķelis atņēma kauslīgajam savainoto dēlu, Dzirkalis viņu iesūdzēja pagasta tiesā. Bet tiesa kalpam Miķelim piesprieda skādes atlīdzinājumu. Sešdesmit rubļus sudrabā. Par kaitīgu izdarīšanu, par līguma laušanu, par varmācīgu darbinieka aizvešanu. Dzirkalim, diviem zirgiem apstrādājamas grunts mantinieces vīram, pagasta lielmanim, bija gana liecinieku, turīgu māju saimnieku, kas apzvērējuši: «Kā dievs debesīs, viss, ko Dzirkaļu tēvs saka, ir tīra taisnība. Gājēji tagadīt pagalam izlaidušies vaļībā.» Jānis Miķeli pazīst kā godprātīgu kalpu. Čaklāko no čaklākajiem.

Zinājis tēvs, Stukelu saimnieks, kādas ģeķības mujas Jāņa galvā, būtu kūliens, būtu sūdzēšana pie mācītāja, liet ko tur darīt, ja reizēm dievs uzlaiž puisim ēverģēlīgu

prātu? …

, • * *

Kad kapu šiliņā ceļš sāk vērsties uz augšu, uz kapsētas kalniņu, zirgam, kas velk nedabiskā nāvē mirušā zārku, atņem spēku. Ij trīs gadus vecs sugas melnis vairs nespēj pavilkt pusaudža šķirstu. Apstājas un netiek no vietas. Domāt, lopa kājas un visi ratu riteņi pieķēdēti zemei. Vai arī vezums iesprūdis celma saknēs kā citreiz arkla lemesis līduma laukā. Veci ļaudis teic: pašnāvnieka pīšļiem kapsētas robežās uzklūpot no visām pusēm saradušies nešķīsteņi — tumsas gari, dvēseļu žņaudzēji, ēni un slotas kāta jādelētājas. Dzīvo asiņu sūcēji, ļauno spēku mūdža, kas mitinās dūkšņos un spoku gravās, kas uzglūn vientuļiem gājējiem, neapķērīgiem cilvēciņiem. Kuram katram nejauceņi nav redzami, bet bērinieku zirgu tie nokausē slapju uz līdzenas vietas. Tad izvadītājiem atliek ņemt pašnāvnieka zārku uz rokām un stiept pašiem, atgaiņājoties no neredzamajiem uzbrucējiem — kniebējiem, dūrējiem, kāju cirkšņu žņaudzējiem.

Tā ļaudis runa. Un tic, ka ta tas ir. Un sarodas no tuvienes un tālienes skatīties negodā mirušā bedīšanu.

Miķeli no Stukelu mājām rok ceturtdienas pievakarē, lai zirdzinieki un citi vīriešu kārtas bērinieki neizšķiestu par daudz dārgā darba laika. Rok ceturtdien, jo līdz svētdienai mirušo mājās turēt nevar. Stukelu saimnieks ir norunājis runājamo pagasta namā, pristava kancelejā un mācītāja Tilliņa kambarī. Un tagad dažās stundās līķis jādabū smiltīs. Sijpus kapu sētas, neiesvētītā zemē, kā nolikts grēkāžiem — patvaļniekiem.

Dēļu zārks klandzinās malkas vedamajos rāmja ratos — drangā, ko velk dīriķim promdodamā ķēvele. Grožo Stukelu saimnieka dēls Jānis, aiz zārka kāpj māju puiši. Viņi būs zārka nesēji, jo Miķeļa pusaklais Pēterelis un nelaiķa svainis Ādams ar vienu stīvu kāju tādi cāļa svara cēlāji vien ir.

Pie Catlakšu kapsētas, kurp mirušo ved, sanācis kupls pulks skatītāju. Vairums ošņu vecas, ziņkārās ciemu sievas, kurām rūp redzēt, kas notiks ar «šito Belcebula

esmu». Un pulciņš muižas gājēju: tēvi, puiši, sievas. Pienācīgi saģērbušies. Izejamajos kamzoļos, āra galvas lakatiņos, ap pleciem rūtainas seģenes.

Sieviešu klaidā ir arī Pāpuļu Mīle. Melnā aubē, zili melnā jakā, garos, tumši strīpainos brunčos — kā pērmindera vadītās miroņa izvadībās. Mīli ieraudzījis, Stukelu Jānis samet grožu likumu uz zārka, soļo atskatīdamies, it kā grasīdamies teikt: «Man ar tevi jāsatiekas. Man ar tevi jāizrunājas.»

Patiesi, Jānis grib izrunāties ar atteikto līgavu.

Kad nogalējās Miķelis, citi gājēji un kaimiņi kalpu nosodīja: «Gļēvuma padevība nav cilvēka cienīga!» Un tad arī Jānim iekrita prātā, ka viņam nepiedien pakļauties tēva gribai. Vai mazums saimnieka dēlu, kuri nomet tēva silto vadmalas kārtu ar naudas muķi svārku iekškabatā un aiziet pasaulē? Nelabi kļūst no iedomas vien, ka viņam būs jāguļ vienās cisās ar nemīlamu, vecīgu prū- seni Helēni, merli no sievišķa.

—      Vej, vej, groži zemē! Nupat nelabais grābs! …

Jānis metas uz priekšu, ķer grožus un — pašā laikā. Tie

vēl nav iepinušies ratu dīselē, ritenī, savarzājušies zirga kājās. Līķrati līgani virzās kalnup, nav nedz velnu, nedz spoku, nedz nešķīsteņu, ko māņticīgās vecenes teicās ma- tījušas lecam no glūņu gravas uz ceļa.

—     Griez uz labo! Tagad uz labo! Līdz kumpajam bērzam šijpus kapsētas kalna! — sauc vienacis Pēteris un Miķeļa svainis, kam tā stīvā kāja.

Jānis pārmetas pajūgam otrā pusē, pievelk labo grožu. Ķēvele iekrācas, atsperas un sāk kārpīties pa skujām nokaisījušos smiltaini. Stukelu vīrieši un viņiem līdzi vēl daži no malā stāvētājiem pieķeras ar rokām ratu rāmim, balsta zārku.

Pie kumpā, vēju vai cilvēku sakropļotā bērza ar kraupju apaugumiem viņi ņem šķirstu aiz līķa nesamajām jostām, noceļ no ratiem un četratā sīksolīšos barā ar bēriniekiem virzās uz smilšu čupiņu apņemto bedri.

—      Derētu dziesma. «Mēs šeitan esam viesi», vai?

—      Baznīcas dziedāšanu cienīgtēvs aizliedza.

—      Tad kādu veclaiku žēlabu peršu.

—      Pagānisku ne! (Jānim šķiet, bildēja bija Mīle.)

—     Lai paliek. Lai būs bešu! — Miķeļa Grieta kūļojas līdzi zārkam. — Viņš tāpat nedzirdēs. Viņam vis- viens. Tikai dabūt ar godu zemē.

—      Būs pa godam, būs… — Apdzinuši ošņu večas, nesējiem palīgos nāk izejamajos kamzoļos ģērbušies kunga kalpi. Varbūt Veselu, varbūt Jaunās muižas dieninieki.

Nebijis Stukelu Jānis tā aizņemts ar domām par Mīli, viņš droši vien brīnītos, no kurienes svešiem puisiešiem tik tuvas saimnieka māju gājēju bēdas. Ne tie viņam rada, ne vienas riežas pjāvēji.

Šķirstu novietojuši uz smilšu uzbēruma, nesēji atkāpjas līdz kapsētas iežogam.

—      Kungs, apžēlojies par tavu grēcībā klupušu avi…—- skaita Miķeja svainis.

—      No zemes tu esi ņemts, un par zemi tev jāpaliek, — turpina sirms vīrs.

—      Bet nepiemeklē, ak, kungs, izsamisēšanā aizgājēja pakajpalicējus. Palīdzi viņos uzturēt uzticēšanos taisnības rītam, — tālu saklausāmi teic viens no zārka nesēju pie- palīgiem, šķiet, muižas gājējiem.

—      Ej, ēj, jūs tur! — no aizvaļņa, no kapsētas, kāds sauc klaigu balsi (Zīlānu pērminderis). — Nekādu aizlūgšanu! Nekādas izvadu dziedāšanas! Sev dzīvību varmācīgi ņēmuša apglabāšanā aizlūgšanai, pieminēšanai nebūs būt! Laidiet zārku dobē! Un tūlītiņās beriet bedri ciet!

—      Rāmāk, pērmindera tēv! Ģienīgtēva svētumus šiten neviens pulgot netaisās, — atcērt muižas kalpi. Un tagad savs pusducis roku tver dvieļu galus. Šķirsts sasveras, sakustas, it kā tajā noguldītais trūktos augšā, mirklīti zārks karājas virs kapa bedres, pēdīgi nogrimst tajā.

īpaši apbedu vajadzībām austie, grožu garie linu dvieļi nostriegst gar bedres ruzi dzelteno zemi gluži kā rudens aukstumā nosarmojušas dēju nošķilas.

Dvieļus izvelk, nošķind vairāku roku tverto lāpstu dzelzs. Bet, pirms lāpstotāji noliecas, no visām pusēm stiepjas plaukstas. Grābj smilti, met to, un tā dunēdama krīt dziļumā uz zārka vāka …

—     Trīs saujas smilšu dārdēs kā zemes pēd'jais gods…

Te priekšā iznāk stukeliešiem gluži sveša meita un kāds

muižas puisis. Viņa tur rokās lēzenu sarkanmāla bļodu, pilnu ar pupas lieliem rudzu maizes kripsniņiem, viņš — brandvīna krūku un skrodera uzpirksteņa metuma alvas mēriņu.

—      Ņemiet un baudiet, aizgājēju pieminēdami.

Bēru cienasta dalītāji atbīda Stukelu Jāni sāņš. Un Jānis virzās klātāk Mīlei. Mīle ir ār raudošo Miķeļa atraitni. Apskāvusi viņu, kaut ko teic viņai pie auss.

Kapu kopiņa uzmesta. Nu stiepjas sieviešu rokas ar brūklenāju mētrām, ar skuju zariņiem, kliņģerīšu ziediņiem.

«Kur viņas to visu līdz šim slēpa?» brīnās Jānis. «Pir- māk nemanīja ij lapu drostiņas.»

Stūraini placenisko paugurīti pārklāj zeltaini iepunktēts zaļumu pārklājs.

—      Tie, kas cieš iekš šā laika, tie dzīvos un izdzīvos, kamēr savu mazo brāļu mocītāji reiz kauks līdzi zvēriem tuksnesī, — saka zārka nesēju piepalīgs. Un tad nesa vieši kā pelēku strazdu klāns aizplāj pa nogāzi. Pie kopiņas paliek tikai Stukelu ļaudis, dažas ziņkārās vecas, nelaiķa bērni un Grieta ar Mīli.

Jānis pienāk Mīlei vēl tuvāk klāt. Bet viņa Jāni neredz. Turpina runāties ar Grietu. Acīm redzot, viņa grib atraitni par kaut ko pārliecināt.

—      Kad es pabiju kopā ar māsām un brāļiem,—Jānis dzird Mīli sakām, — es sevī pārtapu citā cilvēkā. No manis atkrita viss pasaulīgais. Es matīju Jēzu sev līdzās, un man sirdī kļuva viegli kā putnam gaisā. Kā dieva Cilvēks — miesta šneideriene Marija bija teikusi. Tā bija Marija, kas mani atrāva no Daugavas. Viņa mani aizveda miesta būdiņā pie māsām. Tur mēs visas kopā lūdzām dievu. Un tur es dzirdēju līdzību par nezālēm, kas starp kviešiem aug un galā tiks iemestas degošā ceplī. Es atskārtu, ka pastarā dienā, kad pestītājs vedīs sev uzticamos mocekļus šajā saulē, mums visiem tiks simtkārtīga atmaksa.

—      Ko man līdz simtkārtīga atmaksa pēc nāves, ja maniem nabaga tārpiņiem, maniem bērniem, jācieš tikpat briesmīgi, kā esmu cietusi es un mani dzimdinātāji.

—     Tak Kristus brāļi zemes netaisnību nemana.

—     Toties visi citi mana, — Grieta attrauc. — Un to citu ir nepārskaitāms pulks.

7. NODAĻA

«PLIKU REDZ TALU, RUPJU TUVU»

(Latviešu tautas paruna)

—      Plūdi, krusa … Sprādži, tārpi… Meža cūku norakti tupeņi… Lopu krišana … Asinssērga… Viss, kā blbelē pareģots, kā praviešu priekšā teikts, kā rakstīts apustuļa Jāņa parādīšanās grāmatā …

—      Pēc dieva zīmēm, mīļā, pēc dieva zīmēm. Redz, pelnu dienas nedēļā mēnesim bija mākoņu aste. Zvaigznes dega sarkani kā vilku acis. Un viena trepieša govij atskrēja teļš ar divām galvām. Sapņos cilvēki atkal un atkal redz slīkoņus, tiekas ar varmācīgi nogalētiem. Es pati aizviņ- nakt…

Ko teicēja aizviņnakt redzējusi, Andrievs nesadzird. Viņa krūtis plēš dzelzs raukšņi, spiež varmācīgu roku elkoņi. Un rīkli pēkšņi sagrābj slīpernieka pirksti. Atkal glumas, aukstas dēles sūc viņa aukslējas, kož deniņos, urbjas zem acu zīlītēm. No sāpēm, no elpas trūkuma Andrievs gārdz, gandrīz iekrīt nemaņā. Laikam jau gār- dziens bijis tālu skaļš. Tik skaļš, ka to ir sadzirdējušas runātnieces rijas kula priekšā. Nu jau viņas ir pie Andrieva guļas — salmu klēpja rijas piekrāsnē, un pār puisi līpina kūpoša skala liesmele. Skalu tur rokā viena no pienākušajām sievām, lipinošā guntiņa met uz apkārtni ķēmīgu atgaismu. Uz abām sievām, uz melno, lielo krāsni, uz labības kaltējamajiem ārdiem, uz atvērtajām

lūkas durvīm, uz trijzaru labības dakšām, spaini, ūdens ķipīti, slotām, paegļa zaru sagubojumu. Te visam, kas vien tiek Andrieva acu tvērumā, ir ērmīgs, pat spocīgs apveids. Liekas, sirdzējam no visām pusēm uzglūn lietuvēni, ragaņi un dažādi vārdā nenosaucami baismoņi.

Andrievs ir slims, grūti slims. Mokās karstumos jau vairāk kā nedēļu. Salija pļaujas laika lietus gāzmās, izmirka un apsala, stiepdams no tīruma samirkušo labību uz riju kaltēšanai. Kratījās drudzī tikmēr, kamēr novēlās. Pēc tam viņu uz kājām neuzcēla vairs nedz Ļamānu saimnieka uzkliedzieni un grūstīšana, nedz mājas sievu nostādinātie Jāņu zāļu uzlējumi, nedz arī mājas puišu gunsdziras malks.

Labuma nebija arī no ciema dakterīšas Miesta Dārtas «ierunātās» sāls un «savārdotā» ūdens, ar ko Andrievu dzirdināja riebēja kaimiņiene ar iesauku Lejas ļaužu māte. Slimība blīda un pletās, it kā par spīti riebējiem un zāļotājiem. Nedēļa, otra — un puisis jau klepoja gārgdams, domāt, viņam krūtīs skalinās krēpu duļķis. Klausīdamās Andrieva krekšķos, mājas sievas šausminājās: «Šitā cilvēks jau var izvemt visas iekšas!»

Tad saimniece, Ļamānu jaunā memme, uzstājās, lai Andrievu gādā no dzīvojamās mājas prom. Arā no kukņas aizceples, kur viņu guldīja kalpu sievišķi. «Man no viņa nemitīgās tešanas krīt ciet ausis. Vēl pielaidīs Vildiķītim delamo vai citādu nejaucību.» Un tad saimnieks lika Andrievu ar viņa cisu maisiņu atstiept uz riju.

«Tagadīt kurinām rijas krāsni labības žāvēšanai,» saimnieks attrauca mājiniekiem, kas bozās par nežēlību pret gājēja cilvēku. «Puisis būs siltumā, būs pie miera. Turp- likām rijā varēs svabadi burties Lejas māte. Varēs taisīt lielo piekritenes izdzīšanu, uz ko jūs te visi pastāvat. Lai nāk Lejas māte un lai šiverējas vesela!»

Tā Andrievs vārgst Ļamānu labības kaltē. Lielākoties viens pats un tumsā. Jo kuriķis, labības kūlēji, graudu vētītāji, zārdu krāvēji un izkrāvēji pašlaik te ienāk reti. Piekrauj seru, iekurina krāsni, aizbultē lūkas un iziet.

Lejas māte ir atnākusi Andrievu dziedināt. Jā, tā ir Lejas māte, Andrievs viņu pazīst. Un viņas palīdzi Jēkaba māti, kam tas degošais skals rokā. Viņas arī Andrievs pirmāk dzirdēja runājamies kula pusē.

— Turies, Andrieviņ, turies, dēls… Tūlītās tevim kļūs vieglāk. Nepadodies!

—      Es jau nepadodos … Es … par spīti…

—      Par vai ne par spīti, bet cilvēkam allažīt kā kaķim kritienā jāturas uz kājām.

Lejas māte piebīda Andrievu klātāk sienai, iegroza sēdus, liek skala turētājai atiet tālāk uz plāna vidu un — aizsāk dižo slimības izdzīšanas izdarību.

Viņa iegremdē vienkoča spainī plāna slaukāmo žagaru slotu ar zariem uz augšu, tad ņem ķipīti ar ūdeni. Nomurmina kaut ko pie sevis un tecina vieglu jo vieglu strūkliņu uz slauķes žuburiem. Klanīdamās un čukstēdama saskalina spaini un pēdīgi piebīda to Andrievam cieši klāt.

—      Nomazgasim pieri, muti un acis. — Viņa smeļ plaukstās «apvārdoto» ūdeni.

Apslacinājusi slimo, dziedniece izvelk no azotes dū- cīti, plakanu un strupu kā gušņu duramo. Uzceļas, iet pie durvju sliekšņa, nodrāž no tā skaidiņu, tad pie vienas, pie otras, pie trešās sienas un no baļķa nogrebj pa skaidiņai. Pēc tam ar slotu krusteniski pārslauka klonu. Sarauš skaidiņas un saslaukas čupiņā pie sirdzēja kājām, uzmet drazām virsū paegļa zariņus, pārkaisa ar dzeltenu kā circeņu zāles pulveri un — aizdedzina. Zili melni, elpu smacējoši dūmi plandīdamies stīdz pret rijas ārdiem. Bet kūrēja neļauj tiem izplūst — gaiņā ar galvas lakatiņu, vēdina virsū Andrievarh.

«Apkūpina. Apkūpina ar paegļiem un zēveli. Kā viņu- laik, kā mazotnē māmuļa.»

Un pēkšņi it kā pēc burvju vārda pieminējuma Andrievs dūmu plandā skata pagājušo. Redz sevi Skramānu istabiņā uz guļamās lāviņas pārbīlī saucam māmuļu. Viņš ir tikko sapņojis baismu sapni: viņam uzbrucis briesmonis — puszvērs, puscilvēks. Andrievs kliedzis, bet drausmais viņam aizspiedis rīkli.

«Memm, viņš mani briesmīgi žņaudza…»

«Ej nu, ej,» māte mierina dēlēnu. «Tevi izbiedēja runcis. Ķepiņas apsaldējis, meklēja tavās cisās siltumu. Bet tu pinkšķi. Nemaz tā kā vīrieša cilvēks.»

«Nemaz tā kā vīrieša cilvēks.» Andrievs to ir dzirdējis nezin cik reižu. Jau no tēva, kamēr viņš dzīvoja, kamēr kalpoja saimniekam un apstrādāja savas pusotras pūrvietas algas zemes. Tolaik četrus gadus vecajam Andrievam lika ganīt vistas. «Jāstrādā visiem, jāstrādā. Un visupirms vīriešu kārtas cilvēkam. Uz priekšdienām mēs ar mammuku ņemsim vēl otru algas zemi. Ja neslinkosim, ja čakli strādāsim, tiksim pie rentes gabala un tad varēsim dzīvot paši par sevi. Un tu arī strādā kā vīrs!» Bet cilvēka bērns Andrievs nevar bez rotajāšanās. Viņš krāj oļus, zīles, čiekurus. Smilšu dobē ceļ mājas, muižu, baznīcu. Bet, kamēr viņš būvējas, darbs — ganīšana aizmirstas. Un notiek, ka lapsa ielavās pagalmā un būvmaņa deguna priekšā aiznes vistu.

Sliņķi per. Bargi per.

«Nemaz tā kā vīrieša cilvēks,» pēc vīra nāves (tēvu meža darbos nospieda krītoša egle) sūkstījās māte, aizlaidusi Andrievu Skramānos par cūku ganu. «Cūkas nevari novaldīt? Saki, cūkas skraida kā vilki… Un kas no tam? Kam tev kājas, kam tev gana pātaga?»

Tai laikā māte jau mocījās ar krūšu kaiti. Dzēra «plau- šiņu šūniņu» noviru, čemoja paegļu ogas, kūpinājās paegļu skuju dūmos. Un pie reizes apkūpināja savu nepa- devušos dēlēnu arī.

Andrieva māte nomira pavasarī, lapu plaukstamajā laikā, bet pirms tam, ziemu, pie plīts vai skala gaismas viņa mācīja dēlu boksterēt. «Tev jāielauzās grāmatā. Lai vakaros, gulēt laizdamies, tu varētu noskaitīt lūgšanu. Dieviņu nepielūgušam, cilvēkam gulēt neklājas.»

Dūmaina istaba, skala uguns ir bijušas Andrieva mūža neatņemama daļa. Kalpa zēna, kalpa puiša dzīves daļa. Ļamānu sētas saimes galā garajos ziemas vakaros, kad klona vidū klab ratiņu pamijas, čīkst tītavas, klaudz aužamo steļļu paminas, sasitas auklu vijēju kāši, grab sētavu pinēju kaula irbuļi, bunduļu grebēju skrīpsti, Andrievs gādā par apgaismojumu: uzrauga skalturi, bļodā ar ūdeni nobirdina oglītes, nodegušā skala vietā iesprauž citu. Un, cik laiks atļauj, lasa pret gaismu pavērstu grāmatu. Bībeles stāstus, «Acīm redzēto ceļu uz debesīm», «Augstas gudrības grāmatu», laika grāmatas. Ļamānos taču ik mēnesi iegriežas pērminderis un skolas kunga palīgs. Un labākajiem grāmatniekiem, tādiem, kas lasa bez stostīšanās, rāda, kā jāraksta. Vispirms ar ogli uz tāss, tad ar gripeli uz tāpeles.

Andrievs cītīgi mācās rakstu, slepus cerēdams kādreiz palasīt mājnieku daudzināto «Melno bībeli». Grāmatu ar melnām lapām un baltiem burtiem. Melnās bībeles lasītājs varot uzcelt mirušos, panākt lasītāja vislielāko vēlēšanos. Andrievs daudz nevēlētos: tikai atsauktu māmuļu un tēti, un lai viņiem būtu kalpa zemes stūrītis ar būdiņu dzīvošanai.

—      Bet tagadīt tev, puis, jānoēd šīs pīlādžu ogas, — Andrievu no atmiņām atsauc Lejas māte. — Noēd visas septiņas uzreiz, vienā košļājumā. Un aizmiedz. Drīz, pavisam drīz būsi vesels.

♦ • »

Pavisam drīz Andrievs gan vēl vesels netiek. Paiet krietns laiks, kamēr viņš bez pieturēšanās pie sienas pieceļas no guļas, kamēr, uz nūjas balstīdamies, iziet sētsvidū. Taču, pirms tā notiek, pie Andrieva ierodas draudzes pērminderis — Ķoderu Mērnieka tēvs.

—      Paskat, cik mīlīgu saulīti dieviņš pagādājis. Gozējies tik un veseļojies! — viņš uzrunā Andrievu. Puisis ir nolīdis aizrijā pie piebūves sienas, ļaujas rudens saules siltumam. Pērminderi nākam viņš nav manījis. Ķoderu Mērnieks stāv pie piebūves pakša, izspraucis plato kā lāpsta bārdu, ar roku atstutējies pret salmu jumte|a kārti.

—      Nu labdien, Andriev! — Viņš pienāk puisim klāt. — Veros, tu esi tikpat kā uz kātiem. Jā, dievs uz grēciniekiem dusmojas, bet, kas ir dievbijīgs un viņa prātu tur, tādu debesu tēvs uzklausa. Tā stāv rakstīts svētajā grāmatā. Ko nu tev vairs bēdāt. Dieniņa, otra — un tu stupāsi ar citiem strīpā.

—     To stupāšanas līdzību saimnieks man …

—      Es, dēls, atnācu tevim pavēstīt mācītāja kunga gribu, — pērminderis pārtrauc puisi. — Tev vēlēts nākt pie iesvētību galda kopā ar citiem draudzes jaunekļiem. Tikai pirms dievvārdiem tev jāpieiet ģērbkambarī pie cienīgtēva.

—      Bet ko saimnieks?

—      Cienīgajam ar Ļamānu tēvu ir jau viss norunāts. Tevi pieņem pie dievgalda, un tu tieci tiesībās pielīdzināts pilnam puisim.

—      Tak saimnieks mani…

—      Ļamānu tēvs vēlē tev visu labāko. Kā gruntīgi ticīgs saimnieks, kam dievs un valdīšana uzlikusi gādāt par savas saimes ļaudīm. Zināms, dažreiz saimnieka vardi un darbi kādam no saimes var izlikties netaisnīgi. Bet — tikai izlikties. Ja cilvēka bērns ļaujas aplamai spriedelēšanai. Bet saimnieks grib gājējiem tikai labu. Kā sacīts dieva vārdos: ko tas kungs mīlē, to viņš arī pārmāca.

—      Mīlē un pārmāca?

—     Tālab ka pārmācīšana tam, kuru pārmāca, nāk labumā. Pēc tam viņš daudz ātrāk tiek pie taisnības atzīšanas. Tāpat arī putns — spalvu met, bet tālāk skrien.

—     Nesaprotu… Ļamānu saimnieks pats laiž mani iesvētīties?… — Andrievs par šo lietu gribētu vēl parunāties, taču Ķoderu tēvs kļūst nevaļīgs.

—     Man tagadīt jāiet… Draudzes valsts darīšanas. Sakāmo es tev esmu pateicis, tagad tava kārta darīt darāmo.

Tā jā. Vai tad nepietiek ar to vien, ka pērminderis atbrauca uz Ļamāniem, ka uzmeklēja Andrievu, pavēstīja viņam mācītāja kunga un saimnieka žēlsirdību? No viņa puses tā jau ir vairāk nekā labsirdība. Citā reizē, citos apstākļos viņš tā vis nebūtu rīkojies.

Citā reizē… Pirms diviem gadiem, pirms gada. Arī šo pašu. pavasari — ne. Tikai pašlaik. Gājēju un dieninieku negantas rūgšanas reizē. Kad visiem pagasta un draudzes amata vīriem no augšienes ieteikts turēties savaldīgi, ar apdomu. «Nekā tāda, kas varētu piegāzt de- gamo eļļu jau līdz uzliesmojumam sakarsētajām kungu un kalpu attiecībām!…»

Viņa gaišībai apriņķa ispravņikam pienākot ziņas, ka ' pagastos, valstīs notiekot slepenas kalpu pulcēšanās. Sanākušie spriedelējot par zemes dalīšanu, par bezzemnieku taisnību. Un sliktākais tas, ka varasvīri par to uzzinot tikai daudz vēlāk, kad pulcēšanās beigusies un spriedelē- tāji izklīduši.

«Pie vietējās varas nesējiem ziņas par slepenajām pulcēšanām nonāk pa aplinkus ceļiem, caur otrām vai tre- šām ausīm,» — tā izteicās ķeizara varas augstākais pārstāvis Krustpils valstī — pristavs Cernovs. Par to pašu | bilda arī nupat Krizburgā iebraukušais miertiesnesis So- ; kolovs.

«Pagasta valdīšanai, draudzes priekšniekiem par radušos stāvokli neuzkrītošā kārtā jādara zināms muižu darbiniekiem un kronim uzticamākajiem ļaudīm no saimnieku kārtas.»

Protams, Ļamānu saimnieka jaunpuisim tas nav jāzina. 108

—      Tīruma, rijas, tāpatīt meža darbiem tu, Andriev, esi vēl par švaku. Toties saārdītās katoļu baznīciņas ķieģeļu appucēšana ir pa kaulam arīdzan večukam ar izžuvušām, tikko kustināmām kājām. Došu tev līdzi darbinieka maizi, paslavas un apavus. Un lielā puiša algas daļu kā jebkuram gājējam, ko saimnieks atlaiž nopeļņā vai amatā. Ta- gadīt tu esi vienā kārtā ar citiem lieliem puišiem.

Dievgaldu nobaudījušo kalpu Ļamānu saimnieks izvadīja uzsvērti labvēlīgi. Domāt, puisis ar grožu līkumu sajoztajā pussvārkā, ielāpainu maisa paudeli plecā ir viņa paša auklējums, tikai tēvs nav īsti drošs par jaunekļa apdomīgumu, dzīves zināšanu. «Sak, turies, Andriev, godam. Pie katoļu baznīčeles nojaukšanas būs vīri ar dažādiem karakteriem, un sava ute kažokā ir katram.»

—      Strādā kārtīgi, — viņš piesacīja Andrievam. — Strādniekam dienā maksās divdesmit trīs kapeikas. Un, kā es jau teicu, tev no tām tiks trīs.

Ļamānu saimnieks vairs nerēķina priekšā kā iepriekš: lūk, peļņā atlaistajam dieniniekam jāatlīdzina gan par pajumti, gan uzturu, gan darba drēbēm, gan labu sirdi. Nepiemin vairs …

Piemin vai nepiemin. Andrievam tagad no tā ne silts, ne auksts. Beidzot viņš ir vaļa no saimnieka patvaras. Brīvs kā pinekļus nometis kumeļš. Vēl tikai jāpārvārē slimības guļā iemantotais nespēks, jāiekrāj daži rublēni naudas drēbju kārtai. Un tad — aidā! Vai nu uz Zeļķu, vai Veseļu muižu. Vai uz dzelzceļa vai kur tālāk. Dzird, Andrieva pušelnieks plostnieka darbos Šumānu Pēteris esot nogruntējies Rīgā košineļļas pabriķī pie dampja katliem. Labi pelnot. Uz ziemassvētkiem braukšot pie radiem, ņemšot Smanu Līzi par sievu. Pasaule nav nekāds ganu aploks, kur cilvēks iesprostots uz laiku laikiem. Pasaule ir pilna ar dažādām iespējamībām un brīnumiem.

Taisnību sakot, Andrievs varētu arī uz pilsētu netēmēt, ja vien šepat, Krizburgas valstī, tiktu pats pie sava zemes pleķīša, ko kalpi cer izkarot. Viņš uzceltu māla kleķa vai kāršu būdu, kur mitināties, sarunātu mutīgu precinieci, nopirktu blašķi salda brandvīna un bodes kliņģeri un sūtītu uz Veseļiem pie Ieviņas …

Uz katoļu baznīcas noārdīšanu Krustpilī Andrievs dodas kopā ar Stukelu mājas nelaiķa Miķeļa vienaci

Pēteri. Stukelu saimnieks Miķeļa ģimeni nepatur. Grietai ar mazo atvēlēts mitināties pirtī tikai līdz saimnieka dēla kāzu dienai, kamēr viņa, pagasta tiesas izūtrupētā kalpa atraitne, ieslavēta jostu audēja, cimdu un zeķu adītāja, sastrādās Jāņa līgavas pūra tiesu. Pilsētniecei Stukelu vedeklai jau nav nedz adījumu, nedz cēlu audumu. Un bagātā Stukela dēla kāzās ziedu, tas ir, dāvanu — cimdu, celaiņu un prievīšu vajadzēs pāris pamatīgu nešļavu.

Tātad Grietu Stukelos patur līdz ziemai. Un ko darīt Pēterim? Arī tik daudz, cik viņš ir iemācījies, skrodera amatu piekopt Pēteris nedrīkst. Drēbniekmeistaram Dzirkalim ir tiesas sprieduma papīrs, un pagasta kazaks kuru katru mirkli var iespundēt Pēteri tuptūzī, kolīdz viņš kaut kā skādēs Dzirkaļa meistara tiesībām.

Pusē nojauktās baznīceles pagalmā Grietas Pēteris un Andrievs tup uz ceļiem pie ķieģeļu gubas, attīra ķieģeļus no kaļķiem, krauj tos stabiņos pa simtam vai grēdās un tērgā. Tas ir — Pēteris stāsta, ko viņam, skroderim kalpojot, kuroreiz gadījies dzirdēt. Par baznīcām, baznīcu celšanu, baznīcu cēlājiem. Par notikumiem ar lūgšanas namu torņiem, zvaniem, baznīcu uzposējiem. Šķiet, viņš savā atmiņā gluži kā sieva tīnē jostas ir locījis un guldījis dažnedažādus nostāstus un brīnumziņas. Kā kuram gadījies baznīckalnā, kā baznīcas sētā. Kā meistarotas ērģeļu luktas un torņos kārti zvani. Kā būvēta tā vai viņa baznīca, kā meistari pievārējuši nelabo, kas jaucis darbu.

Pēterim rūp uzzināt, kādu cilvēka upuri katoļu amatnieki ir nesuši nupat nojaucamai baznīciņai. («Katra baznīca prasa savu ziedu.») Dieva namu ceļot, bez kautiņa ar sātanu neiztikt. Andrievs droši vien būs dzirdējis, kā esot mocījušies Krizburgas baznīcas cēlāji: cik pa dienu uzmūrē, tik naktī nelabais nojauc. Kamēr amatnieki sa- vaņģojuši spēcīgu, skaistu puisieti, piedzirdījuši līdz nesamaņai un tad iemūrējuši lielo durvju labajā stabā. Divas dienas un naktis stabs dunējis kā Daugava, paliem sākoties, bet tad ļaunais vairs neesot jaucies.

— Lieldienās tai vietā, kur kādreiz stāvējusi baznīca, pazemē esot dzirdama zvanīšana, — Pēteris piebilst. Un nu stāsta par zvanu valodu. Stāstījumi ir jocīgi, atjautīgi, un Andrievs tajos klausās labprātāk nekā pasakās par torņu cēlāju nedienām vai velna pierakstu teļādām, uz kurām elles valdinieks atzīmējot neuzvedīgos dievnama apmeklētājus.

Lai gan Andrievam ar Pēteri veicams kopīgs darbs, kad vien rodas iespēja, Ļamānu puisis lūko pabūt ar svešiem — amatniekiem, dieniniekiem, izlauzto būvmateriālu vedējiem. Krizburgas kātoju lūgšanas namu ārda un drupina dažādi Jaudis, strādnieki no dažādām malām. Un tas, ko Andrievs uzzina no viņu valodām, viņam rūpēt rūp. Kā ķeizara Nikolaja laika zadāta Niklāsa runātais. Nik- lāss šeitan ir tāds kā «valodu pārcēlājs». Tulko latviešiem krievisko un krieviem latvisko. Grāmatas nepratējiem notēs brīdī izlasa valdīšanas pavēles, manifestes. Un pie gadījuma pazīlē plaukstā kā čigāniete.

Niklāss allaž zina, kur kas noticis, ko kurš nodarījis. It kā viņš pats bijis kalvja būdelē, kad kalējiene dalīja pieciem mazuļiem dienā no goteles izslaukto nepilnu stopu piena. Domāt, Niklāss sēdējis Girlu krogū, kas atrodas Ungurmuižas pagastā, tajā reizē, kad visu dienu pagasta namā nīkušie zemnieki — malkas vedēji, pagasta vecāko apsaukādami, dziedājuši vienā meldijā ij modīgās ziņģes, ij baznīcas un ģeķu dziesmas. Domāt, Niklāss mu- jies pulkā ar Līvānu Jaunās muižas kalpiem, kas pļaujas laikā vairākas dienas neizgājuši darbā, jo šiem mājās vairs nebijis ne miltumiņa maizei, ne rāceņu aizdaram. Varētu likties — Niklāsam, gluži kā baznīcas pērminderim, cilvēki pienes dažādas vēstis un lūdz izlasīt pa pastu atsūtītās grāmatiņas.

Niklāss tiekas gan ar amatniekiem, kuri laužņiem drupina nezināmu mūrnieku krāvumu, gan ar izgāzto ķieģeļu, grīdas plākšņu, siju un spraišļu nesējiem un ar Jēkabmiesta krieviniekiem. Un Andrievs, cik vien iespējams, cenšas turēties Niklāsa tuvumā. Lai gan ne katru reizi tas iespējams. Andrievam taču jāskalda tačkinieku pievestie mūra kluči, jāsakrauj stabiņos veselie un bojātie ķieģeļi, citādi viņam neizmaksās dienas algu un viņš nesaņems saimnieka noliktās trīs kapeikas. Un muižkunga Lindemūta vagari skubina un trenc dieniniekus, lai baz- nīciņas placītis līdz barona kunga pārbraukšanai no ārzemēm būtu tīrs.

Pašubrīd, kad palikušas nenojauktas dažas ķieģeļu klāsta kārtas un laukakmeņu pamati, Andrievam klausīšanās Niklāsā pagalam nesokas. Pēkšņi Niklāss ierauj tādā steigsmē, ka roku pūtinātāji un pīpētāji netiek viņam tuvumā. Un, šķiet, tam cēlonis ir divi plukatīga izskata vīreļi, kas sakās nākuši šurp pelnīties no Gostiņu miesta. Viņi uzdod baznīciņas ārdītājiem jautājumus, kādus parastie ziņkāri nemēdz uzdot.

—      Vai tas tur jēkabmiestnieks nav rada ar Zeļķu muižā aizturēto krievu Petru? — viens no viņiem uzprasa Niklāsam. — Kurā krogū viņš dēd brīvajā laikā? Un kuri no tejieniešiem mēdz būt ar viņu barā? Un ko kalpu vīri spriež Kapču krogū? … Druķu krogū? …

—      Ko tu uzmācies kā kašķains sivēns? — Andrievs dzird, cik nikni Niklāss atbrēc izprašņātājam. — Es krogus brālis neesmu. Man viens pīpis, kurā dzertuvē kurais rēgojas un ko dzērumā muld. Ja kādam par to sāp galva, lai padauza pret sienu. Runā, tad sāpe pārejot.

Un, kad Niklāsu kā pirmāk apstāj vezumnieki, viņš stāsta pagājušo laiku notikumus:

—      Rudenī, veļu laikā tas bija… Jaunais Strades Ogle- nieks tad vēl nebija apprecējis vecā Speldziņa Madi. Zemnieki tolaik pēc vecvectēvu modes līda līdumus. Agri dedzinātajās šķūrēs — nogāzto koku, krūmu un velēnu sašķūvējumos sēja miežus, vēlākās — rāceņus, bet pašās vēlākajās — rudzus …

—      Rādās, tas kara Niklāss no kaut kā drūkstās. — Arī vienača Pēterim uzkrīt izbijušā zaldāta valoda.—Rasi, viņš būs uz vienu kanti ar kalpiem, kuri ejot uz slepenu pulcēšanos. Uz vienu tādu sanākšanu asotieši bija uzaicinājuši arī mūsmāju — Stukelu jaunpuisi. Teikuši: viena likteņa bērniem jāturoties cieši kopā. Veseļu, Jaunās muižas kalpi, kas palīdzēja bērēt manu tēvu, mātei stāstījuši: Počkenieks, tas Pēterburgas skrīvera vīrs, kam mūsējie sametuši naudu ķeizara pavēlēšanas atvešanai, palaidis skumīgu grāmatu. Sis neko nevarot panākt. Lai kalpi, ja gribot, meklējot paši savu taisnību.

—      Nemuldi lieku! — Andrievs aprauj Pēterēnu. Andrievs pats ir piedalījies kalpu slepenā apspriedē, pats dzirdējis, par ko tur runā. Un zvērējis neizpaust dzirdēto. Nekur, nekad, nekādā vīzē! Glabāt noslēpumu kā acu gaismu. Kā savus noslēpumus glabā citi. Viss dzīvais, kas ap mums.

Paga, tonakt, Jāņos, šķiet, tā teica Rusuļu Deksnis, aicinādams meitiešus noklāt mutautus un galvas lakatiņus zem paparžu ceriem: «Plašā dieva pasaule ir pilna ar noslēpumiem. Un noslēpumi paši pilni smārda un krāsu. Ja pasaulei atņemtu tās noslēpumus, visa zeme kļūtu līdzena un plika.»

8. NODAĻA

RUBULIS APAĻŠ, TAS RIT

—      Pietiks! Es ir noguris. —- Barons Korfs noplāj baltu batista kabatas lakatiņu un ņemas slaucīt tajā savus slaikos, baltos pirkstus. It kā viņš pats būtu kabinājis no āķiem, cēlis un pārlicis no viena āķa otrā zili rūzajos, brūni rūzajos un balti melnajoļs tonējumos gleznotos bīskapu, kara un galma augstmaņu portretus sarkankoka un grebta melnozola ierāmjos. Novada lielkungu Korfu dzimts ģīmetnes, sākot ar pirmā bīskapa Nikolaja veidolu un beidzot ar jaunā barona tēva attēlu.

—      Šodien pārkārtojumu vairāk nebūs. Jūs tagad var iet ikdienas darbā.

Viņš saka «šodien pārkārtojumu vairāk nebūs», bet zina: arī rītdien un turpmāk smagie kā ordeņa bruņinieku tērauda vairogi gleznojumi uz koka un audekla paliks karājoties pie romāņu stilā veidotajiem pils ģimenes zāles magoņkoka paneļiem tā, kā tie sarindoti uz zviedru kalēju kaltajiem turekļiem. Aizvakardien un vakar, kad lielkunga trenkātie sulaiņi pārlika vietām Korfu dinastijas «galvu» portretus, pārceļot dinastijas nodibinātājus no austrumu sienas uz rietumu sienu (krusta karotāji taču Baltijā ieradās no Rietumiem) un atkal otrādi (rīta puse, ausmas puse ir visa sākums), baronā gluži nemanīti uzradās pārliecība, ka jebkura jaunizmaiņa viņam iegribēto apmierinājumu nedos. Viņš, pēdējais Nikolajs Korfs,

novada muižu jaunmodes apsaimniekošanas laika zemes kungs, paliks atgriezts rieciens no priekštečiem, Krustpils zemju kungiem — ordeņa, poļu, zviedru laiku, cariskās Krievijas augstmaņiem. Bīskaps Nikolajs, Krustpils dzimts ciltstēvs, viņa dēli un mazdēli bija karavīri, kam krusts uz appletņa un vietējo iedzīvotāju pakļaušana baznīcas varai bija cēls aizsegs ar asinīm nošķiestam šķēpam, bendes cirvim un degošiem tāšu, darvas un sveķēļu vīkšķiem, ar kuriem bruņinieki apmētāja zemnieku ciematus, latviešu, lietuvju un krievu pilis un piļu sētas. Vēlāk Nikolaji Korfi bija Polijas karaļa pulkveži, karakalpu un algotņu pavēlnieki. Lai gan viņiem piederēja Rēzeknes un Kokneses, pēcāk Inflantijas stārastijas troņa krēsli līdz pat Polijas valsts sadalei. Krievijas impērijai izplešoties Baltijā, Korfi palika uzticīgi paši savam landsknehtisma un lielceļu laupītāju garam, tikai apmainīja katoliskā karaļa standartu ar viengalvaino ērgli pret ķeizariskās Krievijas karogu ar divgalvīga plēsoņas putna atveidu. Par to «azi- ātiskie despoti» (Baltijas vāci savā vidē tā saukā Krievijas monarhus — patvaldniekus no dieva žēlastības) atdāvināja Korfiem vēl dažus bijušās Polijas karalistes Rēzeknes stārastijas īpašumus. Desmitiem zemnieku ciematu, strūdzinieku piemetņu un ebreju bodnieku būdeļu čurmas abpus Dubnas grīvas, pie upes ietekas Daugavā. Tas ir — Līvānu muižu un topošā miestiņa apkaimi, ganības, kaļķu cepļus un zvejas vietas.

Tiesa, ķeizarienes Katrīnasr cara Pāvila, caru Aleksandra un Nikolaja valdīšanas laikā Korfu dzimtas piederīgie vairs kirasieru pulkus neizrīkoja. Viņi kļuva diplomātiskās un spiegošanas frontes virsnieki. Tās četras ģīmetnes ovālajos rāmjos, tie lielmaņi ar valdonīgi samiegtām mutēm, ordeņiem nokārstītos galma mundieros ir neizdzēšamiem spalvas vilcieniem ierakstīti Eiropas Jauno laiku vēsturē. Tāpat palkavnieka Nikolaja Korfa atraitne, kas 1789. gadā ar dublētu pasi mēģināja glābt no revolucionārās tautas gūsta gāzto Francijas karali Ludviķi Sešpadsmito un karalieni Mariju Antuaneti. Napoleona lielā karagājiena priekšdienās palkavnieka Korfa dēls uzraudzīja Bonaparta slepeno dienestu centrus Krievijas impērijas rietumu novados. Slepenpadomnieks Nikolajs Korfs bija viens no krievu dekabristu sazvērestības atklājējiem.

Un tas krēpjainais kungs līdz ausīm cietinātā, zelta lauru vijām greznotā mundiera apkaklē pirms nāves lika ienest gultu Korfu relikviju istabā un te nodiktēja savu novēlējumu vīriešu kārtas pēctečiem: «Visos laikmetos Korfu dzimts vīriešu gods bija kaujas lauks. Korfi ir miruši nevis no vecuma vai pasaulīgām slimībām, bet ar ieroci rokā. Kauns un negods lai apklāj to, kurš aizies no dzīves, neapslacījis zobenu ar asinīm. Karavīra vārds ir visaugstākais godinājums, kāds var būt Māras zemes bruņinieku cilts piederīgajam!»

Nule valdošā barona tēvs gan neplūca slavu karotāja gaitās vai izspiedzes dienestā, tomēr Korfu slavu viņš nemazināja. Palika karotājs. Kauču jaunlaiku prasību pavērsienā — jaunlaiku saimnieciskās pārkārtošanas prasību pavērsienā. Ar «Došanu un klausīšanu grāmatas priekš Krizburgas valsts saimniekiem» izsludināšanu «tannī 12-tā Juni mēneša dienā, tannī 1824. gadā» pašreizējā Nikolaja Korfa priekštecis aizsāka Baltijas novadā naudas saimniecības, algas strādnieku un mašīnu darba visaptverošu pielietošanu. Savā laikā guberņas un visa vācu Austrumu novada muižniecības vairākums ar neslēptu skaudību pārrunāja krustpilieša «spīdošo uzvaru» saimnieciski politiskajā «turnīrā» (varbūt ari «menzūrā») ar sensenajiem bruņniecības tiesību grāvējiem.

«Tas tikai ir zobenbrāļa cienīgs stiķis! Vienkopot, pakārtot modernajām prasībām kopš sešpadsmitā gadsimta ar šķēpu, pātagu un karātavu kāsi uzliktās zemnieku kopienu klausības un nodevas un pakļaut tās šālaika naudas saimniecības prasībām. Pierēķināt vecajam klāt galvasnaudas, kroņa magazīnas, posta (tas ir, bada) nodevas, mācītāja sieciņus, lazaretes un pagasta maksājumus! Apvienot modīgu reformu dokumenta garā noformulētas vecu vecās dzimtbūtnieciskās klaušas! («Ziemu, pavasara un rudens šķūtīs ceturtniekiem ar vienu zirgu jābrauc ne tālāk par divdesmit jūdzēm jeb viens simts četrdesmit verstīm no Krizburgas pils.») Tas ir vācu virsnieka meistarcir- tiens! Vācu junkura, droša karotāja meistarcirtiens ar zobenu!»

Barons Nikolajs fon Korfs, kam Krustpils novadā piederēja tepat piecdesmit tūkstoši desetīnu zemes, bija Vi- tebskas guberņā viens no pirmajiem, kurš savus feodālos īpašumus sāka apsaimniekot atbilstoši Eiropā iedibinātajiem jaunlaiku saimniekošanas pasākumiem. Iznomāja muižas jaunmodīgiem saimniekotājiem, izrentēja un pārdeva zemnieku saimniecības par divdesmit un vairāk nekā divdesmit rubļiem desetīnā. Tāpēc ari Krustpils valstī straujāk nekā citos novados izvērsās plaša lauksaimniecības ražojumu pieskaņošana tirgus prasībām. Un Poļu Inflantijai raksturīgajos ebreju miestiņos, kā Gostiņi, Krizburga, Līvāni, uzradās vietējās nozīmības rūpnīcas.

Reformu laika Krustpils lielskungs nav nedz karavīrs, nedz karojošs diplomāts. Nav. Tālab arī nupat Parīzē slavā nākušā gleznotāja Manē zīmētais Nikolaja Korfa portrets paliek neizsaiņots pie citām šāsvasaras ārzemju ceļojuma iepirktajām mantām pils torņa istabiņā otrajā stāvā.

Un ne tikai tālab, ka portretam grūti izbrīvot pienākošos vietu senču galerijā. Ir vēl citi iemesli. Arī tas, ka šā rudens balle, kur pēc ieraduma mājas kungs un mājas kundze izrāda viesiem Briseles, Parīzes, Romas, Vīnes un vēl citu Vakareiropas pilsētu salonos sagādāto, šogad stipri aizkavēsies. Krustpils «štammviesu» dēļ. Daudzi no viņiem vēl nav atgriezušies savās muižās. Daži vēl šobrīd klimst kaut kur Viduseiropā vai Dienvid- eiropā, neprazdami izvēlēties drošāko atpakaļceļu uz Baltiju, jo kara drudža sagrābtajā Vakareiropā palicis pavisam maz drošu zemes ceļu, kam baltieši allaž devuši priekšroku, — viņi ceļo karietē un tīksminās ap skatāmo! Ja barons Korfs nebūtu klausījis Zviedrijas brīvkunga padomu, neapmainītu dzelzceļa guļamvagonu un parasto karieti pret tvaika kuģa salona kajīti, iespējams, arī viņš tagad nīktu kādā Austrijas, Francijas vai Vācijas pierobežas pilsētelē. Sūktu sāju, nopiepējušās mucās turētu vīnu, zelētu liesu cepeti ar bezgaršīgām piedevām, notriektu laiku, apmeklēdams aristokrātam nepiemērotas plebeju izpriecu vietas.

Barons Korfs ar savu svītu pats iekļuva tādā provinciālas garlaicības gūstā. Notrieca laiku neciešamā niekkal- bībā. Tas viņu tik ļoti šokēja, ka pārdzīvoto pēc tam nespēja izdzēst Baltijā īsti aristokrātiska vēriena izdarības, «triki», kas sacēla sabiedrībā lielu furoru. Rīgas pilsētas teātrī barons Nikolajs Korfs nopirka dārgo Veimāras trupas izrādi un lika nospēlēt pēc mākslas smalkbaudītāju vienprātīga atzinuma spožo Šillera traģēdijas uzvedumu sev vienpersonīgi. Tas ir — ne gluži vienpersonīgi. Viņš, Krustpils lielskungs, sēdēja ar samtu drapēto krēslu pirmajā rindā zāles vidū. Aiz viņa cietā sēdeklī sulainis Pēteris. Un Pēterim aiz muguras uz īpaša dūnu spilvena —

Varšavas magnāta suņu skolā izaudzētā kuce Leda. Meln- raibā skaistule ar pakļāvīgi miklām, brūnām acīm. Barona Korfa izdarījums teātrī («Padomājiet tikai: viņš pievāca visas ieejas kartes! Zālē netika neviena ārzemju aktierus skatīt iekārojusi dāma un freilene!») vairākas dienas bija Rīgas un guberņas elites sabiedrības pārrunu viela. Krust- pilietim tas bija tikpat kā dūža metiens augstas likmes kāršu partijā.

Uz ārzemēm baronu ģimene šogad izbrauca gandrīz mēnesi agrāk nekā iepriekšējās vasarās — lai izvairītos no tālākiem labsajūtas bojājumiem, kas nāca līdzi ziņām par nekārtībām muižās, par zemnieku, tas ir, bauru kalpu dulburēšanu. Korfi cerēja bezrūpīgi padzīvot, bet līksmās Eiropas vietā nokļuva kara vezumnieku nosprostotos ceļos, zaldātu marša pulku tauru un lielgabalu ratu piedār- dinātajās Vācijas, Austrijas, Itālijas un arī Grieķijas pilsētās. Tāpat karavīru pieklaigātajā Francijā.

Septiņpadsmitajā jūnijā sākās Austrijas-Prūsijas karš, kurā iejaucās arī Itālija un Ziemeļvācijas valstiņas. Francija tolaik karoja tālajā Meksikā, it kā atbalstīdama Meksikas republiku. Tajā pašā laikā pret Otomaņu impēriju sacēlās krētieši, viņiem palīgā sarosījās Francija un Itālija, krētiešus atbalstīja Krievija. Tad Prūsijas kanclers Bismarks sāka pārvietot savus karapulkus uz Francijas robežām — Vācijas rūpnieki alka sagrābt Elzasas un Lotrin- gas rūdām bagātās zemes. Francija iestrēdza karā Mek-V sikā un nespēja nomierināt nesen iekarotās Ziemeļāfrikas, Vidusāfrikas un Indoķīnas mežoņu karalistes, bet Holande ar saviem pulkiem lauzās Indonēzijā, Anglija — Birmā un Indijā.

«Ne civilizētā Eiropa, bet zaņķis. Ostmalas bordelis.» Barons pagriežas ar muguru pret senču portretiem. Iet pie loga rietumu pusē, no kurienes labi pārredzama Aiz- daugava. Nu vairs skatienu neaizsedz katoļu baznīciņa ar gotiskajiem torņiem. Lūgšanas nama vietā līdzens, ar vienāda sijājuma grants oļiem noklāts laukums. Pakrastē augošajiem kokiem vienāds gludens zarotnes nošķērē- jums — pils dārznieks pamanījies izveidot koku lapotni lielkungam tīkamās formās.

«Laukumiņā iederētu statuja,» barons pārliek. «Teiksim, ērzelis ar platām krūtīm. Vai flāmu sugas bullis, uzslējies pakaļkājās. Mirklī, pirms viņš uzklūp mātītei. Izskatītos emocionāli un simboliski.»

—            Kāpēc bez aicinājuma? Es pavēlēju netraucēti — Barons apcērtas pret ienākušo sulaini.

—            Pavēlējāt, visužēlīgs kungs. Bet jūsu gaišību ar atgriešanos vēlas apsveikt Asares muižas barons.

—            Asares barons? Gut. Lūdz viņu apaļajā salonā! Un liec no pagraba atgādāt vecā gājuma Jamaikas rumu.

Krustpils barons nav anglosakšu dzēriena cienītājs, toties pašlaik, Eiropas kara mudžā, spirtotais Jamaikas brū- vējiens ir Baltijas un daudziem Vācijas smalkgaršotā- jiem, arī muižniekiem tīkams kārums. Turklāt Asares barons, Krustpils dzimtkunga Augškurzemes valdījumu kaimiņš, ir ij skopulīgs pleika (muižu viņš ieķīlājis uz deviņdesmit deviņiem gadiem), ij lielības pūslis. Un Nikolajs Korfs jūtas priecīgi gandarīts, kad viņam rodas izdevība Asares kungu paniekot.

—      Mana visdziļākā cieņa godājamam kaimiņam.

Uzposies un sasmaržojies barons Korfs sarokojas ar

krietnu brīdi vienatnībā dīkušo muižnieķeli — jau gadu gausuma māktu vīreli, kam iezīmīgi vācisks, asi uzkumps deguns, blāvas lūpas un neveselīgs sārtums kārnā sejā.

—     Priecājos jūs redzēt tik labā izskatā.

—            Pateicos. Un es — jūsu cienību. Ceru, šāsvasaras ceļojums bija patīkams?

—      Nevaru sūdzēties. Un kā vasaru pavadīja kaimiņš?

—             Mūsu famīlija šogad neceļoja. Manas laulātās draudzenes baroneses Annemarijas stāvokļa dēļ… Piektais mēnesis, baida ceļa grūtības. Mēs izklaidējāmies šepat laivu braucienos pa Riču un Vilkamuižas ezeriem. Turklāt es izdevīgi iegādājos pāri rikšotāju. Tīrasiņu arābu sugas ķēvi un zirgu.

—     Tīrasiņu arābu zirgus?

—     Ar ciltsrakstiem. īstus sacīkšu favorītus.

—      Favorītus, jūs sakāt?

—            Absolūti. Mani arābi var sacensties ar jebkuru au- ļotāju pāri.

—      Varbūt arī ar Krustpils muižas angļu ķēvēm?

—            Arī. (Asares barons atrodas savas pašiedomības zenītā.)

—      Ouatsch! Jūs, cienījamais, sākat aizmirsties.

—     Esmu pārliecināts — mani arābi…

—            Pārliecināts, mani arābi… — Barons Korfs vairs nevalda pār sevi. — Es būtu personīgi apvainots, ja man mana Aurora un mans Zigfrīds būtu jāved pie vienas starta vagas kopā ar jūsu zirgiem. Ja gribat zināt, jūsu tā sauktie arābieši nevar būt līdzinieki manā Veseļu muižā izaudzētajām cūkām. Jawohl. Sa-de-ram!

* * *

Derības ar Asares muižas īpašnieku ir noslēgtas, un nu divās nedēļās baronam jāpanāk, lai pieteiktā uzvara būtu. Jāizdresē divpadsmit izraudzīti cūkas lopi vairākas verstis garam skrējienam no Veseļiem līdz Krizburgas pilij. Četrkājainajiem rukšiem jāapdzen aulekšojumos un šķēršļu pārvarēšanā radinātie Augškurzemes muižnieķeļa zirgi. Un tas nozīmē daudz ko. Līdzšinējā rakstītajā vēsturē kviecošie dubļu racēji taču nav bijuši olimpisko skrējienu dalībnieki. Arī literatūrā nemirstību iemantojušie cūkkopji, pat Trojas nopostītāja Odiseja cūku gans neesot radinājis skriešanas sacīkstēm savus padotos. Tātad Krustpils pilskungam jāsagādā vēl nebijusi izrāde. Barona Korfa prestižs, dižciltīga muižnieka goda vārds prasa: solītais jāpilda.

Derības nevar pārvērst jokā, studentu korporantu ēverģēlībā. Tālab cūku iedresēšanai savas zināšanas un iemaņas jāveltī visiem Krizburgas Valsts kalpotājiem, visiem lielkunga algādžiem, ja viņi arī turpmāk grib ēst pie žēlīgā valdnieka galda, gozēties viņa labvēlības siltumā.

Līdzko Asares barons atstāja pili, Korfs lika saaicināt pirmā stāva vestibilā visus pils kalpotājus un tieši dzimtkungam pakļauto muižu saimniecības vadītājus, kā arī daudzos stārastus, staļmeistarus, piķierus, skrīverus, sulaiņus.

—      Manam bij sacīt: to Krizburgs cūk lop skrej ātrāk par cit muižtur zirg. Un jums jālēk kop sav kāj un prāt tā, lai mans veper un to cūk māt ir pa prēkš to Asar muiž ķēvs, — barons nosaka. — Pēc div nedēļ tam cūk un zirg skrēšans būs notikt.

—     Apžēliņ… — Melkioram šķiet, ka pārbrīnījies ir kāds no Krizburgas muižas stārastiem.

—     Manam bij sacīt: to Krizburgs cūk lop skrēn ātrāk par šād tād špick zirg. — Barons piedauza pie grīdas. Un izbrīnam, šaubām un pārsteigumam ir likts gals.

—      Taisnība, lielskungs… īstena taisnība… Tā ir, akurāt, kā jūs sakāt… Krizburgas muižas cūkas ir pārākas par visiem…

Izdabāšanā un pieglaimē kungam muižas kalpotāji skubināmi nav.

«Paaudžu paaudzēs viestā verdziskuma izpaudums! Lūk, ka uz āru laužas nebrīves darbā nomākto padevība,» Maksis Melkiors domā, klausīdamies barona dumjību sla- vinašanā. «Lai gan krizburdzieši šobrīd vairs nav dzimtcilvēki — vergu darbiem, maiņai un tirgum turēti dzīvie miroņi, viņi turpina suniski pielabināties savu tēvu ben- dētājiem, apjūsmot viņu dulburību. Cik purgatorijās viņi jadedzina, kamēr atbrīvosies no cilvēka vārda necienīgā kropluma? Ir jau, ir arī starp latviešiem tādi, kuri nicina ģeķību, pieglaimi, kuri labāk cieš vardarbību nekā lišķē un vārtās spļaudekļos. Par viņiem Garlībs Merķelis runā savās grāmatās, tādus piemin rietumzemju ceļotāji — apgaismotāji un krievu Pēterburgas «Sovremeņņik» līdzstrādnieks Kalējs-Kuzņecovs. Ir ari citādi latvieši! Bet cik viņu? Katrā ziņā pavisam maz starp Krustpils muižu kalpotājiem un latviešu tautības turīgākajiem ļaudīm.»

Un, kad Melkiors noklausās stārasta Pēternieka slavas vārdu bārstījumu, cik gudrs ir muižkunga Lindemūta ieteikums — izraudzītās cūkas badināt Veseļu muižā un, kad tās kļūst nevaldāmas, likt tām skriet baroties pie pilnām silēm Krizburgas pils muižā (uz Veseļiem atpakaļ paēdušos rukšus aizvedīs zemnieku šķūtnieki), maģistram pasprūk izsmiekla pieteiciens:

—      Un, lai kviecējas skrietu pulkā, kā barona kungs vēlas, tām pa priekšu liekam jozt nadzīgam izdaboņam no muižas vai zemnieku sētu vīriem.

—      Vadzi, tas ir vērtīgi! — Muižkungs Lindemūts Melkiora sacītajā ironiju nesamana.

—      Un to skrējēj būs to mužik Vēglais Martin, kas rikšo pa ceļ prēkš man karēt, — barons piekrīt. — Gul gesagt, Magister. Jums, Melkior, brīžiem ir asa domāšana.

Melkiors mana uz sevi vērstus ij skaudīgus, ij labvēlīgus skatienus. Un nezin kālab viņam iekrīt prātā reiz mācītāja Tilliņa sprediķī teiktais: «Tas sviķis, kas vienā mucā cieti iedzīts, tai otrā laiž gaisu cauri.»

Skrējējcūku «dresēšanas pasākumi tur baronu Korfu azarta jūtoņā. Tādā kā noreibumā, tādā kā baudkaisles uzliesmā, tādā kā kāršu spēlē uz neprātīgi augstu likmi. Barons kjūst nolaidīgs pret visu citu, kam nav tieša sakara ar septiņu sivēnmāšu un piecu Jorkšīras vepru radinā- šanu tam vienam mērķim — ieaudzināt barokļos sporta dziņas, iemaņas, kaismi.

Rīta tualetes laikā barona kungs noklausās cūkkopju atskaitē, kā aizvadīto nakti pavadījis katrs no divpadsmit izvēlētajiem cūciešiem. Grib zināt, kā kūts ļaudis kairinājuši rukšu ēstgribu. Brokasta laikā vai tūdaļ pēc brokastīm Krustpils ļaužu un lopu kukņu virējiem jāsagādā labumi, kādi šovakar jāliek sacīkšu skrējējām silēs. Tad pienāk kārta četrkājaino barveža — baura Mārtiņa apmācīšanai.

«Cūkas nedrīkst pārlieku pierast pie priekšā diebēja cilvēka! Sacīkstēs cūkas joņos tikai ar uzraudzītāju pamudinājumiem no malas,» barons brīdina. Rīta nodarbe cūku pasākumos beidzas ar šķūtnieku norādīšanu — kuri vīri ratos vedīs atpakaļ uz Veseļu kūti pieēdušos četrkā- jaiņus.

Pēcpusdienā barons Korfs skatās, kā notiek treniņš uz izraudzītā skrejceļa, pāri ieplakām, pauguriem, tērču iz- locījumiem, divu muižu ganību, pļavu un tīrumu lāsku- miem, pāri suta bāņa ceļa uzbērumam. Katru dienu tiek izraudzīta cita vieta piecas verstis garajā skrejceļā. Jo vēsture liecina: vērienīgs karavadonis allaž pats rekog- noscē gaidāmās kaujas apvidu.

Visbeidzot vakara krēslā notiek līdz šim veiktā un nepaveiktā pārspriešana. Izdarīgos kalpotājus uzteic. Sarāj paviršos un neizdarīgos. Sak: «Lai mans vairs šitād būšan neredzēt!»

Tādās saspringtībā un satrauksmē pavadītās dienās Krustpils lielkungam neatliek laika noņemties ar muižu saimniecības lietām un vēl kaut ko citu. Neatliek laika tikties arī ar ciemiņiem, ar amata vīriem vai ierēdņiem, kam nerūp sacīkšu lietas. Pēc barona Korfa pavēlējuma sulainis Pēteris saka «nē» ebreju augļotājam, muižnieku kredītbankas pilnvarniekam, Gostiņu stikla cepļa būvētājam, mācītājam Tilliņam un pristavam Černovam.

«Nē, nepieņem! Nevar pieņemt! …»

Barons liek atteikt audienci arī Vitebskas gubernatora tikko ieceltajam miertiesnesim, kas saskaņā ar «Divdesmit otrā jūlija nolikumu» sūtīts nostiprināt Krustpilī «tiesu un taisnību».

Miertiesnesis Sokolovs ir vīrs ar raksturu. īsts «akmeņ- galva» pēc muižkunga Lindemūta raksturojuma. Šķiet, tieši viņa nepiekļāvīgā daba ir novedusi šo kādreiz daudzinātās krievu muižnieku cilts atvasi lejup pa karjeras kāpnēm līdz pat impērijas nomales guberņas nenozīmīga apriņķa vēl nenozīmīgāka pagasta miertiesneša amatam. Atkārtoti noraidīts, Sokolovs atbīda sāņš sauso kā skangals, moderna piegriezuma frakā ieģērbto kambarsulaini un ieiet barona kabinetā.

—      Viņa ekselence gubernators mani atsūtīja šurp ar valstisku uzdevumu — īstenot mūsu visaugstākā kunga un ķeizara gribu. Pirms es lieku lietā man piešķirtās pilnvaras, man jāstādās priekšā Krustpils dzimtkungam.

Jaunieceltā miertiesneša dienvidnieciski melnīgsnējā sejā atspoguļojas tāds iespīts un iecirtība, ka sulainis Pēteris ieskata par saprātīgu ieteikt lielkungam pieņemt «jaunatsūtīto činavnieku».

—      Mans kungs, šķiet, jums ir visai aptuvena apjēga par džentlmenisku uzvedību. Kaut vai par viesa izturēšanos saimnieka namā. — Barons Korfs nevar nepateikt gubernatora ierēdnim, ka uzskata viņu par kulturāli neaudzinātu.

—     Toties jūsu cienībai nevar noliegt vecmodīgumu valstisku lietu izzināšanā.

—     Mans kungs… — Tik negaidītu atcirtienu Korfs nav gaidījis.

—      Sokolovs Sergejs Kononovičs. Kopš pagājušās nedējas Krustpils novada miertiesnesis. Saskaņā ar valdošā senāta izskaidrojumu esmu pilnvarots vienpersonīgi izlemt visas vietējās tiesu lietas, bez piesēdētāju klātbūtnes. Tas ir — bez kādiem vēlētiem līdzspriedējiem. Pretēji tam, kā cienījamam barona kungam būs zināms, pēc kā kārstās dažādi liberāļi, drupinādami valsts kārtības tradīciju un stabilitātes pamatus.

—     So, so … — Baronā Korfā sāk plakt īgnums. Tiešām, šis te uniformētais činavnieks par būtisko runā gluži saprātīgi. «Kārtība, tradīcijas, stabilitāte» nav tas pats, kas pristava Cernova buldurēšana par sazvērniekiem, dumpjiem un buntavniekiem.

—• Sēdieties! Un kā miertiesneša kungs domā izvērst savu darbību?

—      Viņa ķeizariskās augstības reskriptā ir teikts: varas nesēju, varas piepildītāju uzdevums pasargāt krievu tautu — mūsu gadījumā tās būtu Baltijas tautas — no (aunu melu mācību iedīgļiem, kas ar laiku varētu satricināt sabiedrisko labklājību.

—      Interesanti! — Piebildums, ka ķeizariskais reskripts pielāgojams Baltijas īpatnībām (miertiesnesis sacīja: <Mūsu gadījumā tās būtu Baltijas tautas.»), liek domāt, ka ar jaunatsūtīto valdības ierēdni varēs latļāk sadzīvot nekā ar esošajiem.

—      Ja es pareizi sapratu miertiesneša kungu, Temidas sargam Kreicburgā būs barga roka pret pastāvošās kārtības pamatu drupinātājiem?

—      Noteikti. Atļaujos darīt barona kungam zināmu: esmu ar Kreicburgas sevišķajiem apstākļiem pamatos iepazinies. Domāju, ka esmu uztaustījis arī vārīgo vietu šejienes kārtu attiecībās. Šķiet, tāda būs pils teritorijas bezzemnieku, kalpu, kā viņus te sauc, alksme kaut ko noraut no muižu vai gruntēs saimnieku zemes. Tieksme laupīt. Es jau uzdevu kancelejas ierēdņiem vākt lietiskus pierādījumus par zemākās kārtas piederīgo dalību slepeno sūdzību sūtīšanā visaugstākajām instancēm. Kā barona kungam būs zināms, valdošais nams tādu praksi kvalificē kā noziedzīgu, sodāmu. Bet, — miertiesneša balss maina noskaņu, — kungs baron, mēs nedrīkstam neievērot arī vēl ko citu. Kādu tejienes ļaužu īpašu dzīves pusi. Es domāju novada ļaužu mantisko sastāvu. Tepat trīs ceturtdaļas jūsu valsts iedzīvotāju ir bezzemnieki, kuri skauž zemes īpašuma turētājus un jo viegli pakļaujas noziedzīgiem musinājumiem. Bet viņa majestātes reskriptā runāts par tautas pasargāšanu no ļaunām melu mācībām. Citiem vārdiem, runāts par pasargāšanu no ļaunprātīgām musināšanām. Varbūt uzbudinātu prātu nomierināšanas nolūkos derētu piemērot spēli ar trumpi? Likt apsvērt zemnieku māju turētājiem, gruntniekiem, vai viņi nevarētu čaklākajiem un paklausīgākajiem no mājas kalpiem kā daļu darba algas ierādīt kādu puspūrvietu zemes. No celmienēm, krūmienēm. Lai skrandaiņi rušinās, iekopj atmatas. Ar to plikadīdām būs izsists no kāju apakšas pamats nemiera rūgumam. Zemes tīkotājiem vajadzēs pierādīt savu labo gribu, čakli un paklausīgi strādājot. Pēc pāris gadiem iekopto puspūrvietu māju saimnieks varēs pievienot saviem tīrumiem un — iemērīt kalpam stūrīti citur, neiekoptā vietā.

Varbūt kungs barons ieteiktu savas valsts saimniekiem? …

Barons saviebjas.

—      Es lai runāju ar bauru saimniekiem?… Ja kungs miertiesnesis domā, ka tāda pierunāšana varētu būt lietderīga, neviens viņam neliedz apgaismot bauru prātus.

* » *

Veseļu muižas kūtī badināto divpadsmit cūku kviekšana dienā, četrkājnieku skriešana garām pīļu dīķiem, zosu ganībām, garām pagasta mājai pēcpusdienā, spiedzīgā rukšķoņa uz stacijas ceļa ar bērziem un ozoliem apstādītā Dinaburgas lielceļa virzienā, Vieglajam Mārtiņam cūciešiem par priekšu diebjot, — tas tagad ir apkārtnes ļaužu liela vairuma runāšanas satvars.

Visur, kur vien kopā patrāpās gājēji, tirdzinieki vai baznīcēni, viņi pārspriež vienu — kā nupat pūlējušies staļļu puiši, kukņas sievas, kā stārasts trenkājis šķūtniekus. Cik daudz gardumu — pupu, zirņu, putraimu, miltu iekūliena vakardien sagāzts trenkājamām cūkām Krizburgas muižas silēs.

Visvairāk runā par miltiem, zirņiem un pupām, jo tām miestiņa bodnieki saskrūvējuši nedzirdētas cenas. Tāpat saimnieki, kas tirgū un miestiņā pārdod tīrumos izaugušo. Saoduši — muižas klētis un apcirkņi iztukšosies viens divi, gājēji pirks pie uzkupča, kur vien varēs dabūt. Un ķer un plēš bez kauna un bez goda. Kas ādas maucējiem gar to, ka gājēji kalpo otram, sava paša maizi ēzdami!

—      Par kalpa aldziņu viņam galva nesāp.

—      Bet, kam tukšs maks, tam gudrības pietrūkst.

Ļaudis pārrunā arī Vieglā Mārtiņa izdarību. Kauču

liesā zemē, bet Mārtiņam mājas esot tikpat kā rokā. Līdzko skriešanās būšot galā, lielskungs pats izsniegšot Mārtiņam kādu rentes māju kontraktu. Redz, nav jau gluži tā, ka no kungiem, no valdīšanas ar izdabāšanu neko nepanāk. Mārtiņš zemojās, zemojās un tagad tiks uz za[ā zara.

Bet Vieglo Mārtiņu vairāk piemin saimnieki. Algādžiem, kalpiem, dieniniekiem rūp iztika. Sacēlusies dārdzība ķer katram aiz dzīvības dzīslas.

Kas tad ir gājēju, rokpeļņu, dieninieku, algādžu uzturs?

Pie muižas klētnieka iepirktās klijas un miltu izsijās, ko kalpu sievas muldā mīca, liek uz kļavas lapu paliktņiem un tad izcep maizē — kančus, karašas izkasnīšus (klaipi, kukulīši no tāda mīklas «pesteļa» neiznāk). Algādža uzturs ir muižas spirta un alus brūžos iegādātie spaiņi un pus- kubuliņi biezas vai šķidras brāgas. Tai var piejaukt sauju savvaļas augu sēklu, miežu graudu, putraimu, ja tādi turas paša kriju vācelē, un — strēb vesels! Muižas un gājēju nolīgumā (tāpat kalpa un saimnieka norunā) trīs rubļi no strādnieka gada algas ir atrunāti kā maksa tauku vai gaļas tiesai. (Nokalpinātājiem rūpot dieninieka spēka un veselības uzturēšana. Bez aizdara algotnis vājš strādnieks!) Protams, tauki un gaļa nolīgumā ir gluži tas pats, kas kājām nenostaigājams ceļš. Par trim rubļiem kalpu saimei tauki un gaļa tiek labi ja dažas mārciņas gadā. (Stāsta, kungi noēdot simts divdesmit mārciņas un grunts saimnieki — divdesmit mārciņas katrs!) Ar dažām mārciņām gadā tu, cilvēciņ, sev spēka kunkuļus neuzdzīsi un ģimeni neuzbarosi. Tālab rokpeļņiem taukus un gaļu aizstāj zirņi, pelēkās cūku pupas un kaņepes. Pirmoties pupas un zirņi.

Klausības laikos rokpeļņi un babuļi pākšaugus izaudzēja viņiem ierādītajā zemes puspūrvietā, tēvu jaunībā pākšaugus ierēķināja algas deputātā. Tagad, naudas lones laikos, tirgū gādātas pupiņas un zirnīši, mazāk rācenīši, ir strādnieku un viņu ģimeņu uzturs. Kad pietrūkst pupu un zirņu, kalpu bērneļi sakrīt miesiņās un — apaug ar utīm. Tik traki, ka ļaužu dziednieces — riebējas, vecās mātes nespēj aplipušos no tām attīrīt ne ar utu vārdiem, ne ar saru sukām, ne ar sautēšanu pirtī, ne mērcējot koka darvā.

Bet lielskungs pavēlējis izbarot pupas un zirņus skrējējām cūkām. (Zemnieki savas cūkas lielākoties baro ar sēnalām, ozolzīlēm, ar pelavu un mēslu sajaukumu.) Un miestiņa bodnieki un saimnieku papi jau nekaunas prasīt rubli un vairāk par vienu podu.

Jo tuvāk nāk lielkunga un Asares barona noliktā sacīkšu diena, jo lielāks aug kalpu nemiers. Pirmoties Veseļu, Asotes un Krizburgas muižās. Kalpi vairs neapmierinās ar murdoņu savā pulkā — šķūņos un riju piebūvēs. Kalpi neaprimst ar zūdīšanos rijas darbā, pie linu kāšanas, vecaines lobot un rudens labumus vedot uz staciju vai uz spirta, alus brūžiem un uz dzirnavām. Algādži sāk apstāt stārastus, skrīverus, muižu uzraugus, kalpi lenc lielo muižkungu Lindemūtu:

—      Kāpēc izbaro cūku bandai muižas klēšu tīros graudus, bet gaitnieku ļaudīm par tārpu izēdām jāatdod savi ar sviedriem un asinīm nopelnītie graši?

—      Atlaidiet katrai kalpu saimei zirņus un kaņepes pēc pērngada cenām! To mūsu algas triju rubļu mēro- jumā.

Stārasti, vagari, muižu uzraudzītāji mierina, sola. Uzstājīgākajiem piedraud ar dieva un zemes tiesu. Sak: «Tam balamutem un tam ģeķim mugura maksā par to, ko mēle ir nopelnījusi!» Bet līdzēts ar to nav nekas.

Un tad dienu pirms gaidāmās cūku un zirgu skriešanās, baronam Korfam pils dzirnavu dambja dienvidu pusē novērojot izdresētos četrkājainos maratonskrējējus ceļa pēdējā posmā (bez Vieglā Mārtiņa līdzdalības), lielkungu apstāj muižu kalpu sievas un kalpi.

—      Lielskungs, taisnību! Lielskungs, nespīdziniet tautu! Lieciet klētniekiem pārdot muižu strādniekiem pupas un zirņus pēc pagājušajām cenām!

—      Palūkojiet, cik nobadējuši, slimību sabendēti ir mūsu bērni! — Vāgulāna Zete atsaitē savu kašķa sagalēto Janneli. Puika, asiņainas, pūžņojošas miesas kunkulis, jau vairs neraud, tikai ievēkšķas vien. — Bērnam vajagot spēka barības, tad viņš iztilšot. Tā teica aptieķnieks. Bet kā kalps par graša algu, ko viņam izmaksā, lai iegādājas spēcīgu barību, ja pārdevēji viņam plēš dzīvam ādu pār acīm?

—      Bijusi kalpam algas zeme. Tās pašas puses vai pusotras pūrvietas kā tēvu laikos, mēs pašu dāržeļu dobēs izaudzētu ij tiesu aizdaram, ij linus un kaņepes vērpie- nam … — Vāgulānietei piebalso Krizburgas muižas linu kulstītājs. — Bijusi kalpiem zeme …

—     Unsvat, tu! — Barons atkāpjas atpakaļ. Sauc suņu un staļļu puišus un ģēģerus:

—      Surp, jūs! Šurp! Triec ratā tos nekauņas! Tik unan- štendīgi izbiedēt man loping pirm paš finiš… Es… es vinems!…

• ♦ «

Vieglais Mārtiņš nav dzirdēts smejam skalu smieklu. Vīrišķi bezbēdīgu, jautri atbalsīgu, no kā uzreiz gaišāka atplaiksno nomākusies debess, dūmistabas puskrēsla un piedarba un maltuves pelēcība. Arī gada tirgus dienās, magariču tukšošanas reizēs, apkūlībās vai cūku apbedu līksmē, ziemassvētku ķekatu gājienos un kāzu aušībās Vieglais Mārtiņš ir tikai viegli hihinājis, burzgulējis lūpās. It kā viņa sieva, saukta Niknā Aža, miegtu ar savu aso un plato kā lemesis plaukstu vīra muti.

Vieglā Mārtiņa smējiens allaž bijis sabalsā ar viņa tecējurņu pa priekšu lielkunga pajūgam. Vieglu, vieglu tiptināšanu uz pastalu purngaliem, zemei ar papēdi nepieskaroties, diebjot gandrīz vai zvirbulēna palēcie- niem.

Bet šodien Vieglais Mārtiņš rēc smieklos. Dimdīgi — kā nesavaldāms bļauris, kā bara trakulis, kā alus stopu bramanis:

—     Ho … ha … hā! Ho … ha … hā-ā!…

Vieglais Mārtiņš atrodas Zbanska krogū. Uzkucis alvas plātei, ar ko pārklāta dzērienu dalāmās letes virsa. Apslapina lūpas bairītī, noplakšķina pa letes galdu, paaicina kroģeri «pieliekt tuvāk ausi» un smejas kratīdamies:

—      Ho … ha … hā! Abrām, tavai sprogainajai auna galvai mana izdarīšana par smagu saprašanai. Tu gan, Abrām, esi manīgs… Manīgs un viltīgs kā Mozus laiku zaduceji un varizeji. Tu viens divi apšmauksi ij prastu, ij skolotu. Pat plikam tu izspiedīsi pimberi. Tomēr tam, ko nostrādāja Vieglais Mārtiņš, tavs prātiņš ir par īsu. Ho … ha … hā! Saproti, Vieglais Mārtiņš … Bet kāpēc es saku — Vieglais Mārtiņš? Kopš vakardienas vairs nav pasaulē tāda Vieglā Mārtiņa. Nav! Ir. .. Puplakšu saimnieks. Četrdesmit pūrvietas aramzemes, trīsdesmit pūrvietas nogrāvotu pļavu. Puplakšu saimnieks, kam lielskungs atvēl cirst muižas mežā baļķus jaunai dzīvojamai mājai, jaunai klētij un kūtij. Uz Puplakšu gruntēs var turēt divus gada un trīs četrus vasaras gājējus. Rau, tā, Abramiņl

Ir rudens mēneša septembra pirmā nedējas darba diena, karstākais lauku darba laiks, turklāt saulaina diena, tālab Zbanska krogus no dzērājiem tikpat kā izslaucīts. Ne pūru vedēju, ne lopu dzinēju, ne tirdzinieku, ne ceļinieku, Daugavas strūdzinieku vai prasto nlcēju — brīv- dzēriena diedelētāju. Šādās retās kroģēšanu postīgās reizēs, kad skābst no mucām netecinātais alus un brandvīns novadējas, dzertuves saimnieku iepriecē kaut viens vienīgs apmeklētājs, jo apmeklētājs neļauj kroģerim_ nodoties drūmām, sevi iežēlinošām pārdomām. Tālab Ābrams Zbanskis labprāt «liec tuvāk ausi» Vieglajam Mārtiņam, kauču vīrs runā tik balsīgi, ka viņa sacīto var sadzirdēt katrā no četriem krogus istabas kaktiem.

— Mozus ticīgajiem trūkst maņas tādās lietās, ko es nodarīju. — Vieglajam Mārtiņam iepaticies nupat sacītais par viņa atjautības un izdarību lielmērojumu.—Jūsējie, Dāvida cilts bērni, Abramiņ, tiek uz zara tikai ar zelta žvadzināšanu. Nebijis tev kulītē zelta desmitnieku un aiz muguras saviešu ar bieziem muķiem, lielskungs neparko nepārkāptu augstākās valdīšanas pavēlēšanu. Teiktu: žīds krogu valdīt nedrīkst. Zīds nedrīkst mainīt zemnieku preces pret alu un brandvīnu. Tu savā reizē nobēri kaudzi imperiālu un noburkšķēji: «Varu atnest tik daudz, lai barona kungs tiek vaļā no saviem notēs maksājumiem.» Izmeti makšķeri ar zelta āķīti un tiki kroģeros. Tik vien. Kamēr Vieglais Mārtiņš… Ptu! Puplakšu saimnieks nostrādāja smalkāk. Ieknāba lielkunga lepnības āderē. Pašā paslēptuvē. Tā jā, Abramiņ!

Gribi dzirdēt, kā tas notika? Es varu izstāstīt. Varu. Nebaidīdamies. Zinu: Krizburgas lielskungs nekad nepalaiž otrreiz vienu un to pašu dulburību. Turplikām, es jau teicu, tava viltībiņa netiek līdzi manai izdarīšanai. Ho … ha … ha!

Ielej tagad man vienu vidēju mēriņu kungu rūgtā. No paša rūgtākā. Jālūko pierast pie lielmaņu garšas. Jāzina, cik vērts tas, ko dižmaņi bauda.

Nu, lai tad iet uz manu veselību! Un uz tavu ar! Par cik tu, Abrām, man šķērsām pār ceļu koku negāzīsi. Tātad uz manu un uz tavu veselību! Rīklē gan cērt. Laikam dikti veselīgs. Katras zāles, kas dedzina, labi dziedē. Izdedzina vainu, izplaucē un slimību tikpat kā ar roku noņem.

Tad klausies, Abrām! Par mūsu lielkunga derību ar Asares kungu tu zini? Ka mūsējais saderēja ar asarieti. Sak, Krizburgas cūkas apskries augšzemnieka zirgus. Tu ari zini, kā mūspuses muižu ļaudis mocījās, lai cūcieši skrietu no tukšās Veseļu muižas kūts aizgaldas līdz ēdeša pilnajām silēm Krizburgā. Un būsi dzirdējis arī, ka es, tolaik vēl par Vieglo sauktais, lobu rukšu baram pa priekšu ar ēdeša bunduli rokā līdz pils muižas sētai.

Cūkas radināja, kārdināja, skubināja, taču aulekšotājos tās nepārtapa. Jā, bija kalpu murdoņa arīdzan, bet tas — mazākais. Galvenais — cūka nav zirgs. Lai ari cūkai tāpat četras kājas un aste un trakota rīt gribēšana. Cūka paliek cūka, jebšu ar gardumiem lutināta. Ka cūkas skriešanā neuzvarēs, tas bija acīm redzams. Arī lielskungs to saprata. Staigāja drūms — gluži kā negaisa debesis.

Bet man jau augšas podiņā kaut kas vārās. Nogaidu īstu brīdi, klūpu pie rokas. Saku: «Cienīgs, žēlīgs lielskungs. Es apņemos izdarīt tā, ka Asares muižas zirgi līdz mērķim neaizskrien.»

«Mārtiņ, poiš, man laiks nav špāsēt,» lielskungs tūlīt vis netic.

«Dievs sodi, izdarīšu. Tikai mans sakāmais man lielkungam jāatklāj, citiem nedzirdot.»

«Labs būt. Nāk līdz man augšā! . ..»

Ieved viņš mani savā goda kambarī, izraida ārā muižkungu un skrīveri, pavēl iziet arī sulainim, nobiktē, lai neklausās pie durvīm. Un tad es lieku savu vaļā — par otrādiņ izvērstu lāčādas kažoku, kurā es ieģērbšos un paslēpšos ceļa malā vītolos. Pagriezienā uz Krizburgas muižu. Tai vietā, kur citkārt cūkām lika matīt šīm silēs sagatavotā gardā ēdeša kairinošo smaku. Parādu kungam, kā izlēkšu no slēpņa, kā rēkdams kūleņošu, lai zirgi izbīstas un metas uz citu pusi.»

«Labs būt,» lielskungs saka. «Ja tu tQ izdarīs, tu nākamajā dienā no manim saņems gruntsmājs papīrs. Ja izdarīs bez škandal.»

«Kāds te, barona kungs, var būt škandāls? Draudzei, visai valstij es esmu paviegls cilvēciņš, īpašīgi, kad ieņemu kādu stiprāku malku. Un svētdien, lielskungs, es iekampšu lielo brandvīnu …»

Notika tā, kā es biju paredzējis. Asares kunga zirgi nokrācās, saslējās uz pakaļkājām tikpat kā āži pirms

badīšanās. Es vēl pavicināju ar naktī nošauta vilka asti, plēsoņas smaku rikšotāji necieš. Bet cūkas ar mani apradušas. Kā nekā divas nedēļas kopā lobām. Un Asares kunga rumaki no sacīkstēm izkrīt.

Siten tā, Abramiņ. Bet… tu nepalaid mēli. Ne zilbes citiem no tā, ko es tev izstāstīju. Ja tev rūp tava krogus liktenis. Es gan esmu kluss cilvēks, bet kurāža man īsta. Un tu zini, ko spēj īstens latviešu cilvēks, kad viņu nokaitina.

Ielej man vēl vienu mēriņu. — Vieglais Mārtiņš pastumj tukšo čarkas trauciņu kroģerim. — Šoreiz to pašu ļaužu brandiņu. Pa vecam arī drošāk. Mans nelaiķa tēvs allažiņ mēdza sacīt, ka vecā gudrība vienmēr labāka nekā jaunā. Un vecā ir — ar mazumiņu, ar rāmumu var nodzīvot i simts gadus. Kā nodzīvoja mūsu tēvi. Rauda- mies malā no saskriešanās ar zemes varenajiem, no acīs lēkšanas kungam un viņa pakalpiņam. Bet karstgalvju, taisnības meklētāju kauliņi balo, izkaisīti pa visiem pasaules vējiem.

9. NODAĻA

«KUR ŪDEŅU DAUDZ, TUR ŪDEŅI SAPLŪST»

(Tautas paruna)

Barons Korfs licis izziņot muižās, pagastos un ceturt- nieku saimniecībās, ka viņa cūkas sacīkstēs noskrējušas Asares lielkunga zirgus un uz to viņš atvēl Krizburgas zemnieku vīriem tuvākajā krogū uz muižas rēķina izdzert korteļa mēru laužu alus.

— Pašā reizē, — priecājas muižu kalpi. — Iesim nobaudīt kunga brūža patekas un nospriedīsim, ko un kā. Citādi no izspiegiem nepasargāsies. Lai tu ar otru — ar tādu pašu bēdu brāli aprunātos, tev jāslapstās, jālavās no rijniekiem, klētniekiem, piķieriem, staļļa puišiem un mam- zeļu varzas. Pašu pulkā sanākt ij nemēģini! Saimnieku māju kalpi tāpat. Aizskriet pie pušelnieku — kaimiņu sētas gājēja var tikai nakts melnumā. Ij tad ne katrreiz. Saimnieki trenc rijā jau no pusnakts. Un, pasargi, dievs, ja kalpu neatrod cisās! Ieturēs no lones kā likts! … Tātad baronkunga cienasts nāk pašā reizē. Tikai jāapsver — kuro dienu kurā krogū ejma?

Bet atrisinājums rodas pats. Ar draudzes pērminderu un muižu stārastu laistu ziņu: «Svētdien iesvētības mācību izgājušajiem vīriešu un sieviešu kārtas luterticīgajiem ļaudīm būt uz dievkalpojumu Krizburgas baznīcā. Klausīties cienīgtēva Tilliņa sprediķi.»

Lai būtu sprediķis. Kārtējā bijāšanas pamācība. Biedinājums nelabojamiem grēciniekiem, pasaules dauzoņām, patvarniekiem, miera postītājiem. Izlaidušies, pagalam izlaidušies ir krizburdzieši. «Grēka ērzeļi un tikai! No pārmēru labas dzīves palaidušies kūtrībā. Uz nelietību, uz miesas kārību vien …»

Vai mazums pierādījumu, ka tā tas ir? Pagājušo mēnesi Asotes muižas kalpi atteicās iziet darbā, ja muiža nepagādās maizi. Nupat pie Krizburgas dzirnavu dambja dieninieki uzmācās lielkungam ar nekaunīgām prasībām. Un kādas ģeķīgas ziņģes īgā druvās un tīrumos!

— Svētdien pēc pātariem, — kalpi norunā. — Pēc pātariem pie kunga alus kortelīša.

No Tilliņa garā sprediķa gājēju ļaudīm paliek prātā gan tikai cienīgtēva jaunā vīzē izkliegtie sodības biedi: «Tie netikļi, tie buntavnieki, tie sliņķi un melkuļi kritīs vienā bedrē — elles dibenā, kur tos sagaida miesu cepi- nāšana, verdoša piķa rīšana un vēl briesmīgāka kaulu drupināšana nekā skunsts miltu sudmalās.» Visu garo pātaro juma laiku viņi gaida, kad beidzot no kanceles atskanēs «āmen». Tad viņus neviens nekavēs. Viņi iet, paklausot lielkunga aicinājumam. Pēdīgi gaidītais pasacīts, un nu vīrieši pulciņos un pa pāriem dodas uz Krizburgas, Zbanska, Druķu, Jaunās muižas, Smilšu, Vilku un citiem krogiem. Krizburgas, Veseļu un Asotes muižu un dažu tuvāko ciemu saimnieku kalpi kāpj pa Zīlānu ceļu. Uz Kārklu krogu, kas netālu no stārasta Pēternieka mājām, gandrīz iepretim Pēternieka sētas ceļam.

Šķiet, viņi, nemiera tramdītie, ir izraudzījušies pavisam aplamu sanākšanas vietu. Domāt, tādiem trakuļiem, dažādu dzīves labumu un zemes prasītājiem, nebijis piemērotāka, nomaļāka dzertuves šķūņa? Teiksim, Mežmui- žas vai Ungurmuižas pusē. Bet viņi izraudzījušies Kārklu krogu, kas tikai verstis trīs no lielkunga pils, divas verstis no pristava mītnes un pavisam tuvu kara aplokam Bušu mājās, kur zaldātiņi apsargā turku kara gūstekņus. (Tie melnīgsnas ādas ļaudis, jocīgi ģērbušies, un pats jocīgākais — viņi pelnos cep plācenīšu maizi.) Kārklu krogus atrodas pavisam divarpus verstis no pagasta mājas un no krievu miertiesneša mitekļa. Jā, tā ir, muižu kalpi pulcējas stārasta Pēternieka vārtu priekšā, jo viņi ir viltīgi, viltīgi pār mēru. Viņi spēlē nu jau kopš pavasara aizsāktu rotaļu — piedalās savas kārtas puišu un gruntnieku meitu cerēšanās priekos. Redz, trīs no Pēternieku saimnieka meitām — Kača, Anna un Grieta samīlējušās Veseļu muižas puišos — Leimaņu Lemkē, Daukstes Mārtiņā un Lielajā Druķī, un vidējā — Jūla jau saderēta līgava Kārklu krogus nomniekam Matīsam. Četras Pēternie- ces brūtējas ar saviem puišiem Matīsa dzertuvē. Jaunākā no Pētērnieku piecnieka — Marija, kam precēties par agru, priecājas kopā ar māsām un viņu līgavaiņiem. Un, tā kā Marijai ir laba locītājas balss, viņa dzied arī dziesmu virkni, kas Daugavas abos krastos vienādi pazīstama:

—   Visi mani radi raud, Ka es kalpa līgaviņa. Ko, radiņi, jūs raudat, Ka es pati neraudāju? Vai, radiņi, kalpa laime Odenī noslīkusi?

Ja kalpiņš kungam deva, Dos savai ligavai.

Saprotams, kalpu saimei tāda ziņģe patīk. Viņi labprāt klausās Marijas dziedāšanu. Un tajā klausās arī nekalpi, sevī pārlikdami, ka stārasta. Pēternieka meitas var droši izraudzīties vīrus no zemākas kārtas. Gan jau tēvs parūpēsies, ka viņas nepaliek kalponītes, dubļu bridējiņas. Stārasts lūgs, un lielskungs stārasta znotam atdos kādas zemnieku mājas. Muižai vienmēr ir kāds māju rentētājs, no kura tā labprāt atbrīvotos. Šogad retais saimnieķelis noliktā laikā atnes rentes vai izpirkšanas naudu.

—      Mēs sākam ar pašu pirktu alus mēru. Kunga atvēlētais var pagaidīt, — Lielais Druķis saka kroģerim, norādīdams savējiem abus garos galdus laužu istabas vidū. — Krodziniek, dod pa lielajai zara kannai ar tempjamo. Ar liešanu mēs tiksim galā paši.

Kamēr atnes alu, Rusuļu Deksnis skaita kalpu dzīves apdziedāšanas ziņģi:

—    Kas kalpiem ilgi sirdi spiež, Ko šinīs gados tie izcieš,

Ar asarām pārdomāju — Tas posts, kad rakstīt neprotu.

—     Par to rakstīšanu, Deksni, tukši sūkstīties, — kāds no galda viņa gala atsaucas. — Nezin vai krizburdziešos atradīsies kāds iesvētību izgājis puisis, kurš neprastu rakstīt. Bet es ne par to. Ja ļaudis ņemtos apcerēt visas dienestnieku mocīšanas, pasaulē pietrūktu ij papīra, ij bleištiptu. Arīdzan kazu un cūku ādu, ja mūsējie kā lielkungu priekšteči uz ādām ceiķinātu savus likteņstāstus.

—      Turklāt rakstos izliktais kļūtu par pierādījumu laužu dumpīgumam, — piebilst cits. — Tak gadus trīs atpakaj kungi esot likuši pakārt septītās Mozus grāmatas turētāju. Un cik nav likti dzelžos, mērdēti tumšajā kambarī, kuri lasījuši piekto un sesto evaņģēliju?

—      Taisnība gan. Jo mazāk pierakstīta nabago ļaužu taisnības būšana, jo labāk.

—     Tālabad es skaitu no galvas, — Deksnis atsaucas.

— Bet darbs, tā liela izdzišan, Tā niknā paka) raudzišan, Nekad tiem vairs var izdabāt, Ne vārda pretim atrunāt

Tālab kalpi ar asarām acīs piemin tēvu dzīvošanu, gribētu atsaukt pagājušās dienas.

Līdz Jeiskai pliks es aizskrietu, Ja vien tos laikus atgrieztu.

—      Nē, atpakaļ griezt vecos laikus mums neklājas, — Lielais Druķis apsauc dziesmas teicēju. — Kalpam, bezzemniekam, ļaudīm maizes pelnītājam, kārkla vīžu un kankarīšu valkātājam nav jāraud par bijušo. Jāpūlas, lai labāk būtu nākamībā. Liekam kopā sirdis un prātus un gādājam, lai strādnieku tauta turpmāk dzīvotu cilvēcīgāk nekā tagadīt. Bagāto pliku plikām verdzinātajai baltajai maizītei jānāk pie nabadziņa. Gana tā apnikusi pelēt smalkajos kambaros. Bet priekš tam jādabū zeme, kuru mēs bagātniekiem kopjam ar sviedriem vaigā, bez atpūtas, bez cilvēcīgas iztikas. Lai šī zeme tiktu tiem, kas to kopj.

—     Kot, atkal lūgsim visžēlīgo, visgadīgo? …

—      Vai arī lasīsim kopā pa sudraba ripulim lūgumu rakstītājiem? Diedelētājiem guberņas kancelejā, braucējiem uz Pēterburgu?…

—      Nē! Tādu neko vairs!

—      Taisnība! Izkaptis, sprigujus, sākumus un sarkano gaili!

—      Bet tikai tad, ja visi striķi trūkuši.

—      Kad visi striķi trūkuši? …

—      Paklausīsimies vīrus, kas bijuši pasaulē un dzirdējuši vairāk nekā mēs.

—      Kur tādi ir rodami?

—      Lūk, viņi! Pie stulpiņa stoikas pusē. Divus — Daukstes Dāvu un Gravānu Indriķi — mēs labi pazīstam. Tas trešais ir ārpagaslnieks, no kaimiņu valsts gājēju ļaudīm. Klausības laikos viņš kalpojis lielās ostas pilsētās pie kunga meža nodošanas kuģiniekiem. Viņam esot trāpījies tikties un runāties ar jūras braucējiem, kuri dzirdējuši, kā lielmaņu nicinātie darba cilvēki karo par brīvību un zemi.

—      Lai teic!… Lai apgaismo prātus!…

—      Kaimiņ Stučka?… —Lielais Druķis jautā ārpagast- niekam.

—      Labāk lai iesāk savieši, — uzaicinātais atmāj. Viņš ir pavecāks, tomēr plecīgs vīrs ar vecmodīgi, līdz apkaklei strupi apcirptiem matiem, pagaru, taisnu degunu un asu zodu.

—      Tad lai runā Daukstes Dāvus!

—      Kad jau, tad jau,—uzrunātais nokrekšķinās. Šķiet, viņš labprāt iesāktu ar kādu karalaika teicamo, ar jocīgu stāstījumu, bet saprot — tam šeit nav vietas. Un, it kā pirmo reizi vērtā grāmatā raudzīdamies, iesāk: — Es domāju .., Par mūsu kārtas… tas būtu, par visu kalpu, gājēju, babuļu būšanu. Man trāpījās lasīt ķeizara izsludināto likumu, kā ieriktējama ļaužu dzīvošana. Par pagasta pārvaldīšanu, par pagasta lādi, par labības magazīnu, no kuras aizņemties pūrus bada reizēs. Un par nabagu apgādāšanas kambariem. Tāpatīt par galvasnaudām, nodošanām un šķūtīm. Un zemes tiesām un vispārīgām zemes pārvaldīšanas būšanām. Tas viss mums ir nodots pagasta vecākā, viņa palīga, skrīvera un tiesas vīra varā. Bet pagasta vecākais, pagasta tiesas priekšnieks ir muižas kunga ielikti gruntnieki. Un gruntnieki, saimnieku kantes turētāji, vienmēr dara un darīs tā, ka labums tiek kalpinātājiem, negausīgajiem pakaļraudzītājiem, par kuriem mums tikko ziņģēja Rusuļu Deksnis.

Cik reižu kalpi nav prasījuši pagastā pēc strādnieka zemes stūrīša? Un ko ir saņēmuši? Ikuci!

—    Taisnība … Dieva tiesa … Izsmieklu un zaimus… — sauc no dažādām pusēm.

—      Nu vot! Tā bija, un tā būs, ja… Ja kalpi un babuļi pagasta un tiesas valdīšanu neņems savās rokās. Valsts, muižu saimniecības, pagasta magazīnu, pagasta lādes, pagasta tiesas zinātājiem jānāk no prasto ļaužu vidus. Tikai tad zeme tiks tiem, kuri to kopj.

Man turku kara maršos gadījās tikties ar citas malas ļaudīm, dzirdēt par citpuses taisnības karotājiem. Izrādās, tādos taisnības karos varmākiem tikusi virsroka tālab, ka zemie ļaudis nav pamanījušies ielikt savējos pārvaldīšanas vietās.

—        Un tāpat greiži noiet tad, ja taisnības karotāji grib zemes ļaužu laimi radīt tikai savā mazā novadiņā, vienā ciemā, pagastā. — Kājās pieceļas ārpagastnieks Stučka. — Jūs, krizburdzieši, tāpat kā mēs, stukmanieši, kārīgi klausāties stāstu no tās laimīgās tautas. Ticat: būs, reiz būs tauta brīva. Tauta, kas nepazīst kungu un varmācības, skaudības un karu. Tāda liela, liela brāļu saime… Bet, draugi, mēs maz, pat gauži maz apsveram, kā panākama laimīga dzīvošana bez kariem un varmācībām. Kas tādai ieriktēšanai vajadzīgs. Vajadzīga vēlēšanās, mūsu griba. Bet ne mazāk par mūsu vēlēšanos citu — arīdzan kalpinātu un verdzinātu līdzjušana un līdzturēšana. Mēs ,esam vienas sērdieņu saimes bērni, kauču mītam katrs

savā pusē, savā*novadā, tālab mums ir jāturas kopā. Kā mums savulaik stāstījuši vecie ļaudis. Ja vārgdieņi un kalpinātie kaut ko pasāk savā novadā, viņiem par to nākas darīt zināmu likteņa brāļiem citos apvidos. Lai turienes lielmaņi nesamulsina savējos pret mums. Tāpat nebūtu par ļaunu ielavīties zaldātu apmetnēs. Arī zaldātos ir mūsu brāļi un kaimiņi. Pēc gadiem viņus atlaidīs vaļībā, viņi atgriezīsies savā pagastā, un pagastam vajadzēs apgādāt kroplos un slimos. Taisnība, to visu vajadzēja darīt savlaicīgāk… Jo, cik es noprotu, kalpu rektes uzņemšanai Krizburgā jānotiek nupatās. Kamēr vēl nav galā kulšana, tupeņu rakšana, linu malšana un citi lielie rudens darbi. Bet ar visu to …

Pateikt, kas «ar visu to» ir, ārpagastnieks nepagūst. Stoikas istabā ietraucas ārpusē vāķējušās Pēternieka meitas:

—     Surp brauc Vieglais Mārtiņš ar brūti un lieciniekiem. Un no Trepes puses jāj lielkunga ģēģeri.

—         Nākamā svētdiena būs mūsu diena! — Rusuļu Dek-

snis nobrīdina. — Dariet zināmu tiem, kuru šodien nav. Bet tagad lustēsimies!

Viņš piemetas uz sola ar muguru pret durvīm, klaudzina ar dzēriena kausu pret galda malu un iesāk vilkt modīgu ziņģi, ko peļņā gājēji pārnesuši no Rīgas:

—   Dzert un dziedāt patīk man

Šodien tā kā rītu,

Dziedu, kamēr balss man skan,

Dzeru, kamēr krītu.

Nogrāb vērtnes, atkland durvis, pāri slieksnim bramanīgi kāpj nevēlamie ciemiņi. Un nu Pēternieku Marija iemetas mūsainam puisim klēpī, apķeras ap kaklu un teic vēl vienu modīgu dzērāju dziesmu:

—   Un kas par to, ja tā ar būtu,

Kad man dzērājs gadītos?

Dzers viņš pats un dos man arī,

Dzersim abi dziedādami!

—      … Kad visu atrēķina, tev uz rokas tiek skaidrā vienpadsmit kapeikas.

—      Ci-k? — Andrieva lūpas savelkas smaidiņā. Šķiet, Ļamānu saimnieks jokojas. Irgājas par naudu, par Andrieva nopeļņu.

—      Sacīju — vienpadsmit. Seku!—Ļamāns pabīda ar plaukstu uz kalpa pusi tikko noskaitītos kapara ripulīšus. Visu vara un sudraba monētu riekšu sarauš savā kides makā — izmīstītā cūkas pūslī, kam ādas aizsaitenis ar mīkstiem kā dābolgalvas pubulīšiem galā.

—      Pie baznīciņas nojaukšanas es nostrādāju sešpadsmit dienas. Sešpadsmit! Tātad man pienākas sešpa- dsmitreiz pa trīs kapeikām. — Andrievam ir tāda sajūta, ka viņš, rijā skriedams, ietriecies ar galvu sienā. Nu ir gan aprēķins! Likumīgi pienākošā pusrubļa vietā viņam atmet nieka vienpadsmit kapeikas!

—      Puis, tu esi uz ausīm kritis, vai?—Ļamāns sēkdams velk ciet galu kulītes makam. Aizmet vienu mezglu, tad otru.—Tu ar maniem rīkiem strādāji? Strādāji. Bet kā strādāji? Sabendēji! Vai kalvja kaltajam rokas lauznītim ir izrauts robs vai nav? Vai mūrnieka plakāmurim ir atdauzīts pietis vai nav?

—      Bet… saimniek, tie krāmi… vēl ir lietojami! Un tie nevar maksāt tādu bargu naudu!

—     Man maksā.

—      Saimniek!

—      Ak tu pret mani pacelsi balsi?

—     Tas ir … netaisni! Tā ir … laupīšana!

—     Ko? … Ko tu teici? Kam tu to teici? …

Ļamānu saimnieka acis sarkani iezibas. Viņš uzslienas liels, neparasti liels savam kumpajam augumam. Meklē ar skatienu pie pretējās sienas, krāsnsaugšā, tad pie istabas griestiem. Pie sijām, aiz kurām iespraukti dažādi mājsaimniecībā lietojamie rīki: šķieti, bezmēri, olektsmēri, slīmesti, grebji. Un bērza koka šķilas, no kā grebj karotes, pavārnīcas un mieturus. Un dēlīši ar adatainiem iedzītņiem — linu sukājamie galdiņi.

Pastiepiens, koka čirkstoņa rāvienā, un linu uzkārša- mais jau Ļamānu saimnieka rokā. Un viņš atvēzējas un tūlīt gāzīs. Savā laikā viņš Andrievu ir dauzījis tikpat kā sausu pupu kūli. Kad viņam kas nebija pa prātam padarīts, kad uzblīda niknums un vārgākais, kas ceļā patrāpījās, bija — Andrievs.

Cik reižu pēc noslānīšanas puisis nav vilcies kunkstēdams, gluži kā piekauts suns? Cik nakšu nav sāpēs mocījies, laitljis kā mācēdams sadauzīto vietu?

Bet tagad Andrievs nav vairs agrākais. Tagad Andrievs nekliedz izbīlī, neslēpj seju plaukstās, nekrīt uz ceļiem, kad saimnieka rokā nosvelpj sitamais.

—      Neaiztiec! — Andrievs grābj vienkoča krēslu un at- vēžas pretī.—Neaiztiec! Jeb… kurš kuro?…

—     Ko-o? — Linu suka skanēdama nokrīt uz istabas māla klona. —Tu … man? …

Pretošanos un vēl draudīgu pretošanos Ļamānu saimnieks nav gaidījis. Viņš paliek plāna vidū smieklīgi izpleties un nevar vārda pārdabūt pāri lūpām. Un droši vien mīkstītos neapjēgā vēl ilgāk, ja neieskrietu saimnieka memme.

—     U-ja! Slepkavnieks! Ļau-ti-ņi! Te viens grib nomu- šīt saimnieku!

Memmes brēciens liek Andrievam atjaust, kas viņam draud. Šoreiz ar parasto mājas pārmācilšanu, ar saimnieka pātagojumu vien neiztiks.

Sēdamo līdzi raudams (kas zina, vēl metīsies viņu aizturēt!), Andrievs izsprūk rovja namiņā un no turienes

pagalmā. Paldies dievam, te neviena nemana. Un puisis jož gar klētsgalu, pāri sakņu dobēm, pa ežmalu uz Pā- puļu purviņa brikšņu. Līčloču lēcieniem kā zaķis, ko mednieks dzen. Vējš met viņam pēdās salnas nokostās, ruzgi dzeltenās lapas, uz viņa pubuļainā pakulu krekla, uz kakla, rokām krīt lietus lāses, bet viņš diebj, cik tik ir spēka. Ātrāk prom no dārza aploka, kur auro un pucina suni Ļamānu saimnieku pāris.

Diebj, nedomādams, kas būs. Kur stilsies, kur glābsies, kur tāds puspliķis slēpsies. Ar karstu, kailu galvu, ar pustukšu vēderu un pilnīgi tukšu azoti un kabatu. Tik daudz viņam gan skaidrs ir: tam varmākam, tam kauslim, kurš sevi godā par saimnieka tēvu, Andrievs rokās nedosies. Lai tur vai nezin kas! Andrievs ir darba cilvēks, un darba cilvēki vairs sev uz galvas dancot neļauj.

Nebijis Andrievam tādas pārliecības, diezin vai viņš skrietu kā negudrs nez uz kurieni. Viņš ir radināts pakļāvībā un bijībā. Andrievam teikts: vārgajam, pazemotajam jāturas rāmāk par stāvošu ūdeni un klusāk par zāles stiebru. Tā Andrievu mācīja. Mācīja gan ar vārdiem, gan ar rīksti. Taču pašreiz iedauzītais, viņa otrā iedaba lobās no puiša nost gluži kā sausa āda.

Rudens lietsmidzis sabiezt arvien vairāk. Un, brienot pa saaudzi, Andrievam tiek ūdens arī no koku un krūmāju zariem. Nu jau viņš ir tikpat kā linmārkā izpeldināts. Bet kur būs pajumte, kur siltums? Pie mātes pusmāsas, kas Trepmuižā, kas trūkstas no katra saimnieka vārda? Pie diedelniekiem, lielceļa klaidoņiem? Šķiet, prātīgākais, ko viņš pašlaik var iesākt, ir celties pāri Daugavai uz Kurzemi. Doties uz Jēkabmiestu. Uz krievu slo- bodu. Atvaļinātais zaldāts Niklāss mitinoties Strūgu ielā, kaimiņos aku racēja Petra ģimenei. No katoļu baznīciņas jaukšanas laika Andrievam palicis prātā, ka turku zaldāts tur dzīvo. Niklāss palīdzēs.

Viena brikšņu biežņa, otra. Ieliekņa līgana kā pāri ezeriņam nostiepts palags. Tad kaupres strēle ar kuplām eglēm. Un zem vienas no tām palīdusi Lejas māte. Pati slapja, un slapjš viņas raibais kā žagatas spārni galvas lakats, ko viņa tālu pār pieri pārstiepusi. Smailais un patumšais kā skala apdegulis deguns un kaulainais zods vien redzami. Lejas mātei uz elkoņa ir ķozītis ar zāļu

skumšķiem. Redzams, dziedniece lasījusi ārstniecības stiebriņus un pašlaik nogaida pārskrejam lietus brīzi.

Andrievam būtu no šijpusiešiem jāslēpjas, bet Lejas māte Andrievam vienmēr vēlējusi labu. Riebusi, dziedinājusi un aizstāvējusi pret pāri darījumiem. Un Andrievs saka:

—     Labudien, Lejas māt!

—            Labdien, Andriev. Kurt' tu tā? Šitādā laikā jau kārtīgs saimnieks savu suni no istabas ārā nedzen.

. — Kārtīgs saimnieks nedzen… Bet vai tad Lejas māte arī izdzīta?

—             Man sava īpaša note. Ja kādam uzkrīt vājums, Lejas mātei jāpalīdz. Lai cilvēks nezin kāds. Un, ja mājās pietrūkst kādas saknītes, kādu šūniņu, jādiebj meklēt. Vienalga, kauču debesis ar zemi kopā jūk.

Bet, puis, man domāt, ar tevi viss nav tā, kā vajadzētu būt. Nu runā, runā, kas tev lēcies. Vai tu saskrējies ar savējo?

—      Nu ka saskrējos.

—     Šis palaida roku, vai?

—      Gribēja palaist.

—      Es jau tā domāju.

—     Ļamānu saimniekam nikna daba.

—      Kurais saimnieks nesēd uz kalpa kakla?

— Kakla ta kakla, bet ja ar vilka zobiem!

—             Kāt' vilks dzīvos, ja aitu neplosīs? Gājēja tiesa, puis, allažīt bijusi cērpama auneļa daļa. Līdz rudenim no viņa kārš vilniņu, vēlāk dala kažoku. Bez tā nebūtu lielmaņu, lielkungu un citādu vareno. Kad cilvēku tikpat kā klūgu uz zemi liec gadu nesiens, viņš neiet palēkdamies, bet šļūceniskiem soļiem. Taustīdams katru zemes pinkuli. Un visu laiku domā, domā… Vecam cilvēkam, puis, līdzi velkas ērdzīgs vadātājs. Pr-āta vīlējs uz pagājušo, uz kādreiz bijušo. Un, kad vecais ar savu vadātāju noklimst pa dzimto novadu jūdzi, otru, viņam viens divi acīs sariešas sūrs slapjums.

Nebrīnies, puis, par manu valodu. Esmu jau ķuzīša večiņas gados, un tad jau vieglas dienas prātā neturas.

—     Es, Lejas māt, zinu …

—             Maz zini, vēl gauži maz ko zini. Ar visu to, ka esi kaustīts un badināts. Toties tāda kā es… Manējie visi sen balina kauliņus smilšu kalniņos. Esmu palikusi viena kā aizkaltis koks tīruma vidū, ko cirvis drīz gāzīs no saknēm. Un, ja mana vecāmāte nebūtu man atstājusi zālīšu, saknīšu maņu, ja es nebūtu tikusi cilvēkiem vajadzīga, arī man dzenis būtu sen krustu izkalis. Kauču esmu dabūjusi boksterēt stipru grāmatu.

—     Laikam septīto Mozus grāmatu?

—      Septītā Mozus grāmata, puis, noder tikai aklai ticēšanai. Bezprāta ticēšanai. Tāpatīt kā nulēt modīgo Jēzus pielūdzēju apkārt laistās lūgšanu lapiņas, kurās sacīts, ka ar šādu lūgšanu vārdiem aprakstītu cedelīti varot siet sunim ap kaklu, šaut uz viņu un viņš palikšot dzīvs. Septītā Mozus grāmata, Andriev, ir salmiņš neglābjamā iz- misībā kritušam, kamēr patiesās taisnības grāmata…

Lejas māte runā Andrievam, bet raugās viņam pāri — Andrievam neviedamā tālumā. Saspringti, nāsīm un lūpām viegli iedreboties. Kā mēdz būt tad, kad dziedniece apkūpina vājinieku, jauc traukā saknīšu un puķīšu novārījumu, veselības dzērienu.

—      Tad Lejas māte to taisnības grāmatu sen boksterēja? Un kur tāda ir?

—      Bija tāda. — Dziedniece sakustas. — Bija, bet nu vairs nav. Sadedzināta.

—     Sadedzināta?

—      Biedu reizē. Togad, kad pasludināja ķeizara brīvību un zemes ļaudis pārstāja iet kungu klausībā. Kad mujās pulkos, grasīdamies dzīvot pilnā vaļībā pa savai iegribai. Bet kungs izsauca karaspēku. Zaldātus izdalīja pa zemnieku ciemiem, un straži sāka okšķerēt ļaužu nepaklausības āderi. Laikam bija padzirdējuši, ka ir tāda laika stāstīšanas grāmata. Un nu tikai dzen lati. Bet mājās, kur grāmata glabājās, pristava ceļus bija nomanījuši. Tobrīd tur kurinājuši maizes cepli, muldā rūgusi dieninieku maize, un grāmatas turētājs iemetis rakstu vīstokli krāsnī. Zināms, tā apvidus ļaudis dabūjuši nobaudīt stražu kan- čuku. Bet kungi palikuši ar baltu mēli. Mācītājam Tiltiņam tikai atlicis ar palīgiem svētdienas sprediķos lādēt viltus bauslību turētājus. Sacīt: «Tikai neprātīgie var negantību turēt par evaņģēliju. Bet neprātīgo laikam mūžam nebūs būt!»

—      Tad jau taisnības grāmata būs glabājusies Stipros. — Andrievam prātā iešaujas lielo čukstos padzirdētais. — Stipru māti kungi esot ieslēguši pagraba kambarī.

—      Par Stipriem es tev neesmu neko bildusi. Un par citu māju ļaužiem arīdzan ne. Vispārim kārtīgam cilvēkam par tādu ko neklājas klaušināt, jo nevietā izteikts vārds ir tas pats, kas posta zvans — aizskan pāri puspasaulei.

Lietus pierimst, Lejas māte grasās iet.

—      Tomēr tev, puis, šitādā izskatā nedien pasaulē rādīties. Katrs tevī matīs bēguli. Tev lonētu nākt man līdzi uz vienām asotiešu mājām. Tur man kādai sievai jāpalīdz noķert brēkuli. Es tevi klusītiņām uzlaidīšu pirts augšā, kur iesala žāvējamais grods. Izžūsi, atelpsi, un es pa tam palūkošu kaut ko tev pleciem un galvai. Lai daudzmaz izskaties pēc cilvēka. Kauču bez uzrādīšanas papīra tu ilgi nestilsi.

*

—      Pašā reizē! Kaimiņ,, tu esi atnācis pašā brīdī. — Kā meža gāzējs saģērbies biezā, sajoztā pusmētelī, Niklāss iznāk Andrievam pretī. Un vedina nost no pītā mazmājiņas aizžoga pagalma dziļumā, kur laivas nojume, kur sa- grēdoti no ūdens izķeksēti, koku pludinātāju pamesti bluķēni un priežu galotnes. — Brīsniņu vēlāk — un tu mūs vairs nebūtu sastapis. Nāci paraudzīties, kā izies strūdzi- nieku slobodas vīri? Jeb tu nāc no Biržu muižas? Nu, kā viņi? Vai nāks?

—     Nezinu. Es Biržos nebiju,—Andrievs kaunīgi noburkšķ. Šķiet, Niklāss notur Andrievu par kādu citu.

—      Man tikai tā iekrita prātā. — Vecais zaldāts rāda Andrievam rindā noliktos enkurnieku ķekšus, ar uzmavu sakaltus dzelzs iesmus un velēnu grieznim līdzīgus līkus āķus pagaros kārts kātos.

—      Šitādi plostnieku un strūdzinieku rīki labāki nekā spriguļi un garkātes izkaptis. Reizē božamais, reizē duramais, reizē ķekstājamais. Ja trāpās saķeršanās ar jātniekiem, laivotāja āķis kā radīts kančuka cilātāju raušanai no segliem.

—      Ak tad uz kautiņu gan? — Pēdīgi Andrievs aptver, par ko Niklāss runā. Acīm redzot, ceļas ļaužu viesulis, par ko Deksnis, Jelle un citi minēja līča birzī Jāņu naktī. Par ko muižas kalpu vīri sačukstējās izgājušo svētdien.

—      Ar glaudīšanu tālu netiksi.—Niklāss ir sapratis Andrievu pa savam.—Lai ļaujas mutes spēkam garā nabagie, cienīgtēva cildinātie. Katrs, kas nav prātu izkūkojis, sajēdz: taisnības karā bez spēka neiztikt. Tie, kam vara un viltus, scepteri, valgu un zobenu labprātīgi vis nenometīs. Vait' nav dzirdēts, kā ļaužu taisnības meklētājiem sanācis citās zemēs? Ir jāmācās ne vien no labā, ko pieredz, bet arī no ļaunā. Cik sen kā gāja poļu brī- vestības karš? Tu, puis, ar savu jauno prātu varēji daudz ko palaist garām, turpretī es …

No Daugavas otra krasta, no Krustpils puses, kļūst dzirdama zvanīšana. Svinīgi aicinoša baznīcas zvana balss.

—      Jau ziņo saiešanu. — Niklāss dodas uz mazmājiņas ieeju. Atklindzina priekšnamiņa vērtnes un sauc:

—      Nāciet ārā! Cienīgais jau bimbo.

No nameļa gūzmā iznāk pajaunāki un bārdaini tēvaiņi zemnieku un pilsētas amatnieku kamzoļos. Šim galvā latviešu ratene, tam krievnieciskā apaļmale, citam izba- lojusi, driksnaina zaldāta cepure. Diviem rokās pagaras dzelzs bozes ar kāsi galā, viens azotē iemiedzis garu duramo. Trīs ir ar tukšām rokām. Un viņi iet pie enkur- nieku ķekšiem, ņem tos. Starp iznākušajiem ir arī Zeļķu muižas aku racējs krievs Petrs, kuru pristava vīri Jāņu priekšnedēļā aizveda arestantu ratos.

Vīriem nopakaļ no namiņa iztek sieviņa ar diviem mazuļiem. Viens otru vilkdami, mazie tāpuļo lejup pa pa- sliekšņa akmeņiem. Šķiet, viņi dzenas Niklāsam pakaļ. Bet viņus aiztur Petrs.

—      Tu, māt, paliec sētā! Svētā lietā vaimanāšana neklājas! Ja tu citādi nevari stilties, skaiti savu stiprāko lūgšanu.

—      Paliec vien! — Niklāss māj sieviņai. Un skubina vīrus pasteigties. Baznīcā jau pātarus iezvanīja. Kamēr viņi nonesīs laiveli, plostiņu, kamēr pārstumsies pāri Daugavai, laiks paies.

Andrievs paņem no atlikušajiem enkurnieku ķekšiem to, kas nesen iekātots. Šķeista vēl raupja, šur un tur palikusi nenolīdzināta zara vieta. Bet Andrievam ir norūdītas plaukstas — zābaku zole, ne āda.

Viņš iet aiz Niklāsa uh Petra. Abi neskaļi, bet dzīvi runājas. Un Andrievam šķiet, ka Niklāsam ar Petru par kaut ko nesakrīt.

—      Manifesti vajadzēja, īstenu manifesti! — tā Petrs. — Muižu un gruntnieku ļaudīm. Tāpat miestiņu rokpeļņiem. Un tvaika sudmalu un pabriķīšu dieniniekiem. Kā kazaku buntes laikos. Pugačovs vēl karoja pie Orenbur- gas, bet brīvības apsolījumu ar zemes sadalīšanas vēlējumiem jau laida ir uz Volgu, ir Urāliem, ir maz- krievu Donu.

—      Bet krizburdzieši ir pret ķeizara būšanu. Krizbur- dzieši pārmet Kalupes zemniekiem, ka šie, savu kungu izkūpinādami, nav nekā prātīgāka izdomājuši kā izsaukt savu zemnieku ķēniņu. Krizburdzieši to sauc par tukšu plātīšanos.

—      Kalupiešu ķeizara būšanas atraidīšana un aicinājums brāļiem citurienē palīdzēt taisnīgā lietā nav viens un tas pats. Domāt, Biržu, Neretas, Jelgaviņas, Varenbro- kas, Preiļu, Kalsnavas, Kokneses un citu valstu darba cilvēki iet brīvsolī, tikai tejienieši vieni velk jūgu? Sacīsi, Trentelberģa, Līvānu un Krizburgas miestiņu lupatu bodnieki ēd medus maizi? Tāpat Daugavas augšgala strūgu dzinēji? Un tačku dzinēji vitebskieši un leiši, un badacietēji Krievzemes guberņās? Ja kaut ko lielu iecer, tad jādara pa lielam.

—      Redzu, tu, Petr, rīkotos citādi. Bet, ja taisnā lieta ir sākta, mums jāturas ar tās iesācējiem.

10. NODAĻA

«MAIZĪT BALTA, BAGĀTĀ, NĀC PIE MANIS, NABADZIŅA …»

(Tautas dziesma)

Kad Andrievs un jēkabmiestnieki uzkāpj Daugavas stāvajā krastā, ieiet baznīcas sētā, ap balto krusta māju ir ļaužu kā biezs. Cepurēs, ratenēs, micēs, galvas autos un lakatos. Ļaudis čumo un iodalās — gluži kā vižņi, Daugavas ledum ejot. Cilvēki sačukstas, šķiet, daži pat čukstus strīdas, bet tik .klusināti, ka brīžam pa atvērtajām baznīcas durvīm pie mūra žoga var sadzirdēt mācītāja balsīgo sprediķojumu. «… Tagadīt pie mums zvēru uz četrām kājām nav ko bīties. Tagadīt mums savairojušies zvēri ar divām kājām, kas vēl jo briesmīgāki nekā tie, kam četras!»

Aizdaugavieši paliek krasta kraujā, krūmienes aizsegā, jo viņiem vieniem rokās draudīgi daikti. Gaida, kamēr atgriezīsies Niklāss, kas, atstājis savu ķeksi Andrieva ziņā, piejūk puišiem baznīcas vārtu priekšā. Andrievam šķiet, viņš dažus no tiem ir jau kaut kur sastapis, manījis. Vienu, to ar šauro rata cepuri galvā, katrā ziņā. Tas ir Rusuju Deksnis, Veseļu muižas «nemiera gars». Bet ar viņo ūsaini Andrievs sēja plostus un ar to garo šķeistu ārdīja katoļu baznīciņas mūrus.

«Sitie vien būs pulkam priekšā gājēji. Runātāji pagasta namā un pie muižu valdīšanas.»

Stūrēdams plostiņu pāri Daugavai, pulkā vilkdams to Krustpils krastā, Andrievs bez jēkabmiestnieku iztaujāšanas, tikai no viņu runām vien zina, kā kalpi šodien pulcēsies, kurp ies, ko prasīs. Kā viņi grasās pārgrozīt muižu un pagasta valdīšanas kārtību. Kā viņi apņēmušies reiz panākt sev pilnu taisnību. Brīvestību un godīgiem zemes rūķiem pienākošos zemes stūrīti. Ar ļaužu spēka milzīgumu.

Tiešām, kalpu pie baznīcas ir melnais tūkstotis, teiktu Ļamānu Ādams. Šitādam milzīgumam tikai neprāta apsēsts drīkstētu stāties pretim. Andrievam gribētos zināt, vai kāds no Ļamānu saimes arī te ir. Redzējis saimnieks šito gājēju jūru, viņam uz laiku laikiem zustu vēlēšanās Andrievu spīdzināt. Un saimnieka jaunajai memmītei arī.

Atgriežas Niklāss. Pārmij dažus vārdus ar Petru un aicina visu pulciņu izlūku apgājienā. Garām pilsmuižai, garām lielkungu kapličai, dīķiem, stacijas pārbrauktuvei uz pagasta namu.

—      Jāredz, vai kādā paslēpšņā neglūn kungu makari. Lamatu zeļļi un vēl šādi tādi. Runā, policijas pristavs un Jaunās muižas kundziņš vakardien ar bāni aizdrāzu- šies uz Dinaburgu. Pristava skrīveris esot apjādelējis arī vai visas Krizburgas valsts muižas un zaldātu korteļa vietas. Un lielskungs licis saaicināt pilskrogū mežsargus un ģēģerus. Lai gan kalpi savu prasīs savaldīgi, vēl nav zināms, kā pret viņiem izturēsies. Vilki ir un paliek vilki. Ij no meža glūn, ij zobus trin. Un prātīgs cilvēks jau neļaus mucai iztecēt, kamēr jaunu tapu izdreijā.

—      Kālab garā runāšana? Kas jādara, tas jādara, — Niklāsam atbild enkurnieks Jorģis. Ar viņu Andrievs pārī airēja šurp plostiņu. Un vīrs sūkstījās par savu sievu — Tumšo Maiju, kā viņš to dēvēja. Neganti plosījusies, lūkojusi šo atturēt. Teikusi, tāds trakulis viņu un bērnus postā iedzīšot.

Izlūkotāji iet sadalījušies. Pirmajā kopā tie, kuriem dzelzs milnas, kuriem negarie ieroči. Viņi cilā tos kā kūjas. Ķekšu turētāji nes savas kārtiņas rokā nolaideni. Andrievs arī Niklāsa ķeksi. No malas raugoties, var likties, ka Andrievs stiepj žoga lāpāmos kokus.

Ir gaiša atvasaras diena. Spīd rēna saule, zūzo rāms vējelis. Pirmo salnu applaucētās apšu un kļavu koku lapas trīc un birst. Daža nokrīt zālē, daža uz ceļa kukuržņiem, cita uz muižas šķūņa lubu jumta. Slīd pa lubu, icsprūk plaisā un paliek karājoties kā sagšas apaudiņas pubulis. Zālienas zaļumu jau ir pārņēmis rudens vītums. I'līv dzelteni un pelēcīgi brūni stiebru lāsumi. Kokos, krūmos, rugainēs viz gaiši pelēki kā uzroču adītājas smalkzīlītes zirnekļu pinumi, un ūdeņi dīķos un bedrēs draudīgi satumsuši. Oši, liepas un ozoli muižas alejās, bērzi, vītoli, papeles dzirnavu dīķa dienvidu krastā, blīgznas, alkšņi, sīkkoki līčupītes nokrastē un augļu koki pie Krustpils dzelzceļnieku mājām jau izrotājušies sārtiem, salnas apkramstītiem lapu karekļiem. Visvairāk sarkani dzelteno krāsu ir koku apakšējos zaros. Šķiet, zem tiem kurināti gunskuri un liesmas apsvilinājušas lapotni.

Nodruvotajos tīrumos ganās govis, aitas un blējīgās kazas. Cūkas un puscūči rokas kartupelainēs; rugainēs, it kā sargādamās no saduršanās griezaiņos, kājas augstu cilādamas, staigā vistas, knābādamas vārpu nobiras.

Visapkārt valda īsti svētdienīgs miers. Uz zemes ceļiem nemana nedz pajūgu, nedz jātnieku.

Enkurnieks Jorģis un Andrievs abi ar garkāta ķekšiem rokās soļo gar pašu ceļa grāvja malu. Izlūkotāju pulciņš ir jau pāri dzelzceļa uzbērumam, verstis pusotras no Veseļu muižas, uz Krizburgas un Ungurmuižas lielceļa, pretim ēku pudurim, kurā ir arī pagasta nams, skrīvera māja, miertiesneša mītne un muižas vāgūži. Otrpus ceļa grāvjiem te sagāztas kaudzes apskaldītu un gludenu laukakmeņu. No tiem celšot jauno valsts māju, labības klēti — magazīnu un pagasta skolu. Mūra ēkas, kā noteikts ķeizara pavēlēšanā par zemnieku brīvlaišanu un pagasta valdīšanas lietām.

Pie pagasta nama Niklāss paņem no Andrieva savu ķeksi un liek puišiem ielenkt valstsmāju no sētas puses. Petra bozinieki paliek uz lielceļa.

— Kad šie saradīsies, mēs būsim tāpatiņ malā. Un turēsim acis vaļā. Uzmanīsim, — Niklāss saka Petram.

Arī pie pagalma durvīm pagasta mājai ir lievenis — vienslīpju jumtiņš virs kāpnīšu akmeņiem. Uz kāpnītēm stāv lauku sieva baltā priekšautā. Sieviete stāv, plaukstas zem priekšauta paslēpusi, šķiebj galvu te uz vienu, te otru pusi. Šķiet, ausās, cenšas saklausīt, kas notiek uz ceļa, Veseļu muižas un stacijas pusē. Pamanījusi vīrus ar ķekšiem, viņa apcērtas un nozūd durvīs. Tās noklaudz kā lādes vāks kritienā.

— Vaktēja … Aizdieba, tā ka papēži degtu, — Niklāss noburkšķ. Nomēri ar acīm attālumu no lielceļa malas, ap pagasta sētas piebūvītēm līdz akmeņu kaudzei muižas pusē un tad izrindā vīrus pa gabaliņu citu no cita. Andrievam tiek grāvja eža, no kurienes pārredzams ceļš starp pagasta namu, ēku puduri otrpus grāvja, kā ari pagasta nama gala logi un lievenis. Kā pasūtīta vieta novērošanai: kas iznāk ārā un kas ieiet pie pagasta vecākā, kas noiet garām, kas glūn cauri stikliem.

Brītiņu Andrievs uzmana logus (iztraucētā sieva, ja viņa ir vāķētāja, nenoturēsies nelūrējusi). Stāv un garlaikojas, kamēr uz lielceļa no Daugavas kļūst dzirdama spēkā augoša rīboņa. Nevienmērīga, nerimtīga dārdoņa, domāt, divu pretvēju dzītu zibeņojošu mākoņu grandoņa. «Ribu, ribu, ribu, rīb!»

Tomēr grandētājs nav debesis. Pērkons tik raustīgi ne- rībina. Drīzāk uz ceļa bruģa klandās apkalti ratu riteņi vai akmeņus klabina jātnieku zirgu pakavi. Neparasto rīboņu ir saklausījuši ari citi. No sētām izdiebj bērneļi. Un tagad Andrievs ierauga stacijas pusē rībinātājus— ļaužu mudžu. Cilvēku plūsmu visā ceļa platumā. Tā viļņo šurp gluži kā palu sacelti ūdeņi, kas veļas pār brakšķošo upes ledus vāku. Ne pulks, bet pulku pulks — simtu simti.

Nē, nācēju drūzma nav salīdzināma ar vienas nokrāsas ūdeņu vēlumu. Tā izskatās mistroti raiba. Starp pelēkām, brūnām, smūgām viru cepurēm un svārkiem margo pu- ķoti sieviešu galvas auti, lakati, mēļi un zaļi pārpieri, pelēkas un rūtainas sedzenes. Un pāri nācēju galvām līgojas sarkani gumi.

Andrievs ielūkojas vērīgāk un redz — nācēji nes pīlādža zarus ar sarkanu ogu ķekariem. Kuplus zarus ar kupliem ogu riestiem. Tik krāšņi kupliem, ka, šķiet, ķekari liesmo kā gunskuri Jāņu naktī, kā sasaukšanās sārti uzkalnos, kad pulcināma tauta.

Pagasta nama pievārtē nācēji pašķiras, un no ogu smaguma nolīkušā lielākā pīlādža zara nesēja iznāk priekšā. Tā ir Spēlmaņu Jelle.

Aiz viņas sievas dzied stieptā meldijā:

— Vai tik vien saule spīd Kā pa logu istabā? Vai tik vien labu ļaužu Kā dižie, bramaņie?

Būs jau apritējusi vairāk nekā stunda, kopš Rusu|u Deksnis, Leimaņu Lemke, Lielais Druķis, Daukste, Gravāns un Spēlmaņu Jelle iegājuši pagasta namā, lai izteiktu valsts priekšniekiem muižu un saimnieku kalpu prasības (zemi, cilvēcīgas mītnes, vecuma dienās pajumti un pārtiku), bet tepat pustūkstotis bezzemnieku taisnības meklētāju vēl ir neziņā, kas notiek kambarī, kur uz lielā galda uzsprausts ķeizara ērglis. Ko kalpu pārstāvjiem saka pagasta vecākais? Vai nav viņus samulsinājis, lasīdams dažādus Pēterburgas, guberņas un apriņķa valdīšanas papīrus un vienkārša cilvēka prātam grūti apjēdzamus izziņojumus un patentus, uz ko viņš allaž manīgs." īpaši, ja viņam blakām ir vietnieks Delles Andžs un skrīveris Landzēns, izmanīgākais no izmanīgākajiem rakstu taisītājiem.

Gājēju tauta zina: ij Deksnis, ij Leimanis, ij Druķis ir nepakļāvīgi vīri un Spēlmaņu Jelle — meitietis ar dūšu. Tomēr arī pagasta un valsts lielmaņi nav ar pliku roku ņemami. Kopš nācis zināms, ka gājēju tauta grib dabūt savu tiesu un taisnību, viņi nav sēdējuši ar klēpī saliktām rokām.

Gaidītāji kļūst arvien nemierīgāki. Spiežas pie pagasta nama, skatās logos, mudina cituš, sasaukdamies: «Vajag, nudien vajag kaut ko iesākti Neiesim jau kvernēt līdz naktij.»

Daži, starp tiem vairums sieviešu, sauc, lai tie, kuri klātak pagasta mājai, meklē pīlādžu nūjas. Lai apspraudi ar pīlādžu zariņiem durvju sliekšņus, paspārnes.

—      Ceļam logus ārā no iegrodiem! Metam ļaužu un skrīvera kambaros pīlādžu un paegļu kapājumus! Trencam laukā nešķīsto garu no valsts mājas!

—      Trencam, dzenam! — nu jau sauc ne vien tuvākie, bet arī no aizmugures.

—      Nevar izmēzt mēslus un nenotraipīt rokas… — Pārdesmit trokšņaino saucēju, pārsvarā padzīvojušu sievu, atgrūž tuvākos no sanākušajiem, sadrūzmējas uz lieveņa, spiežas pie logiem. Un, pirms Andrievs atskārš, kas varētu notikt, nošķind stikli, lauzumā nobrīkšķ koki, un pagasta nama sienā kā krāsns mutes melno taisnstūra dobumi. Un, vairāku roku mesti, tajos birst pīlādža zariņi, sarkanas ogas, riekšavas smalkskujiņu.

—      Lai pazūd nelabais! Lai pazūd nešķīsteņi!

—      Bāliņi, kaimiņi!—Vienā no izgāzto logu caurumiem ieplešas Lielais Druķis pakausī atgrūstu rata cepuri, seju! brūnu, brūnu, kā tikko no krāsns izvilkts maizes klaip

—     Bāliņi, valdieties! Vait' mēs nenorunājām turēties ar prātu, ar godu? Kamēr ar mums ir pa godam.

—     Vai š i s turas pa godam? Cik ilgi tautai būs kalst neziņā? Līdz pastardienai, vai?

—     Mūsu runāšana tūlīt būs galā. Mēs tūdaļ iznāksim ļaužu priekšā. Un tad būs jūsu teikšana. Vēl mazdrusciņ, vēl mazdrusciņ savaldības!

— Taisiet galu! Nevelciet garumā!

—      Mēs nevelkam. Vēl bišķīti!

—     Lai būtu bišķīte. Bet, ja bišķītei ies pāri, mēs negalvojam …

—      Es sacīju: mēs nāksim jums priekšā…

Murdoņa ap pagasta namu mazliet norimst. Bet turpinās uz braucamā ceļa un tālāk, kur akmeņu sagāzumi, kur pusnokoptas dārzeņu dobes un miertiesneša māja. Elpieniem, grūdieniem. Kā nokalnē ripojošu kurvja ratu svaidīgā graboņa.

Lielais Druķis nozūd pagasta nama istabas dzijumā, un Andrievs, kuru uzstājīgā sievu gūzma piebuknījusi tuvāk izgāztajiem logiem, tagad saklausa arī šo to no vārdu mijas starp pagasta valdītājiem un kalpu priekšstāvjiem.

—      … Visaugstākā valdnieka pavēlēšanā noteikts, skrī- verīt, nolasi to vēlreiz… — sauc kāds errīgā, stipri aizsmakušā balsī. Šķiet, pagasta vecākais Bogdāns.

—      Mēs pavēlēšanu esam dzirdējuši. Es pats varu to noskaitīt tikpat kā tēvareizi, — attrauc Druķis. — Bet tautai ir sakāmais: kur vārdi kā upes skrien, tur lietai maz tiek. Ja Bogdānu saimnieks nav ar mieru valdīt pēc ļaužu gribas, ļaudis labuprāt laidīs viņu vaļā no valsts valdīšanas.

—      Neba jūsu ļauži mani izsauca.

—      Kas tiesa, tas tiesa, — bilst Rusuļu Deksnis. — Bogdānu saimnieku izsauca māju turētāji, kalpu žņaudzēji. Pristava un lielkunga saaicinātie grunts ceturtnieki. Zemes kopējus, arājus un sējējus, riežu pļāvējus jau pie teikšanas nelaida. Bet tā bija tolaik, kad klaušniecību tikko atcēla, kad gājēji, kalpu cilvēki nejauta, kāds viņu liktenis. Saimnieku kārtas pagasta valdītājiem derētu zināt: darbinieku, bezzemes ļautiņu Krizburgas valstī ir divtik vairāk neka māju turētāju. Un muižas no kalpu darba vien dzīvo! Tāpēc kalpu tauta prasa taisnīgu valdīšanu.

—      Ūdens nepeld taukiem pa virsu.

—      Vēl nav zināms, kuri tie tauki, kurš ūdens. Bogdān, dod šurp priekšnieka amata rubli! Un sava vietnieka arīdzan. Lai skrīveris slēdz va|ā lādes ar valsts ruļļiem. Tā! … Bet tagad visi ārā! Tautas priekšā!

—      Es varmācīgai darīšanai nepadošos.

—     Tad tauta izvedīs pati. Un nedomā, ka glaudīdama.

Laikam jau piebildums, ka piespiedu ārā saukšana nebūs glaudīšana, noplacina pagasta valdītāju kurāžību. Nākamajā mirklī vecie pagasta valdītāji Lemkes, Dekšņa, Druķa un citu ielenkumā nostājas nepārskatāmā kalpu pulka priekšā. Tūļājas uz lieveņa augstākā akmens pakāpiena, blenž grūti pārskatāmajā vīru, puišu, sievu un jauniķu galvu viļņotnē, met bažīgus skatienus uz Krustpils pusi, uz Veseļu muižas gatvi. Un atpakaļ uz durvīm, kur iepletusies stāv Spēlmaņu Jelle ar sarkanķekaraino pīlādža vicu — draudīgi brīdinošu sarkanu ogu čumu.

Lielais Druķis tur rokās pagasta vecākā un viņa vietnieku amatu zīmes — spožas kā sudrabs važu vijas ar rubļa izmēra piekariem, osiņās iekārtiem ripuļiem, uz kuriem (Andrievam tā ir stāstīts) ķeizara galvas attēls un pagasta nosaukums. Kad pagasta vecākais un tiesas vīrs uzkar kaklā amata ķēdi un medālis ar cara galvu pavērsts pret lūdzēju, runātāju vai tiesājamo, tas, ko viņi teic, ir neapstrīdams. Bauslis, likums, evaņģēlijs. «Ar viņa ķeizariskās majestātes, visužēlīgā zemes kunga pavēlēšanu. ..»

—      Brāļi, kaimiņi, kalpu tauta! — Lielais Druķis žvadzina pagasta valdīšanas simbolus tā, ka lai visi tos redz. — Mēs, jūsu sūtītie runu vedēji, esam noņēmuši saimniekam Bogdānu Jānim, saimniekam Delles Andžam muižas valdīšanas un muižas kungiem padevīgo gruntnieku piešķirtās amata zīmes. Tālabad, ka viņi atsacījās turēt gājēju ļaužu taisnīgās prasības. Nespīdzināt mūs, dot kalpiem un kalponēm cilvēcīgu uzturu, mitināt siltumā un gaismā, nevis lopu laidara kaktos vai žurku pažobelēs, pilnam atlīdzināt par darbu uz lauka un sētā. Nebendēt mūsu bērnus, uz valsts rēķina apgādāt vecos un slimos.

—      Un zemi īsteniem zemes kopējiem! — sauc no dažādām pusēm.

—      Arī to! Zemi tiem, kuri to kopj,—atsaucas Rusuļu Deksnis. — Tāpatīt taisnīgu spriešanu tiesās, nedodot priekšroku bagātajiem varmākiem.

—     Taisnīgu tiesu! Kā tad! Kas spriež pēc tautas un dieva prāta.

—     Tātad kalpu tauta atceļ tagadējos pagasta valdītājus un viņu vietā izsauc priekšniekus no pašu kārtas.

—      No pašu kārtas! No pašu vien! …

—     Un ko kalpu tauta gribētu redzēt valkājam valsts valdītāju ķēdi?

—     Lielo Druķi… Rusuļu Deksni. .. Gravānu Indriķi… Daukstes Mārtiņu… Zvidzēnu Mārču… —atskan vīrišķas un sievišķas balsis.

—     Pašlaik ir jāizsauc divi… Pagasta priekšnieks un vietnieks.

—      Daukstes Mārtiņu, Gravānu Indriķi… Lielo Druķi… Leimaņu Lemki… — atbild no dažādām pusēm.

—     Apžēliņ! Mēs izsaucam priekšnieku un viņa vietnieku! Divus!

—     Vēl Plošlejas Indriķi… Daukstes Andžu … Vēl kara Niklāsu …

—      Ļau-dis! … Brāļi kalpi!—Uz lieveņa pakāpiena nostājas izkalpojušais zaldāts Niklāss un paceļ pret ļaužu drūzmu rokas.— Lai zemē tiktu taisnība, kalpu tautai jāturas vienprātībā. Krizburdziešiem pašlaik jāieceļ pagasta priekšnieks un viņa vietnieks. Lai viņi tautas pilnvarā tūlīt pārņem no nomestajiem visas naudas un darīšanu lietas. Kamēr nav iejaukusies kāda melna roka. Tātad nosauksim divus. Drosmīgākos, sirdī stiprākos. Virsniekus, kā teiktu kara raitnieki. Domāju, ka tādi būtu tikko pieminētie Veseļu muižas kalpi Rusuļu Deksnis un Leimaņu Lemke. Tā ir, vai ne? Nu, tad sauciet: Rusuļu Deksnis un Leimaņu Lemke ir Krizburgas kalpu tautas valsts priekšnieki! Urr-ā!

—     Ur-rā! Ur-rā! — ja ne pilnīgā, tad tomēr lielā vienprātībā nošalc ap pagasta namu.

—      Rusuļu Deksnis ar Leimaņu Lemki ir izsaukti pirmie. — Niklāss vēršas pret abiem. — Kariet, brāļi, kaklā valdītāju rubuļus. Un, roku pacēluši, zvēriet tautai: no šā brīža mēs dzīvosim pa jaunam. Kalpu tautai tiks maize un pajumte, kalpu tautai tiks taisnīga tiesa. Kalpu tautai būs ar viņas sviedriem un asarām slacinātā zeme.

—      Pēc zemes nekārstieties! Lai zemi ņemtu, tam tādiem, kādi jūs, pirksti par īsiem! — izkliedz līdz šim rāmi turējies Bogdānu saimnieks. — Zeme bija un paliks lielkunga un saimnieku rekte. Plikadīdas nedrīkst zemei klāt ķerties! Visādiem zagļiem un visādiem vardarbnie- kiera…

—      Kas? Mēs — zagļi un vardarbnieki? Mēs?!

—      Siekstā!… Pie kāķa tādu!… Sist un mērcēt, kamēr atstiepj kājas!… —skan dusmīgi saucieni. — Pie zara, pie kāķa tādu!

—      Mieru, draugi, mieru, kaimiņi! — Rusuļu Deksnis metas priekšā. — Ēi, ļaužu vakts!

Tas ir aicinājums kara Niklāsam.

—      Eima! — Niklāss māj ar roku Andrievam un ķekši- niekam, kurš tuvāk pie ceļa. — Sitos uz tuptūzi!—Niklāss piedūkstī ar savu dzelzs bozi Bogdānam un Del lem. — Uz pagasta mūra pagrabu!

—      Stāviet šite un apvaktējiet ietupinātos!—ieslēdzis aizturētos, Niklāss norīko ķekšu nesējus sardzē. — Uzpa- sējiet, turiet vaļā acis un ausis. Pēc kāda laika jūs apmainīs cits vaktnieku pāris.

* * *

Pagasta mājas lielajā istabā aiz redeļu aizžoga, «aiz re- liņicm» — zemnieku runā, pie plata galda pašā vidū ar ķeizara ērgli kā baznīcas biķeri uz altāra, pie šā paša galda, kur agrāk pagasta skrīveris rakstīja ar zoss spalvu ruļļos, rekrūšu un klausības grāmatās un Bogdānu saimnieks vai Delles Andžs uzklausīja apmeklētājus un lūdzējus, nule šņoru grāmatas un papīrus šķiro Grāveru Indriķis. Viens no kalpu priekšā gājējiem. Izputējuša rentnieka padēls, Krizburgas pils istabu māldera izbijušais palīgs, Vācijā skolota smalkmeistara Hāgena zellis. Kamēr Hāgens Korfa lielkunga uzdevumā trīsarpus gadus daiļoja pils priekštelpas un daudzās istabas, viņš Indriķi apmācīja ne vien viepēt sienas un griestus, bet arī ierādīja viņam vācu un krievu rakstus. Vecpuisī Hāgenā Indriķis bija modinājis labvēļa, drauga, tēvišķa aizgād- nieka jūtas, un viņš skoloja, apmācīja pakļāvīgo palīgu gluži kā savējo. Kad Hāgens, darbu pabeidzis, aizbrauca uz Vāczemi, muižkungs drīz Indriķi aiztrieca pie muižas staļļa strādniekiem par izjādes zirgu mēslu mēzēju. Guļas vietai un miteklim viņam tika pažobele jumtaugšā, pie staļļa vēdināmās lūkas. (Siltumā! Siltā mēslu dvaka vienmēr kāpj uz augšu!) Pašlaik Gravānu Indriķis pēta nocelto pagasta valdītāju saraksti. Cenšas izdibināt, kāds rēķins nievātajiem un nicinātajiem jāiesniedz pagasta lielmaņiem par patvarlbām un tīšo Jaundarību.Tīšo ļaundarību, nevis tādu, ko piekopj muižas vagari un stārasti, kuri spīdzināja dieniniekus, muižu valdītājiem izdabādami. Kungi, gruntnieki un māju turētāji taču lika kalpiem atlīdzināt arī par nelaimes brīdī nodarīto — kļūmi meža darbos, ceļa klaušos satrūkušu virvi, salauztu zirga lietu.

Nē, kalpi nav atriebīgi. Kalpu ļaudis netaisās «piemeklēt tēvu grēkus līdz trešam un ceturtam augumam», kā sacīts bibelē, kā atkārto pērminderi un svētrīta pātaru skaitītāji.

Gravānu Indriķis skata cauri sūdzības un lūgumus pēc palīdzības. Pagasta rakstu lādē ir sakrājies Iielum lielais klēpis ij ar muižu skrīveru, pērminderu roku rakstītu, ij burtus zīmēt nepieradušu pirkstu uzskribinātu lapu.

Indriķis lasa saimnieku sūdzības par saimi, kas topot jo dienu jo nepaklausīgāka, kūtra un bezbēdīga. (Muižas gājējus pār mēru izlutinot un atradinot no darba.) Lasa lopu muižiņu, rentnieku un pārvaldnieku žēlabas, ka zemnieku sētās gājēji nesaņemot pienākošos mācību, kļūstot lieli dumpotājies.

«Kalpu ļaužu nogānīšanā muižas prūsis ar latviešu saimnieku velk vienu meldiņu.» Indriķis liek lielmaņu sūdzības dziļajā lādē. Kalpu taisnības lietai tām nav vērtības.

Bet te ir Asotes muižas kalpu lūgums pēc aizstāvības (uzrakstīts uz Tīnūžu Mikus iesvētāmās zīmes tīrās puses).

«… Mēs, pieci algas kalpi, sastrādājam visu to pašu, ko agrāk padarīja astoņu ceturtnieku saimes ļaužu pulks. Visa alga, ko mums izmaksā, aiziet par drēbēm un pavisam liesu pārtiku… Mums nav jumta virs galvas. Naktīs mēs guļam kūtsaugšā un šķūņos…»

Un šie klekšainie raksti nāk no Zeļķu un Zīlānu Jaunās muižas dieniniekiem: «… Rijnieks Lauciņš piekauj rijas kūlējus tāpat kā klausības laikos. … Skramānu Pēteritis noēda sauju izkultu graudu, un par to rijnieks ar stārastu viņu sadauzīja līdz nāvei…»

«… Cienīgtēvs Tilliņš pavēlēja Brēdiķu saimniekam ieslēgt tumšajā vāgūzī Catlakšu Mades dvīnīšus. Viņi dievvārdu laikā dukurējuši Lazdu upītē zivis…»

Indriķim patrāpās arī saimnieku sētas kalpu raksti:

«… Mūsu saimnieks nokāva puscūci. Gaļu noēda pats ar savējiem, mums, kalpiem, neatvēlēja arī putraimus, kas vārījušies aizdara šķidrumā …»

«… Ganu zēnu Brēdiķu saimniektēvs baro ar ūdenī iejauktiem sēnalainiem miltiem. PJuriņa ir vienīgais puiša paēdiens…»

Gravānu Indriķis saliek vienuviet kalpu sūdzības, pieceļas no galda un iet uz durvju pusi, ausldamies, kas dzirdams blakus istabā. Sak, vai nemana Rusuļu Deksni ar Leimaņu Lemki. Tas ir, Deksni, Lemki un ap divi desmiti uzstājīgāko puisiešu un kalpoņu, kas aizgāja uz pili ciešā apņēmībā «dabūt taisnību, lai tur vai nezin kas», pieteikdami sanākušajiem kārtas brāļiem gaidīt viņus atgriežamies. Un viņi gaidīja. Indriķis — skrīvera lādes un atvilktnes pārmeklēdams, ļaudis — pagasta namā un nama apkaimē aizvējā un pie ugunskuriem, ko «buntes cēlāji» bija sakūruši rāceņu cepšanai.

Deksnis ar Lemki kavējas pārlieku. Ar visu to, ka uz pilsmuižu viņi aizgāja krietni vēlu. Aizkavēja miertiesnesis. Miertiesneša mājā bijušais zaldāts Niklāss un jēkab- miestnieks Petrs nosvīda gluži kā rijas speltē, kamēr pārcēla no krieviskā uz latvisko un otrādi, ko kurš no runātniekiem savā mēlē prasīja vai atteica, uz ko pastāvēja un ko noraidīja. Ņēmās tikmēr, kamēr guberņas lielkungu atsūtītajam tiesas vīram un viņa otriniekam — bārdainim Dinsburgas kara kungam kļuva skaidrs: Krizburgas muižu un saimnieku strādnieki uzstājas, lai viņiem būtu sava — bandas vai rentes zeme. Pastāv, lai viņiem to iedala, lai viņu bērni un darba nespējīgie vecīši nevazātos izbadējušies pa pasauli, lai strādājošiem tiktu kaut kas savs. Pēc tam pagāja vēl krietns laiks, kamēr bārdainais apriņķa činavnieks pierakstīja desmit kalpu, nosauktos zemnieku māju valdītājus, kurus viņš un miertiesnesis liks ataicināt uz pārrunām, lai ieteiktu viņiem nošķelt no savas atmatu zemes pa šņorei vai stūrītim saviem kalpiem sakņu dobei, kaņepju lauciņam. Sak, tāda skaidri kristīga cilvēkmīlestības izrādīšana pamudinātu citus māju turētājus un muižiņu rentniekus saglabāt mieru ļaužu starpā un stiprināt Krievijas zemes tēva pavalstnieku kopību.

Bārdainais Dinaburgas kara kungs minēja evaņģēlija vārdus: «Neaizmirstiet labdarlšanu un sadalīšanu, jo tādi upuri dievam labi patīk.»

Tad bija jāizraugās ziņneši, kas izsauca uz pagastu nule pierakstītos desmit saimnieku tēvus, jānobiktē sūtāmie, ko un kā viņiem sacīt, un tikai pēc tam Deksnis ar Lemki un pārējie kalpu pilnvarnieki varēja doties pie Krizburgas dzimtkunga. Kad jau krēsloja un muižas ļaudis rosījās ap vārtu lampām. Protams, brīdis runāšanai ar baronu vairāk nekā neizdevīgs. Un Gravānu Indriķis var likt galvu ķīlā, ka sūtņi neuzklausīti mīdīsies pils priekšā līdz nākošajam rītam. Kalpodams pie meistara Hāgena, Indriķis labi iepazina barona Korfa iedabu. Ne tikai pret kalpotājiem, arī pret paša dzimts piederīgajiem un viņa labo roku — študierējušo vācieti Lindemūtu. Var notikt tā, ka bargais kalpu sūtņu gājiens uz pili būs veltīga laika šķiešana. No dīcējiem vārtu priekšā barons neiz- trūksies. Ja viņu pārsteigtu, izbiedētu, tad gan. Uz pili vajadzēja iet tūlīt, līdzko kalpi patrieca pagasta priekšniekus. Un reizē izmēzt no muižu ērberģiem muižu valdītājus ar visām mamzelēm un stārastiem. Tad arī lielskungs uzvilktu citādu meldiņu.

Indriķis atstāj skrīvera istabu, iet priekšistabā. Jādabū gaismeklis. Kāds lākturis, kāda svece, ļaunākajā gadījumā parastais skalturis. Ar sausiem, ne pārāk sveķotiem skaliem, kas nejauki kūp un sprakšķina. Un jāsarunā skal- tura uzraudzītājs. Varbūt paša Ilža, ja viņa vēl nav aizgājusi (sieva atnesa azaidu — ceptus kāļus).

Priekšistaba ir cilvēku piestūķēta kā rijas ārdi ar seru. Lai tiktu uz priekšu, vietumis jākāpj pāri zemē tupētājiem, jāspraucas starp kājās stāvētājiem, jāapiet vārgie. Redz, uz bluķīša ar ruzgi pelēkā segā ievīkstīto slimo bērnu klēpī čurnē Veseļu muižas kalpa .Vāgulāna sieva. Aiz-viņas, galvu pret sienu atbalstījusi, dīkst nelaiķa Miķeļa sieva Grieta. Šķiet, viņa kaut ko pie sevis murmina: vai nu kādu pierunu, kādus spēka vārdus vai vēl ko citu.

—      Brāļi, kaimiņi!… — Pa lieveņa durvīm daži laužas priekšistabā, aiz viņiem citi kaut ko saka, kaut ko sauc. Dzird ārpagastnieka Stučkas tālu skanīgo balsi:

—      Kaimiņi, draugi, asiņu brāļi!… Pirmītās Gromultu Juris te gandrīz ar varu prasīja Veseļu muižas sadalīšanu zemes gribētājiem līdzīgos gabalos. Zaldāts Niklāss un citi Jura prasību nosauca par nesaprātīgu. Auglīgo muižas tīrumu sakapāšana šņoru gabalos, brango zirgu, govju un sīklopu pulku sadalīšana kalpu grūtumus uz labu nepagriezīs. Muižas lauku sadrupinātāji kā bijuši, tā arī paliks babuļi un bandinieki. Puspūrvietnieki, mūža bada jūga vergi. Sīka zemīte nevar dot briedīgu graudu, no vaļinieka goteles neizspiedīsi vairāk kā stopu piena dienā. Bet mazgruntnieka zirgs saimniekam noēdīs no viņa galvas matus, jo ar nasteli siena, ar auzu salmu klēpi vilcēju lopu neizbarosi. Mazgruntniecība nevar lāgā uzturēt savas ģimenes, nemaz nerunājot par apgādājamiem pagasta nespējniekiem, par slimajiem un bāreņiem. Ari uz priekšdienām muižām jāpaliek saimniecībām par sevi. Lielām saimniecībām, kas dod daudz graudu, daudz gaļas un naudas ienākuma. Runa ir tikai par to, kam tiek graudi no muižu tīrumiem, piens no ganāmpulka, vilna no avīm, nauda par iztirgotajiem liniem, lopiem, mežiem. Muižu ienākumi jāsadala taisnīgi starp strādājošajiem.

Brīvestībā kalpi nevar dzīvot sliktāk kā gruntnieki.

* * *

—      Tā kaulainā, tā ar to atvēzīto izkapti atgriezis pie prāta jebkuro pārgalvnieku, jebļkuro dieva kunga noliktās kārtības jaucēju. Un, jo negantnieks uzstājīgāks, jo ģil- tenes pļaujamais viņu ķers ātrāk.

—     Taisnība, balta taisnībai … Kaulainā tādus pļauj. Bet ļaudis gluži kā apmāti, neko negrib apjēgt. Tā vietā, lai kaimiņš kaimiņam mestu sirdī pazemības un dieva bijāšanas sēklu, viņi kurina savā tuvākā varmācīgas pre- timdarīšanas garu. Skubina celties pretim tiem, kuriem visaugstais nolicis valdīt un tiesu spriest. Kas cits, ja ne briesmīga Zodoma un Gomora stāv priekšā kalpiem par viņu ālēšanos? Dievs tas kungs neļaus sev ar pirkstu rādīt.

—      Neļaus, neļaus. Dievs neļaus sevi apsmiet. Un savu tiesu dabūs arī tie, kas rāmi noskatās neprātīgo trakošanā. Jo stāv rakstīts: arī tie rāmie nes savu atbildēšanu manā priekšā …

—     Kur stāv rakstīts?… — Andrievs traucas saukt, bet Ieviņa viņam aizklāj ar plaukstu muti.

—     Valdies! Tās ir no ķestermājas. Ķesterkalna pļāpu kules. Ieraudzīs mūs divatā, palaidīs pa pasaules vējiem kaut ko tādu, ka man no kauna būs vai atvarā jālec.

—      No kauna? Par to, ka atnesi man ēdamo, ka esi ar mani? Un ka mēs divatā sirsnīgi patērgājam?

—      Patērgājam vien?

—      Nu, sabučojāmies. Mēs tak turpmāk abi…

—     Turpmāk ta turpmāk. Bet, kamēr vēl mēs neesam uzsaukti, kamēr mums nav atvēlēs precēties…

—      Kāda atvēle precēties jāmeklē brīvības laikos? Lielkungu atļaušanu izbeidza ķeizars. Un lielmaņiem, saimniekiem un pērminderiem viņu rektes atņem ļaužu spēks. Turpmāk kalpu kārta pati noteiks, pati darīs.

—     Lai nu dieviņš tā dod, ka būtu. — Ieviņa saglauž pajukušās matu sprogas, sasien atrisušo galvas lakatiņu, iet un bīda uz āru čīkstošo, klūgu cilpās iekārto pelav- nieka lūkas vāku — pagasta magazīnas šķūneļa piebūves aizvaru.

Pelavniekā abi jaunieši ielīda pēc pusnakts, kad Ieviņa bija sameklējusi Andrievu kalpu sardzes pulciņā dīkdie- nlgi tupam žogmalē. Tāpēc ka svētdienas vakarā pēc ieilgušajām sarunām pie miertiesneša no ieslodzījuma atbrīvoja atcelto pagasta vecāko Bogdānu un kalpu vadītāji ieteica sargu vīriem iet atpūsties.

Netālu no ļaužu drūzmas, sānis no lielceļa Andrievs bija ievērojis labu aizvēja vietu — šķūnīša piebūvi. Un Ieviņa Andrievu turp pavadīja. Pieremdējis izsalkumu, puisis nomutēja paēdiena atnesēju. Pēc tam vēl. Tad viņi daudz pļāpāja, sastrīdējās, salaba, pamīšus sargāja viens otra snaudu, atkal bučojās. Un tā arī nepamanīja, kā aizrit laiks, ka ir pagājusi salnu mēneša garā nakts. Izrādās, arī nemīlīgā, drēgnā rudens nakts var būt ātra kā svaidīga bezdelīga.

Ķesterkalna večas apklusušas. Bet nu laukā, tas ir, ap tuvienes sētām un uz Krizburgas—Ungurmuižas lielceļa, kur, uz savas dzīves kārtības mainīšanos gaidīdami, pie gunskuriem un vēja aizsargiem klusu murdz kalpu ļaudis, sāk pieņemties skaļumā sašutuma pilna klaigāšana. Uzsaucieni, kliedzieni, draudējumi.

—      Tur notiek kaut kas nelāgs, — Andrievs metas grūst pūnītes lūkas vāku. Bet, kā jau mēdz būt reizēs, kad cilvēks grib kaut ko ātri izdarīt, vērtnītes, gluži kā spītā iecirtušās, nav pakustināmas. — Nolādēts ar ārā!

—      Nevajag iekaist! — Ieviņa pamāca.

—             Es pats zinu, ka nevajag, bet… — Viņš spiež ar abi roki no visa spēka.

Pēdīgi vērtnītes atšļaupj līdz galam. Andrievam un Ieviņai sejā triecas daudzu cilvēku balsu šūpots, mikls āra gaiss.

—             Kast' noticis? — Dažos lēcienos Andrievs ir pāri piesētas dārziņa sakņājam, pie ceļmalā blīvās ailēs sastā- jušamies kalpu ļaudīm — puisiešiem, jo sievām un meitām jāgādā par bērniem, par mājas vajadzībām. Arī visai kalpu kārtai tik svarīgā mirklī.

—      Kas te notiek? — Andrievs jautā.

—      Pats redzi, saimniekpapi aizbrazdina.

—      Kā aizbrazdina?

—      Spļaudīdamies un gānīdamies.

—             Un mums piedraudēdami, — teicēju papildina viņa kaimiņš. Šķiet, Krizburgas vai Asotes muižas puisis.

—             Aiziet apriņķa kara kunga un miertiesneša izsauktie lielie gruntnieki. — Andrievam blakus piestāj Vāgulānu pāris. Pats un pati ar lakatā iekārto, satuntuļoto Jan- neli pie krūtīm. — Ļūļāks, Krūmiņš, Stukels, Dreimanis, Spuņģēns, Oglinieks, Vējkaķis, Lejiņš. Un… Nu, rauj viņus velns, kā viņi kurais sevi godina. Ne tā kā mūsu kārtas piederīgie. Sak, kalps Juris no Kreicuma mājām…

—             Pēc aicinājuma atnākuši, noklausījušies činavnieku. Nu, par to pašu gājēju zemes lietu, — paskaidro Asotes puisis. — Noklausījušies, paklausījušies un nu aizkāto spļaudīdamies.

—      Nejauceņi!

—      Un ko tagadīt mēs?

—             No pagasta lieveņa runāšot Lielais Druķis vai Deksnis.

—      Ak tad viņi ir no pils atpakaļ?

—             Pārnāca, — Vāgulāns nosaka. — Nupatās pārnāca. Kad miertiesnesis un tas dvinskietis runājās ar gruntniekiem.

—      Un ko labu dzird?

—             Runā dažādi… Bet… tūlīt uzzināsim. Skat, Spēlmaņu Jelle jau kāpj uz lieveņa ar savu pīlādžu vicu.

Lapas noplūkusi. Pie zara palikuši tikai sarkanie ogu ķekari. Kā čemos sacietējušas dzīvas asinis.

Kalpu pulks virzās uz priekšu, tuvāk pagasta nama kāpnēm. Ieviņa un Vāgulāniete paliek vīriem aizmugurē. Bet Andrievs dzird, ka Vāgulāniete ielīksmi stāsta Ieviņai par Janneja dziedināšanu. Krizburgas muižas dampja katla meistars viņai esot iedevis lielo piņģerotu mašīneļļas. Sī noziedusi ar eļļu slimnieciņu, un tagad puišelis

guļot rātns jau kuro stundu.

* ♦ *

«No rīta mazā gaismiņā…»

«Rīt no paša rīta mazā gaismiņā, kā mēs kopš bērnu dienām esam ietramdīti un ieradināti, pulcējamies savās bijušajās darba klausības vietās — Veseļu, Krizburgas, Asotes muižās. Un ņemam mums pienākošos paši.» Ar tādu apņemšanos vakardien izklīda pagasta namu len- kušie kalpi. «Ņemam paši, bez prasīšanas un garām izrunām.»

Tā nosprieda, kad bija pierimusi sašutuma vētra, ko izraisīja atziņojums par sarunu pilī — par sarunu ar muižkungu Lindemūtu, jo lielskungs viņam licis atkratīties no uzmākoņām kalpiem.

«Es var likt aiznaglot viss savs folverks. Es var atstāt neapstrādāts viss tīrums zems,» barons licis teikt. «Es var likt man pārvaldniek vis muiž pien lop aizgādāt uz slak- tūz. Mans no tam neko necietīs. Toties plikstilbain zemniek puiš un viņ bābs apmirs badā tikpat kā muš.»

— Nenomirsim, neapmirsim!… Neba lielkungi un muižkungi aruši un sējuši… — sapulcējušies atkliedza. — No kā kungiem balta maize, balti vaigi, no kurienes viņu lepnās štātes? No mums, kas zemīti irdinām un kopjam. Un mēs arsim, sēsim un pļausim vienmēr, kamēr būsim pie dzīvības! Taču, ja lielkungi mums draud, mēs varam sēt un kult sev vien.

Nosprieda lielā, lielā vienprātībā. Nule, kad Gravānu Indriķis atsauc domās vakarējo, viņu pārsteidz tāda vairāku simtu atšķirīgu cilvēku domu un gribas saskanība.

Taisnība, krizburdziešos reizumis dzied (kad tuvumā nemana stārastu, rijnieku, piķieru un vēl citu kungu iz- tapoņu) veco tautas dziesmiņu par to, ka dievs vien zina, «kur tie kungi naudu ņēma». Ne viņi ara, ne ecēja, ne stādīja apinlšus. Tāpat citu:

Kārklu vīzes, kankariņi, Tie maizītes pelnītāji; Kunga svārki, zābaciņi, Tie naudiņas tērētāji.

Indriķis ir pats trallinājis šīs dziesmas citiem līdzi stieptā kā purva putna sauciens meldijā. Bet vai dziesmiņas vien būtu ļaužu kopgribas virzītājas? Paaudžu miņā glabātā dziesma nepavisam nav tas, kas klajumā, visiem četriem debesu vējiem tveramā vietā apzvērētais: «Nevis kungi un gruntnieki, bet mēs tie īstenie zemes saimnieki! Tālabad turpmāk arī zemi kopsim mēs — bez priekšniekiem, bez kungu vēlēšanas.» Tikai aplamji, nelgas un nerri var iedrošināties nievājoši apsaukāt tādu ļaužu apņēmību.

«Nākamības saucēji… Bazūnētāji jaunam rītam! Tautas laimīgajam rītam, kad nebūs nedz kungu, nedz valdi- nieku… Tā esot rakstīts stāstā no tās laimīgās tautas,» vakar pravietiski runāja gan kara Niklāss, gan ārpagastnieks Stučka. Tāpat jēkabmiestnieks Petrs un pašu muižas Lemke, un Spēlmaņu Jelle. Uguns meitietis Spēlmaņu Jelle. Arī pagājušo nakti pēc kalpu pulka izklīšanas runāja pagasta nama mazajā istabā pie skrīvera galda, no- plankumota ar sveces taukiem. Viņš, Indriķis, tad gājēju runas vīriem lasīja priekšā pagasta ruļļos uzietos ierakstus. (Cik nu svešos papīros vienā dienā tādus sameklēsi!) Kādu patvarnieciski lielu galvasnaudu kalpu saimei bija noteikuši tagad atceltie pagasta vadītāji, kādi netaisni mazi maksājumi nolikti māju turētājiem. Cik smagi klauši uzvelti mazturīgajiem. Lasīja spriedumus par slimību un vecuma vārguma nomocīto bezzemnieku trenkšanu ubagu gaitās. Par rokpeļņu kārtas bāreņu sadalīšanu izsolēs starp māju gruntniekiem tāpat kā aunus un vēršus uz tirgus plača.

Cauru nakti kalpu vadītāji sprieda par cilvēcīgi taisnīgākiem iekārtojumiem pagastā. Nodevu maksājumiem, klaušu un šķūšu sadali. Par vārgo un slimo kopšanu un nabagu lādes un labības magazīnu iekārtošanu.

Indriķis varēja tikai pabrīnīties, kad Niklāss, ārpagastnieks, Deksnis, Lemke, Druķis un vēl pāris saviešu runāja par neatliekamajiem pārkārtojumiem: «Darba cilvēku dzīves būšanas vadītājs nedrīkst būt nedz pāri mēru bargs soģis, nedz arī žēlsirdīgs zamarietis. Darba cilvēku saimei patiesības mērs ir vienīgi darba mērs. Un tu saņemsi 110 kopus labuma tik daudz, cik esi tērējis sviedru kopējā druvā. Vispārības labumam jāstāv pāri radu, ciema, pat sava novada ļaužu iegribēšanām. Jau mūsu gara gaismu nebaudījušie vecvectēvi zināja dažādu novadu, arīdzan dažādu kaimiņu tautu sabrālību. Ne velti vecie tēvi runāja par draudzības turēšanu ar citā mēlē runājošiem tādiem pašiem darba rūķiem. Tādu pašu māl- zemes tačku dampja ceļa būvē dzen ij krizburdzietis, ij stukmanietis, ij polockietis, ij pleskavietis. Un muižā pie viena un tā paša linu maļamā galda, pie kuļmašīnas, pie kaulu miltu dzirnavu gaņģa svīst ij latvieši, ij vācpuses dieninieki.»

Gravānu Indriķim ir lielas aizdomas, ka šīs jaunmodes gudrības, ko klāstīja izbijušais zaldāts un ārpagastnieks Stučka, viņi salasījuši pa graudiņam, svešotnē staigādami, vērodami citpuses ļaudis. Lauku cilvēkam allaž piemīt tieksme no ciemiem mājās pārnest kaut ko tur ieraudzītu. Pat svešā baznīcā sievieši nolūko turieniešu goda brunču strīpu krāsojumu. Pamanās uztīt dzīparu rakstu uz skaliņa, ko līdz ar dzijas kamoltiņiem turējušas azotē. Varbūt Niklāss, Petrs, Lemke, Druķis ir saklausījušies grāmatniekus, kādus vairāk paskolotus ļaudis? Viņš, Indriķis, taču arī uzzināja daudz derīga, kalpodams pilī un satikdamies ar skoloto lielkunga grāmatu turētāju.

Jā, Niklāsa un Stučkas ieteikto par aplamu uzskatīt nevar. Tāpat kā aplams nav pats Krizburgas kalpu karš. Zemes un taisnības meklēšanas karš. Un, ja kalps Indriķis no Gravānu mājām neturētos kopā ar Niklāsu, viņš būtu atkritējs, savu brāļu nodevējs.

Gatves līkumā uz Veseļu muižas ceļa pie simtgadīgas liepas, kas kādreiz iedēstīta vecvecas lielmātes goda dienā, Indriķis ierauga Pēternieku Mariju. Redzams, viņa ilgu laiku te slēpdamās gaidījusi. Drēgnumā aprasojušiem matiem un apzilušām lūpām. Un no mājām viņa ir izlobusi trakā steigā, varbūt pat izbēgusi: mugurā paīss sētas brunčelis un apskrubusi īsjaka.

— IndriķiI … — Viņa runā raustīgi. — Kur ir manu māsu puisieši? Nu Lemke, Mārtiņš, Lielais Druķis?

— Viņi jau aizgāja.

— Kurp, pa kādu ceļu?

—      Ceļu viņi man neminēja, bet šorīt viņi gribēja ierādīt darbu Krizburgas muižas kalpiem.

—      Krizburgas kalpiem? Dieviņ visužēlīgais!

—      Kālab tāds izbīlis?… Kas tad ir noticis?

—      Krizburga tak pilna ar zaldātiem!

—     Ar kādiem zaldātiem?

—      Karavīriem, kam šaujamie. Un jātniekiem. Un zaldāti cirtīšot dumpiniekiem galvas.

—     Kur tu ķēri tādu dulburību?

—      Nevis dulburība, bet taisnība! Vistīrākā taisnība! Lielskungs esot izsaucis karaspēku, lai ar zaldātiem apspiestu bunti.

—      Kā tu to zini?

—      Pēternieku stārasts, mūsu tēvs… Padzirdējis, ka jūs, kalpi, taisnā ceļā no baznīcas… Ka esat nometuši Bogdānu ar Delli… uzkāruši sev ķeizara ķēdes… aiz- dieba uz pili. Un, pārradies mājās, iespundēja mūsējos vāgūzī. Bet mūs, meitas, rijā. No ārpuses durvis aizķīlēja vis. Piedraudēja ar visbargāko strāpi. Teica: visus dumpiniekus pēršot, kāršot vai sūtīšot uz Sibīriju. Bet buntav- nieku barveži samaksāšot ar savu galvu… Karaspēks jau esot izsaukts, tūlīt sākšoties vaņģošana. Rijai gan durvis un sienu lūkas no ārpuses bija aizķīlētas, bet mani māsas izstūma caur dūmu lūku griestos… Tikai ko tas tagad vairs līdz? Lemke, Mārtiņš un Druķis Krizburgā! Un Krizburgā ir zaldāti. Kad es lobu pāri ganību laukam uz pagasta māju, pie dzelzceļa pārbrauktuves rībināja kara vezumi. Pa šito strēķi zaldāti jau būs ieņēmuši Asotes muižu arī.

—      Un pašlaik lenc Veseļus. No Krievciema, no Ungur- muižas puses. Skaties! …

Meitene atskatās un saraucas it kā neatvairāma sitiena draudā. Tiešām, pelnainajā miglā vienpus un otrpus muižas aplokiem gluži kā teiksmu ēni veļu gājienā pavīd un izslienas pelēki ieģērbti vīri platdibeņa cepurēs bez naga. Ar duramajiem un šaujamajiem rokās.

Uz mirkli Indriķa apziņu apdedzina iedoma: lēkt pāri lielceļa grāvim miglā, iejukt tajā, kā iejūk spilva vilnas nesienā un nav tur sadabūjama tikmēr, kamēr visu klēpi neizkliedē uz izplesta palaga un nepārcilā katru cirpiena skumšķīti.

Trīs, pieci lēciena soļi — un viņš nozudīs miglas blā- vumā. Nemanāmi, nesaskatāmi, gluži kā parādība no viņpasaules uz kapu kopiņas smilšu kalniņā. Tūlīt aiz Kaļvu tēva sūrābelēm sākas akmens metiena tiesu plata noslīpē, tās malā — mazupītes alkšņi. Cilvēks gar alksnāju var viegli aizlavīties garām Zīlēnu laukiem, Veseļu kapu birzei līdz Sūņu Palejai, no tās līdz Kūku purvam, kura dienvidu mala iestiepjas jau citu kungu valdījumos.

«Bēgt! Slapstīties!»

Bet Indriķis tūlīt atmet šo domu.

Vai tad viņš nav drupatiņa, daļa no simtu pulka, ko tagad ielenc šaut izsūtītie zaldāti? Vai tad tie daudzie simti kalpu un vārgdieņu Indriķi neizsauca stāties viņu taisnības prasītāju pulka priekšgalā? Kā viņš drīkst pamest savus zvēresta brāļus, kas viņam piešķīra gara mūža gudrības krājuša sirmgalvja godu? Tikai nodevējs un pašlabumnieks pamet savējos briesmu brīdī! Indriķis iegāja pulkā, un ar pulku viņam jāpaliek līdz galam.

Un Gravānu Indriķis, Gravānu māju kalpa dēls Indriķis iet smagā gaitnieka solī pretim neatvairāmajam.

— Kas tagad būs, kas tagad notiks?… Kāt' ļaudis turpmāk dzīvos?… — kunkst Pēternieku Mārīte.

11. NODAĻA

«NAVE TUVĀKA NEKĀ KREKLS»

(Latviešu tautas paruna)

—      Rau, tā tur… Tā tur ir Jelle! … —un muižas rijnieks rāda ar degošu skalu uz sievieti pārplēstā krekla blūzē un sapluinītiem matiem, kura, ceļos noslīgusi, balstās ar plecu pret šķūņa vērbaļķa stabu. — Trakā Jelle, kā barona lielskungs viņu iesaucaļ

—      Viņa, — pristava skrīveris saka miertiesnesim. Izgrābj degošo skangalu rijniekam no rokas, paceļ to pāri galvai un, lamzīgi kāpdams pāri klona vidū sakumpuša- jiem vīriešu un sieviešu augumiem, laužas uzrādītajai klāt. — Jūsu labdzimtība, es viņu jums tūlīt pievedīšu! — viņš kliedz miertiesnesim.

Kliedz, jo ar miertiesneša, tulka, rijnieka un divu zaldātu parādīšanos muižas ratu šķūnī, arestēto kalpu ieslo- dzītavā, vienā no četrām stražas vietām (vakar taču karavīri sagūstīja vairāk nekā pusotra simta muižu un saimnieku gājēju ļaužu), arvien vairāk ceļas ieslodzīto kunkstoņa.

Ir taču jau otrā gūstniecības diena, kopš apcietinātie nav nedz ēduši, nedz dzēruši. Un lielum lielais sagūstīto skaits ir moku gaitām nenorūdīti cilvēciņi. Tādi, kas turējās kopā ar nabago ļaužu taisnības prasītājiem, cerēdami drīz tikt pie spēcīgāka paēdiena, siltuma un pajumtes.

Jelle negaida, kamēr pristava skrīveris atraus viņu no atbalsta vietas. Uzslienas, atraus no pieres sapiņķēto matu šķipsnas un, lavierēdama starp klonam pieplakuša- jiem cilvēku stāviem, kāju un plecu mudžu, nāk pati miertiesnesim klāt.

—      Jā, es esmu Spēlmaņu Jelle. Muižas junkuru iesaukā— trakā Jelle. Jā, es esmu jūsu varā. Varat mani šaustīt, slīcināt, likt kurtiem plosīt vai sist krustā.

—      Šaustīt, slīcināt? — miertiesnesis pārjautā skrīvera pārcēlumu krieviskajā. Viņš saņem dumpinieci pie krekla piedurknes un ved gaismā, klajumā no šķūņa pretīgi dva- kainās tumsas. Viņā mostas vēlēšanās ielūkoties vērīgāk sagūstītās meičas sejā. Sīs te, par Trako dēvētās, no izskata netīrās skrandaines stāja, sejas vaibsti, acu skatiens pauž viņas nožēlojamam stāvoklim neparastu cēlumu. Apņēmību. Kaut ko radniecīgu apgarotībai, ko mākslinieki ieveidojuši antīkās pasaules atriebes dievēs vai pirmajās ticības apliecinātājās.

Kas īsti viņa ir? Kāda ir viņas garīgā pasaule, viņas domāšanas aptvere? To Sokolovam gan gribētos zināt. Un tas ir viņa varā. Tiesnesim taču jāizklaušina apvainotais, pirms tam piespriež sodu.

Dot laiku arestētajai apkopties neietilpst tiesneša pienākumos, taču Sokolovā cilvēcīga līdzjūtība pašlaik ņem virsroku pār kundzisko likumības sargu. Viņš ļauj Jellei ieiet muižas lopu kukņā. Apmazgāties, sasukāties. Padzerties un apmierināt izsalkumu, ja kukņas sievām patrāpās lieks lopu tupenis vai kālis.

—      Apsūdzētais jānopratina saskaņā ar likumu, — Sokolovs saka pristava skrīverim, kas ir viņa tulks. — Ar viņa ķeizariskās majestātes izdotu likumu.

Piemetinājumu par ķeizara likumu viņš saka, mazāk aizbildinādamies nekā pārlikdams pēkšņi prātā iekritušo kādu senu strīdiņu ar studiju biedriem, jauniešu lasām- pulciņa brīvdomīgajiem dalībniekiem, kurus viņš apmeklēja.

Sokolovam tādi studiju biedru strīdi par cilvēka dzīves jēgas meklēšanu likās dulburīgs puiciskums, gailīga dižošanās, nekas vairāk. Pulciņā priestera dēls Avksjetjevs aizstāvēja bērnišķīgu apgalvojumu, it kā jebkurā cilvēkā, kam vesels prāts, arī staļļa puisī un strūgu vilcējā, esot cēlas darbošanās dzirksts, tieksme uz pašziedošanos, varonību. Nomāktajos, nokalpinātajos ļaudīs tādu tieksmi valdītāji un kulta kalpi varmācīgi noklusinot. Pa daļai arī viņu pašu izmisīgā dzīve. Taču katra cilvēka jūtu dziļākās atraises brīdī dziņa pēc taisnīguma varot pārtapt augšāmcelšanās sakramentā un aizraut citus.

—             Kas īsti tevi pamudināja iet buntavnieku barā pret valsts un muižas valdīšanu? — Sokolovs jautā Jellei, kad sardzes zaldāts pieved miertiesnesim no muižas kukņas iznākušo arestanti. Meiča ir daudzmaz sakopusies un, par spīti apģērba driskainumam, izskatās gandrīz vai piemīlīga. — Esi prātīga, atzīsties! Nu, kurš tevi musināja?

—      Mani neviens nemusināja.

—            Tu gāji buntavnieku bara priekšgalā, nesi žubura koku.

—      Pīlādža zaru.

—      Lai ar to piekautu valdīšanas vīrus?

—             Nevis lai piekautu cilvēkus, bet lai aizdzītu Jaunumu. Pīlādža nūja, pīlādža ogu ķekars atvaira ļaundarus un ļauno.

—      Kur tu ņēmi tādas aplamības?

—            Tāds ir tautas senu senais ticējums. Pīlādzis aizsargā pret mošķiem, jodiem, sumpurņiem, ļaužu mocītājiem.

—             Māņticība. Baznīcas un bībeles bauslību nozākāšana.

—             Pērmindera bībelē var izlasīt: «Ej pie skudras, skaties viņas ceļus un pieņemies gudrībā; lai skudrai nav nei valdinieku, nei virsnieku, nei kungu, tā tomēr maizi sagādā vasarā, savu barību sakrāj pļaujamajā laikā.»

—             Redzējies, kāda bībelniece! Varbūt esi no zilo, no baptistu vai adventistu bara? Esmu dzirdējis, jums, kriz- burdziešiem, esot arī tādi. Vai tā? Vai musinātāji bija baznīcas noliedzēji?

—      To es neesmu teikusi.

—             Neesi teikusi? Bet kuri bija tie, kas tevi rāva turēties pretim valdīšanai?

—      Mani sauca taisnības balss!

—      Kāda taisnības balss?

—            Laužu sauciens pēc taisnības. Kārkla vīžu, kankaru valkātāji badaini ar sviedriem vaigā strādā, atdodami kungiem un saimniekiem gan dienas, gan naktis. Dieva priekšā esot -visi labi, teitan nabagie labi tikai koka priekšā. Un nabagi ceļas prasīt dieva taisnību.

—      Vai tu pati tici tam, ko saki?

—     Ticu.

— Gribētos redzēt, cik ilgi tev tiks tavas ticības, kad dabūsi nobaudīt… — Ar Sokolova rāmumu nu ir galā. Kā viņa atbild tiesas kungam, patvarniece tādai Tādu negantnieci tikai stiept uz zemes un uzskaitīt divdesmit trīsdesmit sitienus ar špicrūteniem.

Ak tā, jaunie soda noteikumi trīsdesmit sitienus sievietēm atcēluši. Tad… divdesmit. Bet varbūt viņai nav jausmas, kas špicrūtenu pēriens ir? Varbūt viņa nav redzējusi, kā spēcīgi noaudzis vīrietis brēc līdzīgi aizkautam dzīvniekam? Tādu izrādi viņai var pagādāt. Pagasta

namā šodien sanāks dumpinieku tiesātāji un tad…

* *

Vairums zaldātu sagūstīto, par dumpiniekiem pasludināto gājēju atrodas ieslodzījumā Krizburgas pagasta nama apkaimes šķūņos, pagrabos un kambaros. Un, tā kā pagasta vecākais, kurš ir arī pagasta tiesas priekšsēdētājs, ar saviem piesēdētājiem un skrīveri pēc dumpja apspiešanas iesēdās vecajos valdīšanas krēslos, viņi, muižas valdīšanas un pristava paskubināti, sāka nopratināt pagasta nama aresta telpās iespundētos. Arestēto kalpu ir melnais tūkstotis. Bet buntes lietu apriņķa kara un tiesas vīri un pašu dzimtkungs grib izmeklēt un beigt ātri. Viņiem tikai rūp izdibināt, kurš no kalpiem vai citas kārtas ļaudīm vēl bijis sacelšanās aizsācējos. Viņiem rūp uzzināt ij tiešos, ij netiešos nemieru cēlājus, buntotāju padomdevējus. Te darba lauks visiem kārtības, dieva un zemes valdnieku likumības sargātājiem. Vēl jo vairāk tālab, ka vainīgo sodīšanai jānotiek ātri. Vīžaiņu vispārējai iebiedēšanai. Lai turpmāk katram gājējam, babulim, plikadīdam uzmestos baiļu krampji, tiklīdz viņš iedomātos par nepaklausību kungiem, saimniekiem un garīgajiem pavēlniekiem.

Un Krizburgas pagasta tiesas vīri uzkar uz kamzoļa atlokiem amata ķēdes, piesprauž pie svārkiem amata ru- buļus, nosēstas pie tiesas galda ļaužu istabā, kur pie sienas Krievijas impērijas ērglis ar niknumā uzrauktiem spārniem un plēsienam izlaistiem nagiem, — un sagūstīto dumpinieku tiesāšana iet vaļā.

Tincināmos pieved un uzrauga pagasta vecais kazaks, izdienējušais zaldāts Kaspars Banders, bet pratināmos bikstī un stiepj «pie zemes» kazakam palīgos piedalītie

Zīlānu un Asotes saimnieku dēli, pieci malači no ceturt- daļgruntes saimnieku mājām. Viņu tēviem muižas valdīšana un pristavs atļāvis iegādāties kalēja nokaltus dzelzs pakaušu šķaidāmos stieņus un blīkšķa kramenīcas, lai aizsargātos pret klēts un staļļa zagļiem, pret uzbrucējiem uz sila ceļa. Pagasta tiesas priekšnieks liek izsaukt te to, te citu no krātiņā iespundētajiem, biedē, rāj, draud — skubina teikt «patiesību un tikai patiesību». Kālab viņš vai viņa trakojuši līdz ar «aptaurētajiem»? Kālab turējušies rāmi pie citu varmācīgām izdarīšanām pret pagasta valdīšanu un zemes kunga muižas valdītājiem? Kur viņš (viņa) bija mirklī, kad slepkavnieki — Leimaņu Lemke, Rusuļu Deksnis, Lielais Druķis, Daukste, Gravāns, ārpa- gasta zirgu zaglis Stučka un pārējie pagastnamā burla- cīgi izdarījās ar pagasta valdīšanu, kad norāva pagasta vīriem amata medaļas un medaļu valkātājus grūda tup- tūzī? Viņš (viņa) to redzēja un… nepretojās?

Ko, tu liegsies? … Melosi?… Pagalmā! Pagalma tevi! Uz bluķa. Piecpadsmit, divdesmit rīkstes! Pa pliku muguru!

Kājāmgājējs pie mērķa parasti nokļūst vēlāk nekā braucējs, kas virzās pa to pašu ceļu. Tomēr miertiesnesis Sokolovs ierodas pagasta namā pēc Spēlmaņu Jelles — stražu dzītās buntavnieces. Kad miertiesneša vedējs aptur drošku pie pagasta nama tiltiņa, apsargātā Jelle jau atrodas pagalmā, kur kazaks zvetē ar klūgu pie soda bluķa piesietu puisi. Redzams, jau ilgi zvetē. Puiša atkailinātā mugura rēto tikpat kā ar kapātuvi sacirsta. Visa asiņainās švīkās, sarkani zilos tūskas plankumos, asiņu apšļakstīta. Kazaks sit gan pa pleciem, gan pa sakapāto mugur- galu. Šķiet, peramajam muguras apakšgals jau nodauzīts līdz nejutībai. Puisis saraujas no sitiena tikai reizēs, kad sētas zedeņa resnuma rīkste nošvīkst virspus jozmeņa.

—     Tikko pratinājām lopu muižas kalponi Ieviņu, — pagasta tiesas priekšnieks skaidro miertiesnesim, sīkos žagatas solīšos atmuguriski tam pa priekšu tecēdams.

—      Meitietis bija viens no pirmajām kalpoņu bandā. Pagasta tiesa viņu nostrāpēja ar piecpadsmit cirtieniem pa pliku muguru. Pirms tam pārmācījām viņas brūtgānu — no Ļamānu saimnieka aizbēgušo kalpu Andrievu. Padzirdējis, ka pagasta tiesa pērs šā brūteli, negantnieks norāvās no striķa un pats nogūlās uz soda bluķa. Meitas vielā. Sak, Krizburgas lielkungi klausības laikos ļāvuši savietim uzņemties tuvinieka strāpi. Šis ņemot uz sevi Ieviņai nospriestos cirtienus. Šis …

—      Kalps Andrievs no Ļamāniem?— miertiesnesis pārtrauc pagasta priekšnieku. — Kurš buntes laikā vēzējies ar enkurnieka ķeksi? Kurš pinās līdzi buntes barvežiem? Kuru viņa saimnieks uzdod par asinskārāko no visiem dumpiniekiem?

—     Viņš, žēlīgais miera tiesas kungs.

—      Un ļaužu — pagasta tiesa ķeras viņam klāt? Tik smagam noziedzniekam?

—      Pazemīgi lūdzu piedošanu… Bet tas nenotika tikai tāpat vien.

—     Kā tāpat vien?

—      Ļamānu saimnieks bija padzirdējis, ka viņa Andrievs tup pagasta šķūnī. Atskrēja un uzstājās, lai slep- kavnieku tūlīt, uz līdzenas vietas… Sacīja, barona lielskungs agrāk esot piekritis un pavēlējis… Un te bija lielās muižas stārasts Pēternieks. Viņš ar … Tālabad pagasta tiesa…

—      Pārkāpusi savas varas robežas! Stulburi! — Miertiesnesis šņākā, un viņa draudīgā rokas kustība runā skaidrāk par skaidru, kā viņš vērtē zemnieku tiesas priekšnieka izdarīšanos.

Bet kalpa pēršanu viņš neaptur. Pamāj tulkam un iet klāt stražu uzmanītajai Jellei.

Jelle stāv tikpat diži kā pirmāk Krizburgas muižā gūsta šķūņa vērtnēs. Šķiet, viņu nav nobiedējusi nedz soda vieta, nedz pašlaik pērtā zvērīgi sakapātā mugura un vaidi, nedz kapātā tuvumā uz ceļiem noklupusī kunkstošā meiča, nedz asinīm nošļakstinātais rikšu kūlis soda bluķa galā un cirtienā šņācošā klūga ar jau atdauzīto mizu.

«Viņa pat nenodreb, pat acis nepiever… Vai tad viņā nav dzīvas sievas miesas un dzīvu asiņu? Vai tiešām cilvēkā piemīt kaut kas no leģendu Prometeja?»

Miertiesnesis Sokolovs nezināja, ka Spēlmaņu Jelle ir viena no prātā rosmīgākajām krizburdziešu jaunavām. Draudzes skolmeistara mācekle, grāmatniece. Ka viņa pieguļā, puišiem zirgus ganīt līdzēdama, dziedājusi gan Daugavas strūgu dzinēju, gan poļu nemiernieku dziesmas. Slavinājumus spēkam, pavasara pērkonam, saulei un cilvēku laimei. Baznīcas vīru sludinātajai sievas tiesai («Cirpt aitas, lobīt pupas un laist pasaulē bērnus») pre

tēju laimes slavinājumu. Jelle bija pieņēmusi kā pašas sirdsbalsi atziņu: cilvēks ir dzimis taisnības cīniņam. Un, ja ari viņam tajā uzreiz nepadodas, rokas atlaist nedrīkst. Neizdevība var kļūt veiksmes aukle. «Koks nekrīt pirmajā cirtienā» — zemnieku bērniem mazotnē iemācīta sensena tautas gudrība.

— Jūsu cienība, miertiesneša kungs! — pāri pagastnama sētai sauc tikko atjājis kara raitnieks. — Viņa labdzimtība rotmistrs pavēlēja visus apcietinātos buntavnie- kus nogādāt miestiņa koku placī pie pristava mājas. Viņa labdzimtība rotmistrs ar barona lielkungu turēs tiesu pie pašas pils.

* » »

No rītiem šņākdami brāžas smagi mākoņi. Loka jaun- kokus, drebina kailos bērzus un ošus, ķeras baznīcas torņa gailī, pils torņa vējrāža stienī un triec zemē sniega lietu ar krusas zirņiem. Brīžiem sētas, pagalmi, ēku jumti pārklājas ar baltu kreveli, kas izzūd tikai pie pamatīgas ūdens gāzmas. Tad no koku zariem, krūmiem, no žogu kārtīm straumītēm nolīst auksta ūdens sīkala, un visa dzīvā radība — ij lidoņi, ij četrkājainie, ij cilvēki — meklē paslēpu vietas. Ja ne vairāk, turas aizvēja pusē. Sargās.

Tikai viņas nesargās. Viņas — Krizburgas valsts sadumpojušos kalpu tuvinieces. Zaldātu un policijas sagūstīto nemiernieku sievas, mātes, māšeles. Vairāk nekā simts pārvārgušu, cauri caurēm izlijušu vīžinieču pelēkos, līdz ceļgaliem saauklotos kājautos, tumšos valka lindrakos, krusteniski uz muguras sasietās tumšās sedzenēs, ceļinieka kulītēm uz elkoņa vai klēpī čurnē pie māju žogiem, zirgu slitām tirgus laukuma galā, uz ežu velēnām, grāvmalām, pie ceļa līkuma. Abpus Krizburgas pils krogum, pusotra, simts olekšu garajai dzertuves un stadulas ēkai, kuras nojumē kara un tiesas kungi spriež sodu nesenās kalpu buntes dalībniekiem — tirgus laukumā un pristava pagalmā sadzītajiem gūstekņiem.

Sievām kļuvis zināms, ka tūlīt pēc tiesas buntavniekus vedīšot uz apriņķa cietumu un Sibīriju un viņiem tad varēšot nodot ceļa maizi un ceļa drēbes. Kukulīti maizes, riekšavu aizdara, siltas paslavas, kreklus, cimdus. Tepat uz lauka.

Varbūt arī ne uz lauka, varbūt kādā citā vietā. Gaidītāji droši nepasacīs, ka tas tiešām tā. Ne muiža, ne valsts nav tādu ziņu laidusi, tāpat cienīgtēvs nav no kanceles sludinājis. Tomēr vēsts kalpu tautā paklīduši, tikusi ausīs savaņģoto un pātagoto radu un tuvinieku sievām, un viņas mīdās ap tiesas vietu no agriem rīta gaiļiem. Mirkst, salst, slienas pirkstgalos, kad zaldāti dzen šurp kārtējo tiesājamo pulciņu — no sala, neēšanas un kāvieniem sagumzušus vīru cilvēkus un dažas sievietes un pusaudžus.

— Kas viņi? No kuras muižas?… Vai tas nav manējais?— Pār čurnētāju bariņiem pārveļas murlīgu balsu zumzoņa. Daža raujas klātāk savaņģotajiem, un tikai tiesājamo mēmums un draudīgi viņām pretim pastieptie zaldātu'šaujamo stobri padara sievas rāmas.

Kad zaldāti dzen pulciņu atpakaļ uz gūsta laukumu, daža gaidītāja izdara vēl vienu mēģinājumu tuvoties nosodītajiem. (Sodīšana notiek zibenīgi: apakšvirsnieks izgrūž tiesājamo priekšā, kara skrīveris kaut ko nomurmina papīra lapā, tresotais kara kungs pasaka vienu divus teikumus, vīru atstumj citiem aiz muguras un nu jau tiesu spriež citam.) Sievas māj, rāda ceļa maizes un ceļa mantu nastiņu, jautā, ko kungi lēmuši. Bet sagrābtie izturas kurli kā pirmāk — un viņu apsargātāji ne mazāk draudīgi. —Stāvēt! Šausim!…

«Līdz vakaram visi novaņģotie būšot notiesāti.» Nezin no kurienes nākusi, gaidītājas apskrien vēsts. «Tiesājamo pulks jau nākot uz galu. Nomocītos un slimos sodīšot aizmuguriski. Tādu esot krietns lērums. Kroņa šķūnī uz klona guļot tikpat kā rijas klājiens. Strēķiem vien.»

Teicēji nesaka, kurš pats to redzējis, kurš tik smalki visu zina. Varbūt kādu vārdu izmeta sardzi nomainījušie zaldātiņi, kas Ābrama krogū tukšo barona lielkunga atvēlēto čarku — kapara peņģerotu ļaužu šņabja. Varbūt izmeta tiesas kungu aptecētāja krogus mamzele vai pusne- prātīgā Vāgulāniete. Gaudeno Janneli pie krūtīm vēkšķi- nādama, Vāgulāniete rāpoja uz ceļiem pristava kantora priekšā un, citu sieviešu necienīgā vīzē gaudodama, krita pie kājām jebkuram zābakotam nācējam. Ziņas palaidēja varēja būt arī Pāpuļu Mīle. Baptistiene. Pātarniece, Jēzus zemes brūte, kā viņu nule miestiņā iesaukuši. Kopš kalpu nemieru dienas Mīle klimst ij pie veciem, ij jauniem nelaimes piemeklētiem, aicinādama nākt pie nevainīga de- bcsu jēra. «Viņš pažēlos. Viņš paglābs…» Un pa vidu izmet, ko nupat redzējusi, ko dzirdējusi kungu mājas pie- durvē.

Lai kā tas arī būtu, vēsts par drīzo soda izspriešanas beigšanu un nežēlīgi sadauzītajiem gūstekņiem kroņa šķūnī ir pasprukusi ļaudīs un šalc sieviešu ausīs gluži kā aurīgais lietus. Un nu mēmās klusētājas traucas kājās. Nu mātes, sievas un meitas, kam tuvinieki nav manīti uz tiesas ceļa, meklē ar acīm pašai līdzīgu citu bēduli. Pušel- nieci, kaimiņieni, savieti, vienas klausības māsu. Traucas pie viņas, lai dalītos savā satrūksmē.

«Annuž! … Madīt! … Līzīt… Dārtiņ! … Vai tu dzirdēji? Dieviņ augstais, kas nu ar viņu notiksies…»

Viena otrai tuvāk virzās arī Lielā Druķa un Spēlmaņu Jelles mātes — buntes lielākā barveža un trakākā meitieša māmuļas.

Gadu ja ne vēl ilgāk jauniešu māmuļas vairījušās tikties un runāties.

—      Jelles māt, pušelniec!… — Kuslā Druķa. vecenīte izsprauc no sedzenes apakšas savas kaulainās, purva čakārņa saknēm līdzīgās rokas.

—      Piedod man, neprātīgajai, piedod, ka es tā …

—      Kaut jel viņi palikuši dzīvi.,.

—      Pie šādiem cilvēkiem nāve tuvāka nekā krekls. — Spēlmaniete kļauj klāt vakarējo dienu nedraudzeni. Šitādā nelaimē nav ko celt vecos putekļus.

—      Takšu es turējos netaisni.

—      Kas bijis, tas pagājis… Nogaidīsim, aplūkosimies. Kas zin, dievs vēl neliks savai laivai grimt. Kas zin, vēl matīsim mūsējos vedam.

—      Lai būtu no tavas mutes dieva ausī… — Druķu māte nopūšas un nenolaiž acu no ceļa, pa kuru zaldāti ved tiesājamos. Sak, varbūt, varbūt…

«Pārsteidzos, briesmīgi pārsteidzos.» Viņa domās atkal ir pie tikko apsīkušās vārdu mijas. Uzkrita iekāres velns un visu sajauca. Atšķīra Jēkabu no Jelles. «Kā tu drīksti vecam cilvēkam pretim runāt? Tu, palaidnis, bezkauņa tāds! Pēternieka meita gatava tevi apēst ar acīm. Viņas tēvs var atbrīvot no ložu vilkšanas. Kāds mums labums no tādas Tiltiņu mājas iebūvieša meitas? Spēlmanim žēl zirgam uz nakti nolikt pilnu spaini ūdens. Un vēl nav zināms, vai Tiltiņu budkas rentnieks paliks mājas saimnieks.»

Urdīja, dūkstīja Jēkabu. Sūtīja dēlu uz Pēterniekiem gan pēc šķieta, gan pēc smalkā, gan putraimu sietiņa. Un svētvakaros mudināja dēlu aizstaigāt uz Kārklu krogu, uz dziedāšanu, uz dančiem. Sak, vai tad šis, jauns puisis, grib priekšlaikus večos ieskaitīties? . ..

Jēkabs ar Jelli taču draudzējās kopš bērnu dienām. Cēla smilšu bedrē mājiņas, klētsgalā stādīja puķes. Ganos vāvuļoja uz vienas robežas ežas, neatstājās, gušņas ravēdami muižas tīrumā. Kopā ogoja, sēņoja, pieguļā zirgus ganīja. Un svētdienās dievvārdu laikā slepus zvejoja mežezerā. Jēkabs ar žebērkļu un mazo venterīti, Jelle piepalīdzēdama, mežsargus ausīdamās. Reiz Jelle pat izglāba Jēkabu no noslīkšanas, kad abi saplaisājušā vien- koča laivā iestūmās dūņezera grīšļos. Laiva šķirbaina, ūdens nāk ķocī, melni mutuļodams, šie griež uz krastu, bet netiek. Zvejas rīkus glābdams, Jēkabs sarijās dūņas un nogāja dibenā. Jelle tikmēr nira un ķērās pie garajiem stiebriem, kamēr dabūja Jēkabu krastā. Un pēc tam arī nogrimušo vienkoci. Abi reizē izgāja iesvētību, un, ja nebijis Pēternieku Grietas, tas irr ja ne viņa — Druķu māte, to Pēternieka Grietu …

Un ja pats Jēkabs Kārklu krogū nesameties kopa ar trakulīgiem pasaules vandītājiem. Kā ieēdināts.. . Laikam jau viss sākās no eizenbāņa būvēšanas klaušiem. Kur kopā tik daudz pasaules gājēju, nebēdnieku un nejau- ceņu. ..

«Vai dieviņ, vai dieviņ, cik gauži viss sagājis šķērsu šķērsiem! Kauču būtu palicis nesakropļots.»

«Meitiņu manu,» mēmi lūdzas Spēlmaņu māte. «Tu vienīgā dzīva palikusī no mana klēpja nākušajiem. Vienīgā Spēlmaņu dzimts atvasīte. Miklāviņš, Dārtiņa, Adamiņš neizturēja Tiltiņu istabiņas ziemas sprēgoņu. Iegūlās smiltainē cits pakaļ citam. Tikai tu, meitiņ, izaugi stalta un stipra — bišu apzūmota liepiņa. Un lepna uz sevi, uz savu meitas vainagu un savu jaunību. Neļāvies nedz bagātajam uzkupcim, nedz junkuram, nedz citam uzmākoņam. Grāmatā iemanījies,, uzzināji jauno evaņģēliju, grūtdieņu taisnības vārdus. Drostaliņ manu… Kaut jel pietiktu spēka izciest. Kaut tevi nebūtu pagalam sabendējuši…»

— Sie-vas! Lasieties mājās! Tiesāšana ir galā! — Pēkšņi saradušies pristava vīri un lielkunga suņu puiši dzen gaidītājas prom. — Prom, kad jums saka! Ja ne, slikti būs. Kas jums teica, ka vaņģiniekiem, pēc tam kad tiesa izspriesta, vēlēts nodot siblrnieku kuli? No kurienes tādas gvelžas?… La-sie-ties!

Par laimi, dažs ļaužu trenkātājs nav gluži bez cilvēka sirds. — Atnāciet sestdienas vakarā vai svētdien agri ar gaismiņu, — viņš pačukst. — Notiesātos dzīšot uz Dina- burgu svētdien pēc dievvārdiem. Zināms, tos, kuri palikuši pie dvašas.

—      Kas palikuši pie dvašas? …

—     Nu kuri nav nomiruši. Karstuma guļā un citādi.

—     Tad ir arī pavisam beigti?

—            Ka tikai manējais… Kundziņu balto, pažēlo, pasaki …

—      Nedrīkst. Kara kungi noliedza.

—      Vai dieviņ, vai dieviņ ….

Tomēr atrodas arī kāds, kas noliegumu netur. Iepriekšējā naktī slepus norakts Jēkabmiesta krievu amatnieks Petrs un bijušais Ļamāna puisis Andrievs. Septiņi citi neturoties paši uz savām kājām. Nē, Lielais Druķis esot dzīvs. Spēlmaņu Jelle arī. Par Jelli iestājies krievu miertiesnesis. Pārņēmis savā uzvaktē. Jelle tikšot iespundēta Dinaburgas cietoksnī.

Lietus ir pierimis. Dienu auriem pūtis, vējš jau driskā mākoņus, trenc tos uz malu malām. Iegriežas ziemelis.

12. NODAĻA

JAUNAIS VlNS LlS JAUNOS TRAUKOS

Ka ierakstīts sešdesmit ceturtaja gadā Saksija notāra sastādītajā, parakstītajā darba līgumā, maģistra Melkiora pienākumi, tiešāk sakot, viņa kalpošana baronesei Ursulai Adelaidai Elizabetei fon Korfai ietver saturīgus priekšlasījumus par ievērojamākajiem dažādu zemju mākslas un literatūras darbiem. Piecas dienas katru nedēļu antīko un renesanses autoru studijas ik pa pusotrām divi stundām priekšpusdienā, pirms lielkundzes pirmspusdienas pastaigas, izjādes vai izbraukuma karietē. Un pievakarē, dienas nogalē, šālaika franču, vācu, spāņu, itāļu un angļu autoru darbu lasīšana. (Tādu, kurus piemin augstākā sabiedrība, kuri ir sarunu temats ārzemju salonos, Berlīnes, Veimāras, Briseles, Parīzes un Pēterburgas intelektuāļu aprindās.) Lai baronesei Ursulai Adelaidai Elizabetei (tada ieraksta Saksijā noslēgtajā darba līgumā gan nav) nenāktos neveiklībā klusuciest prominentu dāmu un kavalieru priekšā, kad viņi bārsta spārnotus teicienus, kalambūrus, paradoksus no iecienītu senlaiku un šālaika literātu darbiem. Stāstījums un priekšā lasījums Maksim Melkioram, cik vien iespējams, jābagātina ar atjautīgiem, daiļskanīgiem vai galanti erotiskiem teicieniem oriģinālvalodās. Spāņu, itāļu, grieķu un Skandināvijas tautu valodās, tāpat angliski, tāpēc ka Krustpils dzimtkundze Šekspīra un

Flldinga valodu prot tikai kalpotāju un modistu konversācijas ietverē.

Piecas dienas nedēļā tepat divi gadus, pavasara un rudens mēnešus atskaitot, ko baronu Korfu ģimene, bēgdama no Baltijas derdzīgi vējainā un vēsā šķīdoņa laika, pavada saulainajās dienvidu zemēs, maģistrs Melkiors baroneses atlasa saloniņā priekšpusdienās liek uz venēciešu galdiņa kādu ilustrētu Homēra, Vergilija, Apuleja darbu. Vai arī bruņinieku un blēžu romānus. Pārrunu materiāls pēcpusdienas seansam ir Viktora Igo, Teodora Storma jaunākie izdevumi un daža modernista grāmatiņa dzeltenā apvākojumā, kuras Krustpils baronesei piegādā Rīgas, Varšavas, Parīzes un Hamburgas grāmattirgotāji.

Kad baronese apsēžas popētajā, ar Ķīnas damastu pārvilktajā atzveltnes krēslā un viņas istabas preilene nolikusi pa rokai sudrabā ornamentēto smaržu un saldumu paplātni, Maksis Melkiors pēc reveransa Francijas galma gaumē novietojas pavēlniecei pie kājām uz smalkamat- nieka darināta soliņa un pēc uzrunas — «Mana cēlā dāma» (tā nolikts!) paskaidro, kālab šodien baroneses aplūkošanai izlikti tieši šie mākslas izdevumi, tieši šīs grāmatas.

Sākumā priekšpusdienu seansos baroneses interesi saistīja kāds antīkais autors vai arī romāņu vai angļu klasiķis, pēcpusdienās — muižnieku āprindās popularitāti guvuša vēl dzīvā autora grāmata. Viss cits palika paša maģistra ziņā. Atskaitot vienu: baronesei iepatikušos teicienu vai kupletu Melkioram vajag atkārtot tikmēr, kamēr «cēlā dāma» to iegaumē. Nodarbība allaž beidzas ar Melkiora pārtapšanu baroneses pāžā (uz brītiņu, protams!). Maģistram jāpalīdz viņai piecelties no krēsla, jāpasniedz kabatas lakatiņš, lornete vai kāds uz galda vai pastatņa nomests nieciņš. Pie reizes jāpaaicina istabene, sulainis vai arī jānodod viņiem kundzes rīkojums.

Uz atvadiem Melkiors noskūpstīja pavēlnieces roku. Intimitātei, mirkļa tuvumam te nebija vietas.

Pēc intimitātes Maksis Melkiors jau arī netīkoja. Ja jau tuvība, tad ne jau ar izlaidīgu dāmu. Šepat Krizbur- gas pilī baronesesi Ursulai Adelaidai Elizabetei bija mīļākie gandrīz vai no visām kārtām un tautām (varbūt trūka vienīgi čigāna Marcinkēviča un Jēkabmiesta tirgus balagāna mora). Par lielmātes mīlināšanos ar kučieri Ansi čivināja zvirbuļi — tāpat kā par barona Korfa lakstošanos ar zemniecēm.

Skiet, baronese ari netīkoja Melkiora tuvuma. Brīžos, kad maģistru bija sagrābusi grāmatu urķa kaisle, kad viņš kā apmāts mujās pa pils arhīvu un bibliotēku, «cēlā dāma» uz vairākām dienām atlika nodarbības, aicināja saloniņā tikai pēc viņa «meklētāja drudža» norimšanas. Ārzemju ceļojumos Ursula Adelaida Elizabete labuprāt iztika bez studētā grāmatnieka pakalpojumiem. Tik, cik tādos izklaides braucienos vajadzīgs zināšanu, viņai pietika ar iegūto. (Tāpat kā baronam Korfam ar «rezumē» sabiedriski politiskajos, zinātņu un citos jautājumos.)

Tā pagāja gads, kamēr sešdesmit sestajā, neilgi pirms baronu pāra aizceļošanas uz ārzemēm, pārrunā par Tris- tana un Izoldes motīva izplatību dienvidu un Ziemeļei- ropas tautu romantiskajā literatūrā Maksis Melkiors iestrēdza šā franču viduslaiku dzejas romāna pirmtekstā. Stāstīdams par klasiskā romāna bojā gājušajām daļām, pēc atmiņas citēja romantiskos kupletus. Arī to vietu, ko studenta gados viņš bija divatnē kaisli runājis iemīļotajai Marijai Luizei: «Isot ma drue, Isot ma mie; En vos ma mort, en vos ma vie.»

Baronese vēlējās, lai vārsmu atkārto. Vēlreiz un vēl… Kā tobrīd, kad gribēja iegaumēt tekstu viņai svešā valodā.

«.. . En vos ma mort, en vos ma vie …» viņa atkārtoja. Un Maksis no viņas skatiena samulsa.

Šķiet, Ursulai Adelaidai Elizabetei tas nepalika nepamanīts.

Taču savu mulsu maģistrs pārvarēja ātri. Beidza nodarbību kā allaž, šoreiz gan uzspēlēti robustāk veica pāža pienākumus un — noslēpās aiz arhīva dzelžotajām durvīm.

«Maksi, tu biji vienu mirkli savaldzināts,» viņš strostēja sevi vienatnībā. «Maksi, viņubrīd tu biji baroneses iekārē.

Kas ar tevi notika? Tu, savaldīgais, tu, citādi stiprais, pēkšņi sagrīļojies? Kā tu tā, Maksi Melkior? Dēkā ar baronesi tu smagi zaudēsi. Tuvība ar sievieti, ko tu necieni un nevari cienīt… Lai šī būtu vienīgā un pēdējā reizei

Esi vienmēr pats. Turies!»

Viņš turējās un — noturējās. Arī pret baroneses maigajiem vilinājumiem ceļojumā pa Vāciju (jo šoreiz maģistru ieskaitīja baronu Korfu svītā). Laimīgas sagadīšanās dēļ ticis vaļā no savas simpatizētājas, pārbraucis Krustpilī, Melkiors cieši noņēmās turpmāk, kad atsāksies baroneses izglītošana daiļajās mākslās, nekad nepieskarties tēmai, kas radniecīga ar bruņinieka Tristana un karalienes Izoldes mīlas stāstu.

Bet Maksis Melkiors nepazina baronesi Ursulu Adela- idu Elizabeti. Nepazina viņas rakstura neatlaidību. Izrādās, izklaidēdamās ārzemēs, viņa nav aizmirsusi to vienu nodarbību ar vecfranču romānu, Makša Melkiora mulsu.

Un baronese liek Maksim nosēsties tā, ka viņas kājas tiek maģistram klēpī, un pieprasa, lai viņš lasa Bokačo noveles. Lasīšanas laikā Ursula Adelaida Elizabete nomet kurpi un aizskar ar kailu pirkstgalu Melkiora krūtis. Bet, kad priekšā lasītājs neliekas viņas aušību manām, viņa kā gražīga skuķe izsit maģistram no rokas grāmatu. Urbjas viņam acīs un čukst, vārdus zilbēs dalīdama:

—     Va-ka-rā bib-lio-tē-kas is-ta-bā, kur tu uz-tu-ries, būs no-vie-to-ta so-fa.

«Tu … sofa …» Maksis Melkiors noliecas, lai paceltu uz grīdas nomesto renesanses noveļu izdevumu. Un domas tekā kā skudriņas, izeju meklēdamas: kā ,būtu pareizāk izturēties? Izlikties par apaļu muļķi? Atdzelt vilinātājai? Zināms, atdzelt būtu godprātīgāk un vīra cienīgāk. Tikai tādā gadījumā pasaules klaidoņa spieķis būs Melkiora tiesa līdz mūža galam. Viņu patrieks, tas ir tikpat kā āmen baznīcā. Bet viņš nevar atstāt Krustpili lielo pavasara idu laikā!

Protams, Krustpils kalpu nemieri ir tikai tāda nieka zūza salīdzinājumā ar četrdesmit astotā gada notikumiem Francijā, Vācijā un citās zemēs vai ar Krievzemes zemnieku lielo karu pirms tam. Bet ar visu to, ciktāl Maksim Melkioram izdevies izdibināt, Krustpils kalpu kustība, kalpu mērķi liecina par vērienīgiem ievirzieniem Baltijas zemju nomākto un nicināto vēsturē. Kalpu šķiriskā pa- moda (gan vēl nevarīga kā mazuļa šļupsti) liek no citas puses ielūkoties mazās latviešu tautas likteņgaitās, latviešu pamatslāņa vēsturē. Šķiet, te samana revolūcijas kāvu blāzmu.

Maģistrs Melkiors izšķiras par izlikšanos.

—      Cēlā dāma, — viņš teic, kabatas lakatiņā slaucīdams baroneses nomesto noveļu sējumu. — Es gribētu jums darīt zināmu, ka jau Bokačo literārās darbības agrīnajā posmā, toreiz, kad tapa septiņas populārās noveles, jau no «Filocolo» līdz «Ninfale Fiesolano», autors pravie- tīgi ierunājās par gara augstāko cēlumu, ko vakardienas plebejam sniedz mākslas mīla. Jau tad Bokačo sludināja laikmetam atbilstošu kulturāli izglītota cilvēka spēju daudz dziļāk izjust prieku un spēcīgāk pārdzīvot ciešanas. Panākt sirds cēlumu. Tādas atziņas, cēlā dāma …

—     Es jums… (nu viņa vairs nesaka «tev») apsolīju ienest sofa, bet jūs!… — Baronese Ursula kļūst saspringta kā atspere. Izrādās, viņai var būt ari zaļi dzirksteļojošas meža kaķes acis.

—     Cēlā dāma … (Atkāpes nu vairs nav!) Man … derdz sievietes dalīšanās.

—      Ak derdz? — Nu viņa sāk kūsāt niknumā.

—     Sofa bibliotēkas istabā būs daiļo mākslu stundās, bet tad sekos cēlās dāmas izbraukums ar kučieri Ansi…

—     Ko? … Kučieri Ansi? … — Baronese sasit plaukstas un iesmejas. Plebejiski skaļi. — Man kaut kas tāds ne

prātā nevarēja ienākt…

* * *

«Maksi Melkior, tas, ko tu tagad dari, ir vismaz negodīgi. Slepus noklausīties citu sarunu ir mietpilsoniski apkaunojoši. Patiesi, slepus noklausīties citu sarunās ir neglīti. Tomēr… šajā gadījumā, šajā sevišķajā gadījumā … ierastā mēraukla neder … Vai tad barons Korfs neapspriežas ar šejienes valsts gruntēs saimniekiem, gājēju ādas maucējiem, kā viņus šejienieši dēvē? …»

Saimnieki atnākuši uz pili izlūgties no barona bezlieci- nieku sarunu. Svarīgā, dievs viens zina cik svarīgā lietā! Lielskungs ir ar mieru un — paliek ar viņiem aci pret aci. Bet Melkiors zina: lūdzējiem ar novada muižnieku var but runāšana tikai par kalpu nemieriem. Un, ko viņi runās, tas Maksim Melkioram jāuzzina.

Maģistrs pieplok pie durvīm un, dzirdi kā asmeni otrup spriegdams, pūlas saklausīt, ko runā tur, lielās istabas tālumā…

Pirmīt viņam kļuva zināms: muižu un pagasta kalpu sapulcē izsauktie pagasta amata vīri nolēmuši pārņemt muižu saimniecības strādājošo pārziņā. Atmērīt kalpu daļu no lielsaimnieku zemēm un ieviest pagasta pārvaldīšanā jaunu kārtību: taisnīgākus galvasnaudas maksājumus, sadalīt nodevas, klaušas un šķūtis atbilstoši zemnieku mantas stāvoklim. Uz visas sabiedrības rēķina apgādāt nespējniekus, vecos darba cilvēkus un slimojošos. Noteikt jaunas tiesas un apgādāt skolas un magazīnas lādes. Šorīt pie barona bija pristavs Černovs, miertiesnesis So- kolovs un garnizona virsnieks. Notika stingri konfidenciāla saruna. Barona kabinetu apsargāja zaldāti. Pašlaik pagasta grunts saimniekiem, ja viņi tiešām ieradušies tādā sakarā, par kādu čukst pils kalpotāji («Vilkt pie karātavām savus miesīgus brāļus — kalpu ļaudis!»), barons Korfs droši vien pasacīs arī kaut ko no šorīt lemtā. Un Maksim Melkioram tas jādara zināms kalpu kustības vadītājiem. Viņa goda prāts, viņa uzticība jaunībā paustajai idejai neļauj palikt notikumu skatītājam no malas.

Murmoņa, nesaprotama murmoņa … Pie vislabākās gribas kaut ko saklausīt viņam nav iespējams.

—     Maģistra jaunskungs, atvēliet man… — kāds aiz muguras klusu saka. Melkiors raujas sānis un — satrie- cas ar barona sulaini Pēteri.

—      Maģistra jaunskungs, — Pēteris liekas nemanījis bibliotekāra satrūksmi, — jūs stāvat nepareizā vietā. Pa šīm durvīm kaut ko var sadzirdēt vienīgi caur atslēgas caurumu. Kad atbīda sāņš aizsegas mēlīti. Lūk, šiten tā. Bet klausīšos es, jo tā būs prātīgāk. Kā nekā saimniekpapi runā vietējā krizburdziešu izloksnē, bet jums ar latvisko iet klupieniem.

—      Pēter, tas būs …

—      Nebūs nekas, maģistra jaunskungs. Man domāt, es jaušu, ko jums rūp uzzināt. Reiz es jūsu istabā manīju kādu grāmatiņu. Ne jau Šillera «Laupītājus» vien, kas man sirdij tuvi, un no tā es spriežu … Bet tagad uzmanību … Runā Zīlānu Jānis, pirmais pagasta vecākais pēc zemnieku brīvlaišanas. Prasa, lai lielskungs tūlīt pat izsaucot karaspēku. Un cik daudz vien iespējams. Kājniekus, jātniekus, lielgabalniekus. Dumpis jānožņaudzot bez vilcināšanās. Kamēr buntavnieki nav vēl paguvuši nocietināties un padarīt briesmīgāku postu, lielkungam jālaižot darbā karaspēks… Pēc balss liekas būt Vesetnieku Miķelis. Viņš arī tūlīt pēc brīvlaišanas nosaukts zemnieku pagasta vīros. Aha! Bagātais Stukels! Kreišpīles bankā viņam noguldīts daudz naudas papīru. Prasa, lai zaldāti noper nemierniekus. Visus no vietas. Tāpat kā savā laikā sacēlušos Jaunbebru muižā. Plikadīdām bijāšana jāuzzī- mējot ar koka zieģeli uz plikas muguras. Lai nu vēl kāds saka, ka aplams vecais latviešu sakāmvārds: «Latvietis latvieša velns.»

Maģistram gribētos iebilst: «Latviešu lielmaņi vieni nav velni saviem nokalpinātajiem tautas brāļiem. Katrai tautai ir savi nelieši, kuri bagātības un tās atvedinātās varas paturēšanas labad gatavi uz viszemiskāko izdarību.» Bet neba tas pašreiz jāskaidro Pēterim.

—     Lielskungs kaut ko bilda par latviešu zemnieku neuzticamību, bet saimniektēvi viens par otru zvēr, ka tā nav, — sulainis čukst. — Dievojas: «Mēs, lielskungs, bijām un būsim ar saviem visžēlīgajiem labdariem līdz pašam pasaules galam.» … Kāds smalku balsi skaita bībeles peršu: «Kas īsto dievu pārmainījis ar kalpošanu velnam, tam soda rīkste ir vienīgais ceļa rādītājs …»

«Jezuīti… Ļaundari dievbijības togās!» Maksis Melkiors sauktu. Viņam prātā iekrīt Džonatana Svifta smīns par valdošā bagātnieku slāņa liekulīgo reliģiozitāti. «Sevi aizstāvēdama, draudīgos brīžos buržuāzija slēpjas aiz ticības vairogiem.»

—      … Ļamānu saimniekam rūp ātrāk notvert aizbēgušo kalpu Andrievu. Saka, viņa puisis esot staigājis, bruņojies ar enkurnieka ķeksi. Esot solījies nolaist no kājām valdīšanas vīrus. Lielkungu glūnēdams, gājis cauri Krizburgas muižai…

… Stārasts Pēternieks prasa nolīdzināt ar zemi Kārklu krogu. Tur bijusi dumpinieku galvenā pulcēšanās vieta. Krogū uz briesmu darbiem musinātāji pavedinājuši arī citādi godīgus cilvēkus. Pat meitiešus…

Atbild lielskungs… Zaldāti būšot. Dumpiniekus nežēlošot. Dumpinieku vadoņi, visi musinātāji — Lemke, Ru- sulis, vazaņķis no ārpagasta un citi — saņemšot visbargāko sodu. Tāpat Ļamānu kalps un trakā Spēlmaņu Jelle, kas godīgiem ļaudīm dūrusi acīs ar pīlādža zaru.

… Kaut kas baronu pārtrauca. Šķiet, ienāca pristavs vai kāds no garnizona. Dzirdiet: šurp nāk viens, piešus žvadzinādams … Tiešām! Maģistra jaunskungs, muksim! Uz balkoniņu parka pusē. Tur otrējās durvis stāv neaizbultētas. Pa tām jūs varēsiet ielavīties savā kambarītī.

Tomēr ielavīties kambarīti Maksim Melkioram neizdodas. Netālu no bibliotēkas istabas ar mežģīņu šalli pār pleciem viņam pretim nāk baronese Ursula Adelaida Elizabete. Apstājas, pamāj ar galvu. Aicina.

—      Viņa vairs pilī nav, — baronese saka un veras Mel- kiorā ar valgām acīm no pievērtu plakstu apakšas.

—     Kāda viņa?

—      Nav kučiera Anša. Ar kuru kungam Melkioram derdzas mani dalīt…

—      O tempora, o mores!

Viņš apiet baronesei apkārt un aizdundina pa lielistabas parketu.

*

Uz kāpnēm soļi atbalsojas dobji smagi, tikpat kā sasalusi zeme, krītot uz zārka vāka. Gan Maksis Melkiors cenšas kāpt, cik vien iespējams klusu, taču ik kājas pieskāriens te atbalsojas gluži kā zvana piesitiens. No pils torņa pamatiem līdz pašai augšai. Līdz jumta nosegumam, ar ko pēdējā pils pārbūvē pārklāja veco cietokšņa sienu un robotos izciļņus, kas gadu simteņus slēpuši novērotājus un lielgabalniekus. Pārbūvētais lielais tornis tagad izskatās pēc parastas mūra celtnes ar skopi iecirstiem logiem vidusdaļā un apaļiem augšdaļā — skatīšanai uz visām četrām debesu pusēm. Torņa augšienē iebūvēts milzu toveris, kur iesūknē ūderti pils saimniecībai, tālab par skatu laukumu lielkungi to vairs neizmanto. Tāpēc arī tornī uzslietas parastās cirstās kāpnes ar balstu vienā pusē, grīdas noklātas ar neēvelētām plēstu baļķu šķilām.

—      Klang … klang … klang! — ik pakāpiens dun zem Melkiora kājām. Viņš gan cenšas iet kaķa soļiem, bet tas nepadodas. Maksis Melkiors par daudz steidzas. Grib ātrāk tikt pie skatu loga, lai ar atsegtu galvu pavadītu lejā uz ceļa ķēdēs saslēgtos kalpu vīrus viņu pēdējā gājienā uz svešotni, no kuras maz atgriezīsies. Pat ja sadauzītie un sakropļotie pārcietīs drausmi tālo ceļu līdz mūžīgā sniega un ledus klajumiem. Tūkstošiem verstu pa etapa ceļiem nav izturējuši patvaldnieciskās muižnieku valsts varas mazāk spīdzināti un badā nenomērējuši gūstekņi, turpretī Krustpils kalpu buntes priekšā gājēji, «noziedzīgie ļaužu musinātāji», kā karaspēka sagūstītos un eksekūcijās dzīvus palikušos lauku proletāriešus saukā administratīvo un tiesu iestāžu ierēdņi, līdzinās ēnām cilvēka izskatā.

Maksis Melkiors traucas uz torņa augšu, baiļodamies no aiztures. Viņš taču nolikts mājas arestā. Barons Korfs viņam aizliedzis atstāt istabu tik ilgi, kamēr Krustpilī nebūs beigusies kalpu nemiernieku gūstīšana, kamēr dzimtkungam radīsies iespēja mierīgos apstāk]os izsvērt un izlemt maģistra vainu un uzlikt sodu.

Maksi Melkioru apvaino noziedzīgā līdzjušanā un, kas zina, varbūt arī sadumpojušos slepenā atbalstīšanā. Mācītājs Tilliņš viņu apvainojis nelietīgā latviešu ķeceru aizstāvībā. Atstāstījis Jāņu naktī runāto. Un baronese Ursula A.delaida Elizabete maģistru apvaino musinošu uzskatu sludināšanā un — zemiskā uzmācībā. Protams, tā zemiskā uzmācība Melkioram nāk tikai par labu: barons jauš, ka viņa laulene atmaksā bibliotekāram par neizdevušos mīlas spēli. Un tas fon Korfam ir tikpat kā veiksme kāršu partijā. Bet citādi? Citādi — Maksis Melkiors nebūtu izsprucis no mājas gūstniecības, ja šodien pilī nerīkotu intīmas viesības cienījamiem kungiem no kārtības uzturētāju aprindām un ja ne sulaiņa Pētera palīdzība.

Sasniedzis augšējo laukumu, Melkiors mirkli paliek nekustīgi stāvam. Ausās, vai nedzirdēs aizmugurē brazdi- nām. Bet skaņajā kā dziļa aka taisnstūra tornī dzird tikai paša kāpēja nemierīgās sirds sitienus.

Maksis Melkiors atkabina lauku kalēja kaltos krampīšus apaļajam, uz Daugavas pusi pavērstajam skata logam. Poļu, varbūt jau krustnešu laikos celtais tornis ari augšdaļā ir gandrīz asi biezs. Lai no šejienes saskatītu apakšā ceļa līčloci, baznīcas laukumu un pils krogu, lai redzētu nosodīto gājienu pāri dzirnavu tiltam, nogriešanos uz staciju, vērotājam jāsaliecas lokā, jāielien mūra apaļumā. Protams, mūra loga caurumā nelīdīs tāds, kuru vilina tālumu apbrīns, kurš tīksmo par tepat lejā plūstošo Daugavu, tās kokiem apaugušajām salām un saliņām, baznīcām ar ziliem un zeltainiem kupoliem, mājiņām, kam brūni sarkani kārniņu jumti, tur, hercoga Jēkaba pilsētiņā upes pretējā krastā.

Notiesātos kalpus vedīšot uz Dinaburgu ar pēcpusdienas vilcienu. Viņi nākšot garām baznīcai brīdī, kad mācītājs beigšot sprediķi. Šāsdienas īpašo sprediķi, kam moto no Jeremijas raudu dziesmām, teiksim: «Mūsu sirds līksmība nu ir pagallam; mūsu diešana kļuvusi par vaidēšanu.» Vai arī: «Bet nu viņu ģīmis tumšāks nekā mellums, ka to nepazīst uz ielām, un viņu ādas līp pie viņu kauliem, tie ir izkaltuši kā malka.» Pravieša Jeremijas raudu dziesmās un arī citās bībeles grāmatās ir daudz šai dienai piemērotu pantu.

Pili stāsta: barons ar mācītāju norunājuši par buntes barvežu aizvešanas laikā veicamajiem pasākumiem visā valstī un baznīcās. Pēc Pētera stāstījuma mācītāja kungs un draudzes patrons — barons kopīgi izlēmuši, kurš no diviem pravieša Jeremijas pantiem vispiemērotākais kanceles runai šosvētdien. Barons Korfs pēkšņi kļuvis sabiedriskajā ziņā varen darbīgs. Agrāk atmādamies ij no novada saimnieciskajām, ij citādām vajadzībām, viņš tagad grib zināt vai katru ierēdņa, katru draudzes pērmindera soli, policista vai pagasta vīra darījumu. «Sī zeme ir krustnešu šķēpu pakļauta liir Recht und Ordnung likumam,» viņš latviešiem saka. «Un man, krustnešu mantiniekam, jāzina, kā kārtības būšana tiek uzturēta.»

Pēteris ir maģistram izstāstījis diezgan daudz no tā, kas pili zināms par sagūstīto kalpu (dažiem esot laimējies izbēgt, noslēpties) pratināšanu, eksekūcijām. Par «ārkārtējo tiesu», kuras lēmumam savu roku pielicis arī barons Korfs. Pēteris arī parādīja Melkioram sodīto kalpu sarakstu. Un kādi starp viņiem paši bīstamākie — Rusuļu Dek- snis, Leimaņu Lemke, Lielais Druķis, Gravānu Indriķis, Daukste, ārpagastnieks Stučka, pavisam divdesmit pieci cilvēki sodīti ar izsūtīšanu uz Sibīriju. Pa pratināšanas laiku bijušais zaldāts Niklāss, Ļamānu Andrievs un kāds krievu amatnieks Petrs no Jēkabmiesta esot nomiruši «ātrā karstumguļā». Mazāk noziedzīgos muižu un saimnieku gājēju musinātājus ieslodzīšot uz pusotru gadu Dinaburgas cietoksnī. Pēdējo būšot tepat simts cilvēku. Arī dažas sievietes. Viena — sarkanā pīlādža zara nesēja Spēlmaņu Jelle. Starp ieslodzījumā turamajiem vairums esot Veseļu, Asotes un Krustpils muižu kalpi, tālab muižkungs Līndemūts nobažījies, vai tikai pavasarī neradīšoties darba roku trūkums. Muižām kalpošanu uzteikt grasoties pārdesmit nenosodīto kalpu. Un Lindemūts domājot: ģimeņu kalpiem tomēr derētu ierādīt tik ļoti kāroto gabaliņu zemes. Dažas pūrvietas batraku lauku. Kaut vai celmienē, purviņā, smiltājos, klajumā pa labo roku no Gostiņu ceļa. Sulainim Pēterim šķiet, ka tā arī notikšot. Kalpu dumpis un viss, kas ar to sakarā, tomēr esot kungus un gruntniekus pamatīgi pārbaidījis. Četri simti muižas kalpu un krietna simta zemnieku māju turētāju gājēju sacelšanās, viņut vienprātība, tāpat nemierniekiem piebiedrojušos nelatviešu amatnieku, dienas strādnieku uzstāšanās parādījusi, ka pērāja vēzdu peramie var griezt pret sodītāju. No kalpu daudzbalsīgajiem saucieniem vien līdzšinējās «stingrās kārtības» sienas plaisājot gluži kā bībelē minētie Jērikas cietokšņa mūri no jūdu bazūnēm un trokšņošanas. «Darba cilvēku vienība spēj kalnus pārstatīt,» Pēteris saka. Viņš ir lasījis maģistra slepus turēto grāmatiņu. Un Melkiors arī ir šo to viņam pastāstījis.

Paskopi pastāstījis. Cik atļāva duļķainās ikdienas dzīves plūdums un paša maģistra pašaizsardzības apžogi, abu īsajās satikšanās reizēs Melkiors stāstīja Pēterim par darba cilvēku nākotnējās dzīves vēl neapjaustajiem apvāršņiem. Un pretim saņēma draudzīgu pieķeršanos līdz ar svarīgu ziņu piegādi.

Ko viņš ar slepus savāktajām ziņām iesāks? Pašreiz maģistrs to vēl neapzina. Kā nekā viņš atrodas krustnešu Livonijā, vēlāko laiku Eiropas žandarmērijas valsts mežonīgajā rietumu provincē, kuras valdošais slānis tejieniešu iznīcināšanā ir sekmīgi sacenties ar spāņu konkistadoriem, ar naudas saimniecības civilizācijas valstu kolonizatoriem. Bez tam, kā rāda dažas pazīmes, barons Korfs un cara pristavs gatavo soda lietu pret pils bibliotekāru un arhivāru.

Tomēr materiālus par novadu ekonomiski politiskajiem un sociāli politiskajiem notikumiem Maksis Melkiors krāj. Grib tos apkopot un publicēt kādā Vakareiropas radikālā izdevumā. Kopā ar jaunāko grāmatu sūtījumu Rīgas grāmattirgotājs Kimmelis Melkioram nesen piegādāja drauga Gotfrīda atsūtītu izdevumu «The CommonweaIth». Tajā maģistrs izlasīja, ka nodibināta sociālistiskā Internacionāle. Tāpat par sociālistu prasību vērsties pret carisko Krieviju kā pret feodāli absolūtā režīma balstu Eiropā. Žurnālā sacīts: Krievijas strādnieku šķiras partijai būs jānomazgā Krievijas negods par Polijas paverdzināšanu. Melkioraprāt, tikko notikusī Krustpils lauku proletāriešu dumpošanās jau norāda uz Krievzemes proletāriešu rosmi. Krustpils latviešu kalpu dumpī citu tautību izkalpinātie, daļēji arī lauku proletārieši no citiem pagastiem malā nepalika.

Valdītāju virsslānis ir vienmēr uzturējis dzīvīgu bībeles leģendu par to, ka dievs apzināti sajaucis cilvēku valodas. Tik ļoti, ka dažādu zemju ļaudis cits citu nesaprot un bez debesu un zemes kunga pātagas nav piedabūjami kopībai, kopus pūliņiem.

Bet senā teiksma šķita pareiza tikmēr, kamēr ļaudis nebija atklājuši sabiedrības attīstības likumsakarības: dažādās valodās runājošiem jābūt vienprātīgiem, draudzīgi jāceļ civilizācijas ēka. Brālīgi jāsadodas rokās visu zemju darba cilvēkiem.

Kad Maksis Melkiors iestājās Krustpils barona dienestā, viņam bija tikai aptuvens priekšstats, kas ir Baltijas novada iedzīvotāji. Feodālo kara kungu un baznīckungu paverdzināta, nenozīmīga sīktautiņa. Un tikai. Tāpat kā lie- lum lielam vairumam Rietumu augstskolās studējušo jauno cilvēku, viņam latvieši šķita jūrmalas kāpās pagrābta smilšu sauja, kas ātri un bez pēdām izzūd pasaules civilizācijas vēju pūsmās. Izlasījis karojošā literāta Garlība Merķeļa sarakstītos darbus par latvju vēsturi, izpētījis dokumentus un liecības par Baltijas zemju iemītnieku senāko un tuvāko pagātni, maģistrs saprot: kā pamāte skopā šejienes zemīte ir izaudzinājusi apbrīnojami ziemcietīgas tautiņas. Tās pārcietušas ilgstošas posta vētras, melno un pelēko nāves jātnieku uzbrukumus, laikmetu maiņu viesuļus, bet arvien dod dzīvību jaunām un jaunām paaudzēm. Melkiors nešaubās: reiz Baltijas piekrastes tautiņas liks par sevi runāt arī aiz savas dzimtās puses robežas upītēm. Liks apbrīnot tejieniešu sīkstumu, radošo spēku, darba cilvēku — strādnieku, bezzemnieku izturību, nostājoties līdzās citu tautu pamatšķiras pulkiem, kas iziet izkarot cilvēcei brīva darba mūžu, rītdienu, kurā sociālistiskā sapņošana pārtaps miljonu cilvēku praktiskā darbībā.

Melkiora pārdomas pēkšņi aprauj lejā no Krustpils miestiņa puses šurp nākošā grandoņa. Skaļumā pieaugoša gājēju soļu un braucamo rīku duna. Zvanīšana baznīcā apklust, un nu it skaidri sadzirdams, kā bruģa akmeņus klaudzina zirgu pakavi, apkalti ratu riteņi, zaldātu zābaki, kā žvīkstina kājāmgājēju pulka čabatas. Maģistrs ieķeras ar rokām skatu lūkas spraišļos, izkaras pa logu un redz to, ko sulainis Pēteris nosauca par kalpu nemiernieku Golgatas gājienu. Pa priekšu uz augsta kā lāva, rāmā soļojumā grūti novaldāma meļņa jāj notiesāto apsardzes virsnieks ar kailu zobenu pie pleca. Dažus soļus virsniekam aiz muguras, sasaistīti pa četri rindā, iet notiesātie izsūtāmie un cietokšņnieki. Ģērbušies lielākoties ruzgos vai pelēkos zemnieku svārkos, strīpainās un tumšās ūzās. Galvā mices vai izbalējušas rata cepures, kājās vīzes un pastalas. Gandrīz visi kailām krūtīm, lai gan ir salnas mēneša pēdējās dienas un jau jūt tuvās ziemas stingumu.

Aiz kājniekiem gāzelējas šķūtnieku rati un muižas garās ores. Pajūgos ved pratināšanā sadauzītos, slimos un notiesātās sievietes. Pāris vezumu piekrauti ar saiņiem un maišeļiem — acīm redzot, ar izsūtāmo mantām. Garo gājienu noslēdz jātnieku apakšvirsnieki ar atkailinātiem zobeniem rokās. Bet gari izstieptajai notiesāto kolonnai abās pusēs pārgājiena soli liek zaldāti, šaujamos ieslīpus uz bruģa vidu turēdami, ik mirkli gatavi nospiest sprūdu, ja viņiem liks.

Gājiens virzās garām pils vārtiem, apsardzes virsnieka zirgs klabina pret baznīcas laukumu, kas tagad pildās ar baznīcēniem — vīriešiem, kam cepures uzrauktas līdz acīm, neparasti rātnām, tumši saģērbušamies sievietēm un vēl rātnākiem pusaudžiem. Nepieaugušo ir pār mēru daudz. Šķiet, draudzes pērminderi un pagasta kazaki viņus sadzinuši baznīcā ar nolūku iebiedēt. Sak, skatieties, kā klājas tādiem, kuri uzdrīkstas nepaklausīt saviem maizes kungiem. Pēriens, soda rats, arestanta važas un — tālā ziemeļu ledus zeme.

Makša Melkiora skatiens atkal pievēršas saķēdētajiem, durkļu smaiļu uzmanītajiem kājniekiem un ratos sagrūstajiem. Viņi ir vārgi, pārmocīti, var redzēt, ka kustēšanās viņiem rada sāpes. Bet viņi neļaujas vājumam, turas vīrišķīgi-

«Tāpat kā četrdesmit astotajā sagrauto Parīzes barikāžu aizstāvētāji, kuri pēdējā gājienā sauca: «Lai dzīvo sociālā republika!»» domā Melkiors. «Un, lai gan šie Latvijas lauku proletārieši nav dzirdējuši vārdu sociālā revolūcija, viņi, paši to neapzinādamies, turas pie barikāžu sargu elkoņa.»

Arī sievietes turas tāpat kā vīrieši. Sevišķi tā viena, kam kaila galva. Šķiet, viņa tikko mājusi aicinājumu, tikko saukusi atpaliekošos pasteigties. Varbūt viņa ir pilī gānītā Jelle, kas nemiernieku gājienā uz pagasta namu atradās sacēlušos kalpu kolonnas priekšgalā. Vicināja ar sarkanogotu pīlādža zaru. Iespējams, viņa būtu pacēlusi arī asinīs krāsotu proletāriešu karogu, ja zinātu, ka sarkanais ir darbaļaužu atbrīves cīņas simbols.

—      Rau, tur nu viņš ir. Izbēdzis pret lielkunga pavēlēšanu. Uz buntavniekiem lūrē, — Melkioram aiz muguras kāds izsmējīgā balsī saka.

Maģistrs atraujas no loga. Barona Korfa suņu puiši! Un pristava Černova kancelejas ierēdnis Gribovskis.

—      Nāc nu, jaunskungs, zemē! — viņam uzsauc.

Bet Maksis Melkiors sasprindz gribu, liek sirdij valdīties. «Satraukums vienmēr esot visnodevīgākais padomnieks.»

Barona un pristava vīru uzmanīts, viņš nesteidzīgi kāpj lejup. Un jēga tam, ar ko aprautos teikumos apmainās viņa ielencēji, neskar viņu spēcīgāk kā caurvēja pūsma, kas nāk no va]ā atrautajiem vārtiem torņa apakšā un neaizvērto lūku mūrī.

Viņš nedomā par gānu vārdiem, ar kādiem viņu apveltīs. Nedomā arī, ka pils pagalmā drīz iebrauks brand- vīna vedēji un barons var norīkot viņus aizgādāt maģistru pāri Aiviekstei. Jo viņš jāpadzen no lielkunga valsts robežām.

PĒC tam …

Pliksals… Skanēdamas aizsalst tērces, ezeri, lauku ūdeņi. Garozā savilkusies tīrumu zeme saplaisā nevienādās karašās, un plaisājumu malas apaug ar smalku sarmas sūnu.

«Šitik skanīgā laikā gūstītājiem izsprukušie buntotāji jau pa versti dzird, no kurienes lavās pēdu dzinēji…» sačukstas gājēju ļaudis.

«Šitādā pliksalā bēguļi tumsā ar sausām kājām aizjož pie savējiem, dabū ēdamo, siltus pluzurus un izzūd kā vēja pūtiens,» rūc straži muižās un pagastā.

«Cik gan viņu vairs palicis uz brīvām kājām?» bilst tie, kuriem tieši likts slāpstošos saķert. «Buntavnieku galvas un skaļākie brēcēji jau visi tur, kur ij gailis pakaļ nedzied.»

«Tak Zvidzēnu Mārču nenotvēra. Un pārdrošnieki, kuri nodedzināja lielkunga medību māju un mēģināja ielauzties pagasta vecākā sētā, kurus aiztramdīja bisinieku sardze, arī vēl ir uz brīvām kājām.»

«Nu, tie… Droši vien tie visi ir jau pāri Daugavai vai igauņu mežos.»

«No kurienes tu zini, ka viņi pāri Daugavai? Vajag ķert ciet, nevis mēli tukši kulstīt.»

«Saķersim, tiklīdz uzkritīs sniegs. Pa svaigām pēdām kā zaķus.»

«Sniega gaidītāji… Kauču sniega patiesi vajag.»

«Ļoti vajag.»

Sniegu, sniegu! Šķiet, sniegs nosegtu arī visu duļķaino un netīro, kas kļuvis redzams cilvēkos pašos.

Sniegu! …

Beidzot vecā mēneša iegriežos savelkas akaču melni padebeši un no tiem sāk birt sniega pārslas. Arvien bagātāk, acvien placīgāk. Pēdīgi saceļas vējš un uzvirpuļo putenis.

Ziema!

Iestājas īsta ziema.

Ka uzkritušais sniegs būtu atvieglojis stražiem saķert nedaudzos kopš dumpja dienām slāpstošos kalpu nemierniekus, par to krizburdziešos nav nekas zināms. Toties gan muižās, gan saimnieku sētās visu vecumu vīru ļaudis pošas meža darbos. Līdz ar otrajiem gaiļiem velk gālē skaņi čirkstošās ragavas, mauc zirgam kaklā sakas, sien un mezglo ledū sacietējušo iejūgu slejas, grožus. Iemet ragavās klēpi siena vai zirnāju, zāģi, cirvjus, virvju rituļus, kulīti ar maizi, tupeņiem un piekodu un laižas ceļā. Pēc malkas, pēc baļķiem, pēc lietas kokiem jābrauc verstis piecas, septiņas un vēl tālāk. Atkarībā no tā, kam cirsmas gāzums paredzēts. Vai zemnieku pašu vajadzībām, vai arī tas jānogādā muižas aplokā un kupču kokmateriālu krautuvē. Zemnieka sētas mežiniekiem lielākoties jāmēro tālākais ceļš — līdz muižu un uzkupču plačiem. Bet, lai tur nokļūtu laikus, ij mežstrādniekam, ij zirgam jāraujas tā, ka sula spiežas pa acīm ārā. Jāraujas. Tāpēc ka zemniekiem lielākoties jāatpelna noēsta maize, tas ir, jāizcērt un jāizved koki, lai ar darbu dzēstu izpirkšanas un rentes maksu, lai deldētu parādu bankai un bodniekiem. Un smagākā tiesa atkal tiek kalpiem un dieniniekiem, jo neba skaistu acu labad viņiem dod pajumti, trīs reizes dienā ēdina un izmaksā gājēju loni. (Cik nu kuram pielīgta!)

Meža darbos brauc arī Ļamānu saimnieks — pārī ar vienīgo puisi, galu ņēmušā Stukelu kalpa Miķeļa dēlu Pēteri. Vienača Pēteri, kā puisi pagasta iesaukuši. Kad kalpu Andrievu straži aizveda saslēgtu katordznieka važās, Ļamāns pagastā vairs nevarēja dabūt puisieti, kurš nāktu kalpot pie savu dieninieku bendētāja. (Krizburgas gruntnieku teiktais lielkunga pilī buntes laikā ir kaut kādā ceļā kļuvis zināms pagastā un miestiņā.) Nevarēja dabūt… Kamēr prātā iekrita nelaiķa Miķeļa Pēteris, kurš paslepus par vērdiņiem pašujot vienkāršiem ļautiņiem valka drānas, ja viņa krampju sarauktajai, kustēties nespējīgajai mātei kaut uz laiku tiekot kaktiņš, kur apmesties. Māte esot Pētera pilnā apgādībā. Mazgadīgo An- drīti pagasta tiesa atdevusi audzināšanā Landzēnam, māte palikusi dēla ziņā. Ļamāns parunāja ar nelaiķa Miķeļa dēlu vienatnē un — salīga. Sak, kamēr sērs seru, gaudenā Grieta varēs mitināties Ļamānu rijā. Ļamāns Pēterim neliegs paklusām pašūt kādu no malas pienestu drēbju gabalu. Tikai par to viņam jābūt Ļamānos kā adatai. Pēterim jāsaprot: Ļamānu tēvs uzupurējas viņa un viņa mātes labā. Un uz Pēteri greizi skatās ne vien puiša bijušais skrodermeistars, bet arī kārtības sargi no miestiņa sarkano ķieģeļu mājas, no pristava ļaudīm. Cilvēki labi atceras Pētera draudzēšanos gan ar buntavniekiem, kas ārdīja katoļu baznīciņu, gan ar tiem, kas piedalījās viņa tēva apbedīšanā. Ja nu Pēteris iekrīt acīs tādam, no kura mēles jāpiesargās, ja viņš nav gruntīgā vietā, mierīgā kaktiņā, tad dziesma īsa.

Tā nelaiķa kalpa Miķeļa dēlam — ar vienu izsvilinātu aci — jāatbild Ļamānu saimniekam ar to vienu vārdiņu, ko viņš vēlas, ar «jā».

Ļaudīm liela taisnība: Ļamānu saimnieks ir no lietuvēna slakas. Ļamāns ir vilkatis un lielizdzinējs. Viņš trenks Pēteri vēl trakāk nekā krogus dzērājs nomērējušu, pie stadulas pārsalušu zirģeli. Bet Vienača Pēterim ar to jāsamierinās māmuļas un paša plikās dzīvības uzturēšanas labad. Nelaiķa tēva vārgumam, izmisībai padoties viņš nedrīkst. «Cilvēka spēka maize ir viņa ticība,» mēdza teikt zaldātu aizvilktais Niklāss, kad viņi drupināja katoļu baz- nīciņas sienas. «Un āderu ādere ir cilvēka ticība paša cilvēka spēkam. Kopā ar garā stipru arī vārgulis patrenc nelaimes zvēru.»

Un tagad Pēteris, vienīgais vīriešu kārtas dieninieks Ļamānu sētā, no rīta aklā tumsā mīda sniegā taku, pa kuru ies iejūga zirgs, no Ļamānu mājas vārtiem līdz Vējkaķu ceļam. Un, ja ceļš aizputināts, vēl tālāk, kamēr tiek pie iebrauktām sliedēm. Stampā, vīzes sāniski likdams, sniega vālus bradādams, augstākos sanesumus arī ar ceļiem šķaidīdams.

Brīžiem līdz viņam attiek nopakaļis kučierējošā Ļamānu saimnieka dusmu uzsaucieni: «Mudīgāk, mudīgāk, ņerga tāds! Velkas kā grūsnēja uts!»

Tikai Pēteris neliekas to dzirdis. Stiprais allaž valdoties. Stiprais nebrēcot un nedrūvējoties.

Pirmo nedēļu Ļamāns ved no cirsmas malā malku Tīnužu placī. Bērzu šķilas, ošu klučus. Izved nolikto daudzumu kubikasu, tad salīgst ar Rīgas uzpircēju pie baļķu šļūtēšanas uz plostu sienamo laukumu Daugavas krastā. Nu koku vedējiem jābrauc ar līkumu līdz Zīlānu kalnam, pāri Jodupes gravai.

Pirmoreiz Ļamāns ietaisās vienlaik ar citiem meža ļaudīm — vedējiem uz to pašu Daugavas vakara krastu. Turas strīpā ar citiem braucējiem, skubina zirdziņu, kam apsarmojušas nāsis, tikpat, cik mudina priekšējie. Rīts ir rāms, un ragavu klangoņa dzirdama verstīm tāiu — tāpat kā dzelzceļa dampja šņākoņa, kad tas velk kalnup vagonu rīdzi uz Dinaburgas sliežu dambja.

Pēc tam Ļamāns izlaižas no mājām agrāk. Arī šorīt. Citu mežā braucēju vēl nemana. Ragavas svaidīgi slīd garām nomiegā klusējošajām sētām, pāri notumsušajiem klajumiem, tuvojas Jodupes gravai, krūmu un brikšņu pieaugušam iegravim, no kura vezumnieki krastā tiek, lielākoties ores vai kravas kamanas ar plecu stumdami, piepalīdzēdami elsojošajiem kleperiem.

Līdzko Ļamānu ragavas ieslīd Jodupes gravas zemienē, līdzko abi braucēji uzslienas kājās un ķēvīte sāk kārpīties pa nogāzi augšup, no krūmu biežņas kā lāči pārskrē- jienā nokunkuro uzbrucēji ar aizsegtām sejām un lēcienā nogāž abus ļamāniešus sniegā. Trīs, varbūt arī četri uzbrucēji.

—      Raz-bai-nieki! Glā… — Ļamāns nogārgst. Bet nu jau viņam mute ir pilna ar sniegu, viņu apgāž ar seju pret zemi, un kāds birkavu smags tēvainis uzveļas viņam uz kumbra, neļauj pakustēties. Bet cits zvetē un zilina viņu ar bozi. Pa muguru, pa kājām, pa mugurgalu.

—      Se tev, kalpu bende! Tie tev, cilvēku nodevējs!…

Pēteri gan nekulsta, tikai mīca sniegā. Mīca vairāk izskata pēc.

Un tas, kā viņam uzbrēc: «Tu, suņa Ļamāna kvankšķis tāds! …» — arī, šķiet, vairāk iebiedēšanai.

Te gravas augšā, Krizburgas pusē, atskan gari stiepts «ki-ke-ri-gū!». It kā sētas putna vilkts «kikerigū!». Kulstītāji aprimst, atūjina un vienā mirklī ir no acīm prom. Un prom ir arī Ļamāna zirgs ar ragavām. Kad pēc brītiņa gravā sadrūzmējas citu mežavīru vezumi, Ļamānu saimnieks ir jau mazumiņu atguvies.

—      Zirgu!… Viņi aizdzina manu zirgu!… — Viņš traucas pa ceļu augšup, ģeņģerēdams kā gaudenis uz kārts laipas.

* » *

—      Ļamānu saimnieku aplaupījuši buntavnieki… — spriež policijas vīri. Ir jau dienas pievakare, un notikumu vietā aizturētie palaisti brīvē — pēc tam kad no Biržu muižas pienākusi ziņa: tik un tik verstis aiz Jēkabmiesta uz meža ceļa uzieta vietējiem un peļņā braucējiem nepiederoša salnas spalvas zemnieku ķēvele ar meža braucēju ragavām. — Parastie zirgu zagļi tā nekad nedarīs. Pat ja viņus izbiedē. Rumaku garnadzis jau sen būtu leišu daļā vai pāri Dubnai čangaļu purvu salās. Parastie zirgu zagļi arī Ļamānu nelamātu par kalpu bendi, par dieninieku dīriķi. Uzbruka slapstošies buntavnieki — tas ir tikpat kā āmen baznīcā.

—      Un tu, vienaci, patiešām nevienu no viņiem nepazini? — Pristava palīgs draudīgs iet saltajā kambarī, kur ieslodzīts Pēteris un vēl daži iepriekšējā dienā aizturētie rokpeļņi. — Zvidzēnu Mārču un citus bēguļojošos redzējis tiki. Nu, teic! Jebšu tevi nozilinās tā, ka savu miesīgu māti nepazīsi.

—      Nepazinu. Jānudien! … Ni un ni!… — Puisis raucas mazumā. — Es… mani pēkšņi nogāza pie zemes. Un kaustīja tāpat kā saimnieku.

—      Tā kā saimnieku tevi gan nekaustīja, nepūt man gaisa pīlītes! Bet… Suns ar tevi! — Pristava palīgs atgriežas pie saviem amata brāļiem. — Es domāju, vajadzētu pārmeklēt visas sētas un būdeles, kas abpus Jodupes gravas. Kaut kur būs iemīta sveša pēda. Un tad grābt pie rīkles visus apkārtnes baskājus. Padancināt uz karstiem ķieģeļiem. Neba cilvēks no koka drāzts.

—      Diezin vai tā būs? … — Pristava skrīveris piešķiebj galvu. — Es šejienes skrandukules pazīstu, kur tas laiks. Krizburdziešu gājēji ir īpaša suga. Liekas, viņi sūkuši nevis sievas krūti, bet raganas dotu knupīti ar trakuma mielēs noraudzētu pienu. Vai tad septembrī savaņģotie, zaldātu slānītie buntavnieki savu nelietību nožēloja? Uz vienas rokas - pirkstiem saskaitāmi aizturētie, kas uzrādīja musinātājus un skubinātājus uz vardarbību. Un vai tad kāds ir gribējis uzrādīt nesagūstītos nemierniekus? Bet viņi dzīvo slapstīdamies. Dzīvo, cepures kuldami.

— Noziedzībnieku suga, — ierunājas līdz šim mēmi turējies miestiņa policists, sauss vīrs garos svārkos. — Tā vien liekas, ka šejienes gājēju buntavnieciskums neiznīdējams …

Viņš nav alojies, šis kančukas vīrs, spīdzinātavu un karātavu kārtības sargātājs. Nebija iznīcināma ne Krustpils, ne citu Latvijas novadu darba cilvēku nepakļāvība varmācībai, alka cīnīties par nomākto un izkalpināto tiesu un taisnību.

Un vectēvu stāstos mazbērniem, māmuļu pieminējumos, kas sākas ar sen iedibinājušos: «Tas notika tais laikos, kad vēl…» — tagad radās teicamais: «Tas bija pirms (vai pēc) lielās kalpu buntes. Toreiz, kad gājēji cēlās par mazo ļaužu taisnību…» Kalpu godībās vai algādžu sanākšanās Jāņos un ziemassvētkos allaž trāpījās kāds, kurš atcerējās Rusuļu Dekšņa vai Lielā Druķa skaitīto «kalpu dzīves apdziedāšanu». Un tad bieži vien daži vīri nogāja sāņup «sapīpēt» un ilgi, ilgi klusināti kaut ko pārrunāja. Arī dieninieki pie plostiem, tālajās pļavās, mēslu vešanas talkās un linu kulstītāji. Bet muižās kalpu māju logu priekšā, tāpat pie būdnieku un babulnieku mājelēm uzirdinātā un aplaistītā zemes iedobē auga un rudeņos sarkani kvēloja pīlādžu koki.

Un Krustpils baznīcas vēstures sacerētājs — mācītāja Tilliņa pēctecis ierakstīja pusgadsimtu vēlāk klajā laistajā grāmatā «Krustpils draudze» līdzīgu vērtējumu: «Arī savu tēvu nemierīgo garu turienes (tas ir, Krustpils novada kalpi un bezzemnieki 1925. gadā. — J.N.) ļaudis vēl nava zaudējuši.»

SATURS

1.  nodala. «Viena zeme, viena saule, nevienāda pasaulīte .. .» (Tautas dziesma)………………………………….. 7

2.   nodaļa. Cilvēks sākas no muižnieka………………………………… 22

3.  nodaļa. Paēdušam grūta dzīve — jātramdī neēdušais 41

4.   nodaļa. Kas tumsā zaķim ceļu rāda?………………………………… 58

5.   nodaļa. «Kālab man balta galva? Ziemu dzimu, ziemelī» 77

6.   nodaļa. Nauda stiprāka par taisnību………………………………… 88

7.   nodaļa. «Pliku redz tālu, rupju tuvu» (Latviešu tautas

paruna)………………………………………………………………. 103

8.  nodaļa. Rubulis apaļš, tas rit………………………………………….. 113

9.   nodaļa. «Kur ūdeņu daudz, tur ūdeņi saplūst» (Tautas

paruna)………………………………………………………………. 131

10 nodaļa. «Maizīt balta, bagātā, nāc pie manis, nabadziņa …» (Tautas dziesma) 145

11.  nodaļa. «Nāve tuvāka nekā krekls» (Latviešu tautas

paruna)………………………………………………. > 165

12.  nodaļa. Jaunais vīns līs jaunos tiaukos . . . . 176 Pēc tam… . * i i i i i . ■ i i . i 190

J.uns Jāņa d. Niedre TAI RITA MAZA GAISMIŅA Vēsturisks romāns Sērija «Stāsti par vēsturi»

Redaktore G. Līvensone. Māksi, redaktors A. Lipina. Telin. redaktors L. Rudzītīs. Korektore K. Rumbēna. Nodota salikSanai 1974. g. 16. septembri. Parakstīta iespiešanai 1975. g. 10. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 6,25 fiz. iespiedi.; 10.5 uzsk. iespiedi.; 10,97 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. JT 05079. Maksā 46 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 147..26989-J-2522. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2995-L. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, Vienības gatvē 11. Pasut. Nr. 1219.

* * *

\

[1] krizburgas valsts — krustpils barona Korta «valdījumi»: Krizburgas, Krievciema, Ungurmuižas, Mežmuižas un Līvānu pagasts.

[2] krizburgas valstī zemnieku ciems aptvēra četras sētas — saimniecības ar aptuveni ICO pūrvietām aramzemes katrai. Tās saucās ceturtnieki

»

Content

Niedre Jānis Tai rītā mazā gaismiņā

I. NODAĻA «VIENA ZEME, VIENA SAULE, NEVIENĀDA PASAULĪTE …»

2. NODAĻA CILVĒKS SĀKAS NO MUIŽNIEKA

3. NODAĻA PAĒDUŠAM GRŪTA DZĪVE — JATRAMDĪ NEĒDUSAIS

4. NODAĻA KAS TUMSA ZAĶIM CEĻU RADA?

5. NODAĻA «KĀLAB MAN BALTA GALVA? ZIEMU DZIMU, ZIEMELI»

6. NODAĻA NAUDA STIPRĀKA PAR TAISNĪBU

7. NODAĻA «PLIKU REDZ TALU, RUPJU TUVU»

8. NODAĻA RUBULIS APAĻŠ, TAS RIT

9. NODAĻA «KUR ŪDEŅU DAUDZ, TUR ŪDEŅI SAPLŪST»

10. NODAĻA «MAIZĪT BALTA, BAGĀTĀ, NĀC PIE MANIS, NABADZIŅA …»

11. NODAĻA «NAVE TUVĀKA NEKĀ KREKLS»

12. NODAĻA JAUNAIS VlNS LlS JAUNOS TRAUKOS

PĒC tam …

SATURS