Kalniņš Jānis

Hronists un velns

JĀNIS KALNIŅŠ

HRONISTS UN VELNS

Teiksmaini stāsti

IEVADAM

Atsevišķa cilvēka, pasaules tautu, visas cilvēces likteņi nekad nav bijuši tik cieši, nesaraujami saistīti kā mūsu dienās. Atomlaikmets — tas liecina par cilvēka prāta varenumu. Atomlaikmets — tas liecina, cik bistami, katastrofāli noziedzīgi var būt necilvēku prāti, izmantojot mūsdienu zinātnes sasniegumus. Pasaules pastāvēšana vai bojāeja — šie jautājumi nevar nesatraukt nevienu, jo briesmas, nāve un izniciba var ienākt pat tai nomajākajā mūsu Zemes stūrīti.

Sai neprātībai pretī stāt ir ikviena cilvēka dzīves sūtība. Dzīvības aizstāvēšana pret iznīcību. Lai to spētu, vispirms jābūt cilvēkam pašam. Jāspēj ienīst ļaunuma, nelietības spēki, jāspēj pastāvēt ari vismelnāko briesmu stundās. Tādām jābūt lautām, zemēm. ' Ka cilvēkiem piemīt tādi spēki, to uzskatāmi liecina cilvēces vēsture. Tā liecina par darba cilvēka stiprumu, par jebkuras tautas pamatšķiras stiprumu un diženumu. Tam liecību netrūkst ari Latvijas vēsturē. Savā grāmatā «Hronists un Velns» esmu raudzījis izcelt darba cilvēka — dzīves pamatvērtību radītāja — morālo diženumu, kas ļauj pārvarēt likstas, būt un pastāvēt. Šķiet, nav lieki to atgādināt tieši mūsu dienās — atomlaikmetā, kas ir tikpat dižens, cik katastrofas draudu pilns.

J. K.

HRONISTS UN VELNS

Teika, stāstīta atoma laikmetā

Bija tas laiks pavasarī, kad ievas ir jau noziedējušas un mežābeles vēl- tikai taisās vērt vajā pumpurus. Zeme bija pilna mikluma, zemākās vietās kājas muka staignājā, bet zāle jau krietni pastiepusies. Pasaule izskatījās zaļa, it īpaši mežmalu saulgozēs.

Tādā laikā kāds vīrs gāja savā nodabā pa Juglas krasta pļavu. Brīžam viņš noliecās, itin kā pameklēja kaut ko pavasara zālē un atrasto iebāza mutē, labpatikā sakošļāja un apēda. Virs gāja bez steigas, un varēja pat domāt, ka viņš iznācis upes krasta pļavā tikai tāpēc, lai pamielotos.

Tai laikā Vecais Velns bija ceļā no Kanģaru kalniem uz Rīgu.

—   Es gribu paskatīties, ko tie svešinieki Rīgā dara, — pirms došanās ceļā viņš bija sacījis sievai un jaunākajam dēlam. — Viņi, kā dzird, šo veco tirgošanās vietu pēkšņi sākuši būvēt ļoti strauji, un tādās reizēs starp ļaudīm notiek visādas ērmības.

—   Ņem mani līdzi! — Vecā Velna jaunākais dēls lūdzās. — Es gribu kaut paslepus pažūrēt, kādi ir tie Rīgas svēt- nieki un bruņinieki un ar kādu godaprātu viņi pāri jūrai atnākuši uz šo zemi.

—   Nē, tu paliksi mājā, — Vecais Velns atsacīja, — Vispirms es paskatīšos pats. Man bail, ka tur var būt arī tādi vīri, kas tevi pavedina un samaitā. Jo neko nav pasaulē vieglāk pavedināt un apmānīt kā velnu, ja tas ir nepieredzējis un tāpēc muļķis.

—   Vai var samaitāt arī velnu? — Jaunais Velns iesaucās neviltotā pārsteigumā. Viņam nāca smiekli par tēva vārdiem,

—   Var, — Vecais Velns atsmēja. — Ari velnu var samaitāt, un tad var pasprukt tāds posts pasaulē, ka nevienam velnam pat tai dziļākā akacl nebūs mierīgas mājvietas.

—   Samaitāt velnu! Samaitāt velnu! — Jaunais Velns smējās un lēca uz augšu no prieka. — Eš gribētu redzēt velnu, ar kuru tas noticis! .

—   Ko tu spriņģo kā teļš pavasarī? — Vecais Velns apskaitās. — Ar cilvēkiem nekad nevar zināt, ko viņi sadarās. Tā vien skaties — viņi būs samaitājuši pat to īstāko un labāko velnu. Un tiem svešiniekiem, kas ieradušies pāri ūdeņiem no kaut kādiem nezināmiem tālumiem, esot tādi vārdi, ka pat gudrākais un stiprākais velns nespējot neko pretī iestāt. Viņiem pat esot izdomāta tāda vieta, kur šie spējot visus velnus iesprostot.

—  Tās nu gan ir blēņu valodas, — arī Jaunais Velns kļuva nopietns. — Velns — un kaut kur to iesprostot! Velns kurā katrā brīdī var paslēpties savā akacī un pat galvu no tā ārā nebāzt.

—   Nestāsti vis! — Vecais Velns joprojām bija tāds kā sadrūmis, tāds kā neizpratnē. — Velniem viņi ierīkojuši kaui kur — itin kā pazemē — ļoti karstu vietu. To nosaukuši par elli, un viņiem pat it kā izdevies lielu pulku no tiem mūsējiem, kas dzīvo kaut kur tālu pasaulē, svešā pusē, šai elle ieslodzīt un pat likt kādus katlus sildīt vai vārīt, un tas esol jādara dienām un naktīm.

—   Nevar būt, — Jaunais Velns tēva vārdus apšaubīja.

—   Kamdēļ jāsilda katli, ja ik mūsējais labi var nomazgāties purva akacī? Tam, kas izlepis un kam tīkams siltums, vasaras dienas tādai šķīstīšanās reizei ir kā radītas.

—   Nerunāsim par notikšanām, par kurām mēs neko īsti nezinām,-— Vecais Velns sarunu pārtrauca. — Aiziešu un visu apskatīšu, tad būs zināms kaut kas ciešāk.

—   Ņem mani līdzi! — Jaunais Velns no jauna lūdzās.

—   Divatā mēs redzēsim vairāk. Tas taču ir pavisam neticami, ka pasaulē ir tādi muļķi, kas tīko pēc savas gribas izrīkot pat pašus velnus.

—   Nesmejies par pasauli, kuru tu vēl nepazīsti, — Vecais Velns atteica pikti. — Tu paliksi mājās. Vispirms es pats gribu redzēt, kas tai Rīgā notiek.

Vecais Velns devās ceļā, bet Jaunais Velns norūca, acīm balti nozibsnot:

—   Es to kādā dienā vēl atcerēšos, vecais tiepšai

Vecais Velns devās ceļā pilns rūpju — pasaulē notika savādības, kādas nekad agrāk nebija pieredzētas, un tad pats gudrākais velns nevar pilnīgi droši zināt, kas atgadīsies nākamajā bridi.

Vecais Velns nesteidzās. Viņš īsteni nemaz nespēja steigties, jo sāpēja kreisā kāja. Vakar viņš bija aiz gara laika Tīnūžu pusē raudzījis pabaidīt kādu nosmulējušos ganuzēnu, bet tas, rupucis, vīzdegunīgi mela ar akmeni. Zēnam laikam bija licies, ka tas ir pavisam parasts plušķis, kas pēkšņi parādījies pie ganāmpulka, un viņš nolēma to trenkt projām.

—  Tā ir liecība, ka velnam mūsu dienās nav ieteicams rādīties ļaužu acīs ganu kranča izskatā, — Vecais Velns sprieda. — Viņi ir izlaidušies savos tikumos, šie iedomīgie divkājaiņi, kam nav ragu un kas staigā ar lupatās noslēptiem gurniem. Viņi mūsu laikos bez kautrēšanās met suņiem ar akmeni un uzskata, ka ir rīkojušies godīgi.

Gariuzēns bija trāpījis Vecajam Velnam pa kreisās kājas nagu.

—  Tur var rasties iekaisums, — Vecais Velns bija īgns.

—  Vēl šodien sāp tik nejauki!

Viņš iedomāja kāju pamērcēt ūdenī un tāpēc nolēma izmest līkumu līdz Juglai, pasēdēt tās krastā, dziedināt kāju un paraudzīties, kā dzīvo ļaudis Ropažu pusē.

—   Man nekur nav jāsteidzas, — viņš no jauna sprieda.

—  Man ir vienalga, kad es ierodos Rīgā, jo pa to laiku, kamēr atrodos ceļā, nelietību tur nebūs kļuvis mazāk. Cilvēki pilsētas ierīko tikai tāpēc, lai būtu kur pašas lielākās nelietības salikt vienuviet. Ja labs sākums ir iedēstīts, tad gan jo drīz viss augs un ziedēs.

Kāju viņš izmērcēja un, kad devās no jauna ceļā, sāpes tikpat kā nejuta.

—   Tā ir labi. Ik radījums, ja tam kurpe spiež, kļūst īgns un tāpēc netaisns. Bet īsts velns nekad nav netaisns. Tada nelietība tikai ar cilvēkiem notiek.

Mierīgs, bez dusmām un ļaunuma pret pasauli Vecais Velns gribēja turpināt ceļu uz Rīgu.

Un tad notikās, ka turpat pie Ropažiem viņš Juglas krasta pļavā ieraudzīja vīru, kas kaut ko meklēja zaļajā pavasara zālē, laiku pa laikam kāroto atrada, iebāza mutē un apmierināts apēda.

—   Viņš prot sameklēt kaut ko labu, — Vecais Velns sprieda un tai brīdī atcerējās, ka šai dienā nemaz nav ēdis. Ar jaunāko dēlu strīdoties, viņš bija piemirsis Velna Mātes noliktos ēdamos, tad nāca kājas ārstēšana un prieks par izveseļošanos, un tikai tagad, ieraugot svešo vīru edam, arī Vecais Velns atcerējās par pusdienām. Viņam pat siekalas saskrēja mutē, tik ļoti lielu tukšumu viņš pēkšņi sajuta pakrūtē, jo ar tukšu vēderu pa pasauli priecīgs un apmierināts

nestaigā ne cilvēks, ne no akača iznācis velns.

—   Arī es pamielošos, — Vecais Velns nodomāja un zagās pa svešā vīra pēdām. — Tam vajag būt kaut kam (oti labam, ko cilvēks ēd viens pats, no svešām acīm nobēdzies.

Vecais Velns gāja klusiem soļiem, kāja nesāpēja, un viņš uzmanīgi skatījās, kas gan labs zālē būtu ēdams, bet neko nevarēja saskatīt. Notika tā, ka svešais vīrs noliecās allaž tādā reizē, kad Vecais Velns atradās viņam aizmugurē, un tāpēc nebija redzams, ko viņš iebāž mutē.

Vecajam Velnam nāca ir smiekli, ir sakāpa dusmas:

—   Kāpēc gan pasaule tik muļķīgi iekārtota, ka pat velna acs neredz cilvēka dibenam cauri. Ir tā, itin kā melns pērkona debess būtu nostājies priekšā un man ir jāpiesargās, lai netriektos zibeņi. No cilvēka ik velns var sagaidīt pat to lielāko nejaucību un ļaunprātību.

Vecais Velns -sekoja svešajam vīram vēl labu brīdi, bet nekāda skaidrība par to, ko šis virs kārīgi bāza mutē, viņam neradās.

Tad Vecajam Velnam viss kļuva skaidrs: viņš ieraudzīja savā priekšā gliemežus — nebija šaubu, ka svešais virs mielojas ar šiem allaž miklajiem radījumiem.

Vecais Velns bija gan pārsteigts, gan apmulsis:

—   Es savā mūžā neesmu mutē1 iebāzis nevienu šo pretekli. Viņiem ir tādi kā ragi — tāpat kā mums, un es aiz savādas līdzības un godprātības nekad neesmu viņus aizticis. Bez tam viņi ir tik nevarīgi, ka tikko spēj tikt uz priekšu. Vai tas nav briesmīgi, ka ir tāda radība?

Brīdi padomājis, Vecais Velns sprieda tālāk:

—   Tā ir bijusi veltīga laipnība no manas puses. Cik esmu ievērojis, šie pretīgie gliemeži, kaut viņiem ir tādi kā nelieli radziņi, par mums, velniem, nekad nav likušies ne zinis. Bet es, muļķis, viņus nekad mutē neesmu iebāzis un tikai šo ragu dēļ. Paskat, ka tas treknais šeit lien man pa priekšu — tik iedomīgs, itin kā es, Pats Velnu Velns, nemaz nebūtu pasaulē. Bet atceries, tu bezkājaini, ka es, Vecais Velns, tomēr esmu' pasaulē un tavu iedomību redzu caurēm cauri. Līdz šim es tevi aiz iedzimtas smalkjūtības esmu cienījis un neaizskāris, bet tagad tam ir beigas un es tevi apēdīšu. Apēdīšu gluži vienkārši tāpēc, ka man tevi cienīt vai pat godināt nav nekāda pamata, vēl jo vairāk tādā brīdī, kad mans vēders ir tukšs.

Vecais Velns redzēja, ka svešais vīrs, kas viņam pa priekšu likņāja, atkal ir noliecies un atkal kaut ko ēda.

—   Maitai Maita un nekauņa! Viņš mani tīši kārdina un izsmej! Cilvēkiem piemīt ši nesaprotamā, ļaunā indeve — smieties par citu dzīvu radību. Mēs, velni, tā nedarānl Tās ir tikai cilvēku iedomas, ka viens velns varētu smieties par otru velnu. Bet var gan būt, ka pēcgalā arī mēs, velni, iemācīsimies šo nejaucībtr. Grēks atzīties, bet tas ir jāsaka: kā man šķiet, pašas lielākās nejaucības mēs esam gluži nemanot pārņēmuši no šī bezastaiņu dzimuma. Viņi, šie cilvēki, ir mums vislīdzīgākie. Ne koks, ne akmens nav pēc mūsu ģīmja, arī ne vilks mežā, ne gailis vistu kūts laktā. Tie visi mums ir tāli, bet cilvēks… Oi. oi! Galva reibst, kad par viņu iedoma. Tā ir kā cieša kopība vienā krogā. A propos! Es gribēju sacīt — cieša kopība vienā kopīgā sanākšanā, draudzības vakarā,

Viņš skatījās uz gliemezi, kas, nemaz nezinādams, ka viņu uzlūko pats Vecais Velns, lida tālāk savā gaitā.

—   Tu redzi, kā! — Vecais Velns tai laikā, uz gliemezi skatīdamies, domāja. — Neviens man nav teicis, ka tāda nejaucība noderīga arī ēšanai. Kā redzams, kaut ko galu galā var iemācīties ari no šiem aīzjūrniekiem, kaut arī viņi ir… Nu jā, reizēm viņi ir ļoti gudri, šie aizjūrnieki. Tas ir jāatceras allaž. Pat velnam, kaut arī tas būtu pats Vecais Velns, tas jāatceras.

Un Vecais Velns iekārē noliecās, gariem, spalvām apaugušiem pirkstiem paņēma gliemezi, kas, ragus snaikstidams, kustējās viņa priekšā. Acis labpatikā pievēris, Vecais Velns iešāva gliemezi mutē, kurā vēl nebija neviena sāpoša zoba.

—   Ir jāpatur uz mēles, — Vecais Velns atcerējās, kā sprieda gardēži, — Mēle ir tā, kas pasaulē atšķir labu ēdamo no draņķa.

Gliemezis bija ņurcīgi mīksts un pavisam bez garšas.

Spējā pretīgumā, pat neatcerēdamies, ka gliemezi mutē iešāvis bija pats, Vecais Velns iesaucās nevaldāmā niknumā:

—  To tu man pieminēsi! Līdz mūža galam pieminēsi! Zvēru pie visiem velniem! Tāds maita kā tas, kas ir manā mutē, nav ēdams pat velnam, kad tas ir izsalcis!

Vecais Velns izspļāva gliemezi, bet vēl pēc tam viņam šļdta, ka pakrūtē sakustas pretigums.

—  Tā notiksies, ka ar šo pašu man būs beigas, — viņš šausmās nodomāja, kad pretīguma sajūta neatkāpās. — Dzīve galu galā pieviļ un apmāna arī velnus. Par tādām lietām ir jau dzirdēts, un, kā redzams, tā nav nepatiesība.

Bet tad viņš atcerējās, ka viņam mājās Kangaru kalnos palika dēli, kas vēl nav dzivē iekārtojušies, palika sieva, kas bija gan veca un rūcīga, lomēr laba savā sirds vientiesībā, un viņā sacēlās spītība:

—   Vecais Velns neaizies no pasaules, kamēr viņa jaunākais dēls nebūs amatā, par kuru mūžu saulrietā saņems tik krietnu pensiju, kas atvieglos dzīvošanu maniem mazbērniem. Bērni un mazbērni — tā ir mūsu nākotne, un, jo augstāka ranga velns, jo ciešāk viņš to atceras.

Tai laikā svešais, nekautrīgais vīrs bija pagriezis galvu atpaka|, un Vecajam Velnam likās, ka šis vīrs smejas. Smejas par savu izrīcību un par Velnu, kuru viņš izmuļķojis.

Vecais Velns beidzot no tiesas apskaitās. Viņa acis iezvē- rojās, ar vienu lēcienu viņš, gliemežus aizmirsis, pazuda krūmos. Nodievojās:

—   Es viņu izāzēšu, šo nekrietneli, kas manā mutē ievilināja tik sliktu ēdamo, kāds pasaulē vēl nav pieredzēts.

Pikts un īgnumā straujš Vecais Velns devās uz Rīgu. Baidīdamies, ka viņu var aizkavēt vēl kāda klizma, viņš ceļā vairs nekur neapstājās. Aiz dusmām un sapīkuma viņš nemaz neatcerējās, vai viņa kreisās kājas nags sāp vai ne. Nekaunīgo un pārdrošo Tīnūžu ganuzēnu viņš bija aizmirsis pavisam.

Viņš gribēja redzēt un iepazīt Rīgu un bija svēti pārliecināts, ka pēc tam kādā dienā radīsies iespēja priecīgi pasmieties par nelietīgo vīru Juglas kra'stā, kura dēļ bija iebāzis savā vecajā mutē šos pretīgos izrādījumus, šos gliemežus, par kuriem varētu sacīt — kaut velns tos parautu!

* * *

Kad Vecais Velns gāja pāri Bajāru kalniem, viņš dzirdēja priekšā klabam ratus.

«Viņu ir trīs. Jāpaskatās, kas ir šie braucēji,» Vecais Velns nosprieda. «Droši vien ropalnieki. Viņi visu aizgrūž uz Rīgu. Tad es varu piestāt par ceļabiedru un man būs īsāks ceļš.»

Braucējus viņš ieraudzīja aiz ceļa līkuma. Patiešām bija trīs pajūgi. Patlaban braucēji bija zirgus apturējuši un kaut ko darījās ap priekšējiem ratiem. Vecajam Velnam uzreiz bija skaidrs, kas tur notika: tie bija medalus vedēji, un tagad viņi slepenībā raudzīja kaut cik ietecināt ķipī no priekšējās mucas.

«To viņi dara prātīgi, jo.vai gan ir goda darbs zemniekiem savu labumu pazemīgi aizvest tiem svešzemniekiem Rīgā? Un par skaidru šo svešzemnieku blēdību — viņi par alus mucu ir mierā atstāt nekristītu savā ticībā atsevišķu sētu vai pat ciematu. Sie zemnieki ir tik vientiesīgi, ka notic svešzemnieku solījumam un ved alu uz Rīgu, kaut gan ir droši ticams, ka svešie nekauņas ieradīsies tais pašās mājās no jauna un atkal prasīs mucu alus par nekristišanu. Es domāju, ka ropalniekiem gan vajadzētu būt gudrākiem un nenoticēt, ka var netraucētā mierā sadzīvot ar neliešiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka tie nāk no svešas zemes.»

Bet velns nebūlu velns, ja viņš liktos mierā un nerau- dzitu |audis mazliet patramdīt. Viņš pieņēma veca, kliba ceļavīra izskatu un pēkšņi atradās alus tecinātājiem gandrīz blakus.

—   Tencinu! Labu veiksmi! — viņš sacīja un nevarēja noturēties, nesavilcis ģīmi greizā smīnā.

Svešo viru ieraudzījuši, alus vedēji pārsteigumā stāvēja kā ar ūdeni aplieti, bet tad viens no viņiem draudīgi panācās uz priekšu.

—   Kur tu šeit gadījies, vecais sakārni? — viņš noprasīja dusmīgi. — Vai tev nav bail vienam pašam pa šiem kalniem vazāties? Vai tu nezini, ka šais kalnos visādi neļaudis uzglūn? Pat velns tevi šeit var nevēstē aizvest.

—   Bail? Man? Un no velna? — Vecais Velns bija aizskarts un pārsteigts, jo šai brīdī viņš bija aizmirsis, ka viņam nav velna, bet ir veca vīra izskats. — Vai tu pats apjēdz, ko savā muļķībā sapļāpā?

—   Tagad runāsim skaidru valodu, — alus vedējs sacīja joprojām draudīgs. — Vai nu tu aizmirsti līdz savam dzīves galam to, ko šeit tikko redzēji, vai arī tev ceļa no šiem kalniem ārā nav!

Vecais Velns vēl nepaspēja atbildēt, kad aizmugurē atskanēja zirgu rikšu sacelts troksnis. Tuvojās pulciņš jātnieku, un alus vedēji, klibo, veco vīru aizmirsuši, izbailēs raudzījās svešajos. Arī Vecais Velns bija ziņkārs redzēt, kas notiks tālāk, jo jātnieki piestāja pie pajūgiem un viņiem kaut kas bija padomā.

—   Uz Rīgu braucat? — viens no jātniekiem nojautāja.

—  Uz Rīgu, Zirgus pūtinām. Ceļš tāls, — uzrunātais vedējs atbildēja.

—   Redzam, kā jūs pūtināt, — jātnieks runāja, bargi pasmiedamies. — Alu zogat! To pat muļķis var redzēt!

—- Vai bīskapam vedat? — jautāja otrs jātnieks.

—• Bīskapam. Par to priesteris apsolīja mūs, ropalniekus, atstāt nekristītus, — paskaidroja vedējs.

—   Ak no Ropažiem jūs!.— jātnieks novilka caur zobiem. — Bet jūs jau tikāt, cik atceros, kristīti labi pasen?

—  Tikām, bet tad mēs to kristību Juglā nomazgājām. Šopavasar tāpēc ieradās kristīt mūs no jauna. Viņi ari domāja, ka kristību var nomazgāt. Kad pasolījām bīskapam uz Rīgu aizvest trīs mucas alus, priesteris atkāpās. Tagad esam ceļā uz Rīgu, lai solījumu izpildītu.

—   Un gribējāt arī paši nomēģināt bīskapa alu? — jātnieks atkal pacēla balsi. — Bet ko gan daris bīskaps, ja jūs pa ceļam būsit vedumu iztempuši?

Vecais Velns raudzījās uz jātniekiem un juta, ka viņā pret šiem svešajiem, augstprātīgajiem vīriem sakāpa dusmas: tie ir tie paši aizjūras svešinieki, kas nodomājuši velnus no purvu akačiem un mežu biezokņiem sadzīt pazemē kaut kādā karstā vietā, kur nezin kāpēc itin kā tiek kurināti lieli katli. Un Vecais Velns pēkšņi nolēma ar jātniekiem pajokot. Ko viņi piestāja ar bardzību un plātību nabaga alus vedējiem?

Vecais Velns samirkšķināja acis un uzsūtīja jātniekiem slāpes. Jo sevišķi asas viņu vadonim. Jau pēc brīža jātnieki pārstāja alus.vedējus pratināt, pastūma tos pie malas, un nedaudzos mirkļos pirmajai mucai spunde bija izrauta, ua alus netika taupīts.

Kad gan alus vedēji, gan jātnieki pēc kāda laika ceļu kopīgi turpināja, jātnieku priekšnieks bija pilnā kunga prātā.

—    Tagad jāpaskatās pēc kāda avota vai strauta un muca jāpielej pilna no jauna, — jātnieku priekšnieks runāja līksmi. — Tad bīskapam, tam kārnajarti' sunim, būs sabrūvēts pats labākais alus. Tā būtu apgrēcība pret dievu to kungu, ja bīskapa rokās nonāktu tāda dzira, no kuras vaigā zūd liekulības pazemiba un tiek aizmirsta gan jumprava Marija, gan viņas puika, kas uzradies, šai jaunavai vēl esot pie pilnas nevainības.

Kāds no jātnieku pulciņa ieminējās, ka tepat pa labi — kalna pakājē tek Jugla, un jo drīz pustukšotā muca bija atkal piepildīta.

Pret saviem ļaudīm pagriezies, jātnieku priekšnieks uzsauca skaļi:

—   Mēs šodien esam izdarījuši dievam patīkamu darbu. •Un vēl labāk būs, ja tās divas mucas, kuras nav pārkristī- tas, mēs nodosim mūsu godājamam mestram. Varu derēt, ka mestrs par to būs mums pateicīgs.

Viņi bija krietni apreibuši, šie vīri, kam vajadzēja prast nosēdēt seglos. Par šo noreibumu brīnīdamies, jātnieku priekšnieks jautāja vedējiem:

—   Pie alus mēs esam pieraduši, tā tas ir, bet kāpēc mēs no šīs dziras esam kļuvuši gluži durni, par to man ir brīnums.

—   Tā šķiet, ka alus darītājs ir piešāvis klāt vaivariņus un labi krietni, — kāds no vedējiem lūkoja paskaidrot. — Tāds brūvējums gāž- pie zemes pat stiprāko.

—   Man jau šķita, ka šī ir īpaša dzira, — jātnieks atteica. — Es kaut ko no tādām lietām zinu!

Tā kā alus vedēji varēja braukt tikai sojiem, bet jātnieki noteikti gribēja divas mucas aizvest savam mestram, tad visa varza uz priekšu virzījās gausi. Vecais Velns neuztraucās, viņam pat patika šis gausums.

«Tā es varu ar šiem jaunajiem Rīgas kungiem iepazīties jau pa ceļam, ārpus Rīgas,» viņš sprieda apmierināts.

Viņam bija laika gana nopētīt savus ceļabiedrus, un pārsteigts viņš ieraudzija, ka viens no jātniekiem bija tas pats vīrs, kas Juglas krastā viņu bija pavedinājis uz gliemežu ēšanu. Viņu uzskatot, Vecajam Velnam visas iekšas nelabi sagriezās. Vecais Velns tūdaļ nolēma ar šo nelieti aprunāties uu cik vien iespējams ātri viņu izmuļķot. «Iedzērušu cilvēku izāzēt ir sevišķi viegli,» Vecais Velns nodomāja, labpatikā un tīksmē ar savu sarkano, spico mēli lūpas aplaizīdams.

Jau pēc brīža viņš ar svešo vīru bija. uzsācis'sarunu.

Svešo ceļabiedru sauca par Indriķi, un izrādījās, ka viņš no vedēju alus mucas nav dzēris ne pilītes. Kad Vecais Velns par to bija izbrīnījies, Indriķis paskaidroja:

—   Alus, kas atrodas ratos, ir domāts bīskapam, un es esmu bīskapa kalps. Man neklājas nelietīgi tērēt sava priekšnieka mantu.

—   Un citi? — Vecais Velns jautāja. — Viņi, liekas, nav tik kautrīgi, viņi, kā noprotu, no grēka nebaidās.

—   Tie ir ordeņa ļaudis, un viņi neatrodas'bīskapa kalpībā. Viņu priekšnieks ir ordeņa mestrs, un viņi ir pasākuši atļauties pret augsto bīskapu nelabas vaļības. Arī šai reizē tas ir jo gaiši redzams. Man šķiet, viņi rīkojas nelabi, tāpēc • esmu šai notikumā stāvējis malā, bet viņi, itin kā grēkus arvien vairāk kārodami, kļūst pret bīskapu nekaunīgāki un nekaunīgāki.

—  Tas tomēr, cik esmu dzirdējis, jūs nekavē kopīgi iet pret šo zemi, kurā jūs tagad būvējat Rīgu? — Vecais Velns apjautājās.

—   Tiesa. Patīk vai nepatīk, bet šai ziņā bīskapam un mestram turama cieša vienotība.

—   Ja šī vienotība ir jātur, tad jums, mans priesteri, šodien pieklājas arī alu dzert kopā ar ordeņa brāļiem, — Vecais Velns piezīmēja ar vieglu izsmieklu balsī.

—   Tā varbūt vajadzētu darīt, — Vecā Velna ceļabiedrs piekrita. — Bet alū šķidrā veidā iemājo sātans. Ar sātanu draudzēties nevienam cilvēkam nav goda lieta.

—   Kas tas ir — sātans?

Indriķis bija pārsteigts par sava ceļabiedra neziņu.

—   Sātans — tas ir tas Jaunais, kas labprāt mājvietu atrod cilvēkā un mudina to uz grēku.

—   Esmu dzirdējis, ka ļaudis šādu negantnieku dēvē par velnu, — Vecais velns ieminējās piesardzīgā, viltīgā ziņkārība.

—   Dažkārt saka ari tā. Bet īsti pareizi tas nav. Velns nekad tik dziļi nelien pašā cilvēkā kā sātans, velns vairāk rīkojas kaut kur ap mums, tā sakot, cilvēka ārpusē. Tā var darīt arī sātans, bet parasti sātans viņu pārņem kā grēcīga apmātība un ieperinās paša cilvēka sirdi. Ar velnu tā nekad nenotiek.

—   Apmātība.,, Kas tas ir — apmātība? Tu runā ļoti gudri un, kā noprotams, savā dzīves ceļā esi sastapies gan ar sātanu, gan ar velnu. Vai arī tevi kādā stundā ir pārņēmusi apmātība?

—  Jā — un pati briesmīgākā. Sātans ir liels un spēcīgs, un pret viņu ir grūti pretī stāvēt cilvēka spēkiem.

—   Kāda tā bija, šī visbriesmīgākā apmātība, ko spēj uzsūtīt cilvēkam sātans un nespēj uzsūtīt velns? — Vecais Velns jautāja, aiz ziņkāres pat apstādamies un savā sarunu biedrā lūkodamies.

—   To es tev varu kurā katrā laikā pasacīt, — Indriķis atbildēja, acīm kaisli nozibsnot. — Es tagad esmu dieva kalps un tāpēc no pasaules neslēpju nedz savas domas, nedz darbus,

«Tagad viņš melo, jo tādu cilvēku, kas nekā no pasaules acīm neslepj, neviens velns nav redzējis,» Vecais Velns klusībā nodomāja, bet skaļu balsi viņš pamudināja: — Nosauc vārdā šo savu apmātību, ko tev uzsūtījis sātans, un tad es pats sapratīšu, vai tu slēp vai neslēp no cilvēku acīm savas domas un darbus.

—   Es visus darbus esmu darījis dieva acu priekšā un arī savas domas neesmu slēpis no dieva tā kunga, nedz ari no svētā bīskapa, kas dzīvo Rīgā un vada gan svētniekus, gan ordeņbrāļu pulkus. Tad dzirdi: sātans nebija atkāpies no manis un mani pārņēma miesaskārība. Es dzīvoju nešķīstāk par sātanu.

—   Tu gribēji sacīt, ka, vīrišķis būdams, tu gulēji vienā guļasvietā ar sievišķi, kaut arī jūs nebijāt vīrs un sieva? —

Indriķa vārdus dzirdēdams, Vecais Velns gandrīz vai iesmējās.

—   Jā, tā bija. Es pat pavedināju kādu jaunu mūķenīti, un tas bija pats Jaunākais. Tik ļoti bija sātans manus prātus apmulsinājis un padarījis mani vai gluži par cūku, karn tīk vārtīties dubjos. Bet tagad esmu savus grēkus sapratis un visu savu mūžu esmu nolēmis ziedot nodarītā Jaunuma izlīdzināšanai.

«Viņš ir stulbs, šis Indriķis, un arī pļāpa,» Vecais Velns nodomāja. «Par tādiem nevienam kārtīgam velnam nevarētu būt sevišķa ziņkāre. Ar mani ir citādi. Mani viņš ievilināja est tos pretigos gliemežus, un tāpēc esmu nolēmis viņu patramdīt.»

Bet šī kalsnā, izkāmējušā vīra doma, ka velns nevar vīra cilvēkam uzsūtīt kāri pēc sieviešu cilvēka un ka to var izdarīt vienīgi sātans, Veco Velnu uzjautrināja.

—   Man šķiet, jūs pārāk zemu novērtējat velnu varu. Viņi, kā esmu dzirdējis, spēj gan ūdeņus gaisos sacelt, gan uzsūtīt negaisus, kas izrauj pat sirmus ozolus ar visām saknēm. Tik stipri viņi ir. Man šķiet, ka viņiem liekas tīrā bērnišķība, ja viņi pamudinātu kādu vīrišķi pavedināt precētu vai neprecētu sievišķi. Tā nolicis — uti pilnīgi bez velna ziņas — jau kopš pasaule uzbūvēta. Tas ir tāpat, kā pati no sevis aug zāle un zied puķes. Nē, to es varu droši apgalvot; velni ar tādām bērnu spēlēm tikpat kā nenodarbojas. Ak jā — varbūt tas ir jūsu sātans, kas to dara? Bet tad taču viņš ir tīrais nelga un dīkdienis.

—   Ko jūs varat zināt par velnu, ko par sātanu, ja tie jūs nav kādā pusnakts stundā piemeklējuši! Kā redzu, jūs esat tāds pats pagāns kā šai zemē cilvēku vairums, kurus pat svētītais ūdens nav padarījis par kristīgiem cilvēkiem.

—   Kristīgs es neesmu vis, tur jums taisnība, — Vecajam Velnam neviļus izspruka. — Tāds brīnums pasaulē nav iespējams.

—   Un jūs vēl ar to lepojaties! — Indriķis iesaucās. — Bet — viss dieva rokās. Jūsu mūžs vēl nav galā, un var gadīties, ka jums vēl būs savi vārdi jānožēlo. Bet tagad atkāpieties no manis. Es esmu un gribu būt svēts vīrs, un man ir pretīgi runāt ar cilvēku, kas lepojas ar to, ka viņš ir nožēlojams pagāns. Jūs man dūcat gluži kā sātans pie auss! Kāda velna pēc jūs mani kārdināt! — Vecais Velns ļāva, lai Indriķa zirgs aiziet viņam pa priekšu. Nekāda prieka viņam par šo ceļabiedru nebija. Bet tad viņš no jauna atcerējās nejēdzīgo notikumu ar miklajiem gliemežiem un sacīja sev pašam pusbalsī atriebības priekā:

«Kaut ari tādus gramšķus pašam Vecajam Velnam neklājas darīt, es tomēr uzsūtīšu tev patiku pēc kāda sievišķa. To izdarīt man, velnam, varbūt ir pat vieglāk nekā tavam sātanam, no kura tu tik ļoti baidies, bet acīmredzot par viņu vien domā un pēc viņa kāro. Tikai to es vēl apdomāšu, kādu tev labpatiksies iekārot — jaunu vai padzīvojušu, resnu vai tievu, laipnīgu vai kašķīgu, spīvu raganu.

Tālāko ceļu līdz Rīgai Vecais Velns kliba vīra izskatā nogāja klusēdams. Tikai kad ceļš veda garām kādam purvam, kurā bija labi akači, viņš palēnināja soli: jauki būtu kadā no akačiem krietni izmurdēties.

Viņš pasinējas klusībā par šo iekārošanu:

«Vai varbūt patlaban man, velnam, ir piestājis klāt sātans un mani kārdina uz valšķību?…»

Uzmetis aci Indriķim, kas sadrūmis sēdēja savā zirgā, Vecais Velns nospļāvās:

«Ja viņš mani nebūtu šorīt muļķojis ar tiem nejēdzīgajiem gliemežiem, es no viņa atstātos uz visiem laikiem. Viņš ir pelēkāks par pelēku, lai par viņu būtu velnam kaut vismazākais prieks.»

* * *

Biskaps Alberts, kas mitinājās Rīgā — pilsētā, uz kurieni, Kangaru kalnus atstājis!, devās Vecais Velns —, tai laikā bija aizņemts ar domām par jauniem kara gājieniem uz zemēm, kas atradās abpus Daugavas un Gaujas krastiem. Brīžam viņa domas kavējās arī igauņu zemēs, kur jau bija iemitinājies viņa brālis Hermanis.

—  Vajadzētu šais zemēs nostiprināties tā, ka mēs varētu ar brāli sastapties, ejot pa laukiem un mežiem, kas visi pieder vienīgi tam kungam un visusvētajai Marijai, — bīskaps sacīja, kad brālis ciemojās Rīgā, un brālis Hermanis piekrītot palocīja galvu.

Bīskapu Albertu aizņēma arī cita rūpe.

—   Mēs šais pagānu zemēs darām darbus, par ko mūžu mūžos mūs slavēs tās paaudzes, kas dzīvos pēc mums, — viņš sacīja. — Mēs šīs zemes tumsībā atnesam kristietības šķīstījošo, skaidro gaismu, ar to atņemdami sātanam dvēseles, kuras viņš jau uzskatīja par savām. Mūsu pūliņi ir nesuši augļus, un tie ir par slavu mūsu kungam Jēzum Kristum un svētajai dievmātei. Ir pastrādāti varoņdarbi, parādīta liela pašaizliedzība, bezbailība un citi krietni kristieša tikumi, šejienes pagānu ciltis ir bijušas spiestas cita pēc citas zemoties vienīgā dzīvā dieva priekšā un paklausīt mūsu vārdam. Bet, ar savu lielo darbu aizņemti, mēs neesam bijuši pietiekami godprātīgi pret nākotni. Un proti: mūsu vidū nav bijis neviena, kas zīmētu rakstos mūsu slavenos darbus, mūsu sviedrus un cīniņus. Par to, ko esam pastrādājuši šai tumšajā zemē, lai pagānus pie gaismas vestu, mēs reizēm stāstām dzīru svētkos, kad mūsu rokas un mūsu prāti pelnīti atpūšas, bet, kā zināms, tie ir stāsti, kas dzīvo tikai cilvēku piemiņā un tāpēc agri vai vēlu tiek aizmirsti. Tikai rakstu zīmēs izteiktais pārsniedz cilvēku mūžus un laikmetus. Pat veselas tautas aiziet laiku bezgalības tumsībā, bet, ja ir rakstos ierakstīts, tās paliek cilvēku piemiņā. Vārdu sakot, mums ir vajadzīgs hronists — cilvēks, kas ievēro un apraksta visu, kas šai zemē, kopš mēs šeit esam ieradušies, noticies, notiekas un notiksies.

Bīskaps šim svarīgajam darbam izraudzījās vienu, izraudzījās otru, bet, kad šo vīru pierakstīto iepazina, nebija mierīgu prātu. Uzrakstīto viņš pat lika priekšā domkapitu- lam, lai kopā varētu apspriest, kā visu uzrakstīt labāk. Notika kaut kas briesmīgs: kad hronisti rakstīja par bīskapa un ordeņa darbiem šai zemē, aizvien iznāca tā, ka šeit tika darīts un saimniekots pārāk lielā cietsirdībā, ar nekautrīgu viltību, kam līdzi gāja ļaunprātība un nelietība.

«Varbūt šai ziņā rakstītājiem ir arī kaut kāda taisnība,» bīskaps klusībā domāja, «bet — vai tā klājas rakstīt?»

Rakstītāji bija nelaimīgi, viņi taisnojās:

—   Mēs esam aprakstījuši tikai to, kas ir noticis.Mēs esam rakstījuši tikai patiesību un par visu vairāk esam sargājušies melot.

Bīskaps vairākas dienas domāja par šiem vārdiem, tad kādā vakara stundā iesauca hronistus pie sevis.

—   Es tagad saprotu, kur slēpjas jūsu vaina. Nav jāraksta patiesīgi, bet ir jāraksta pareizi. Ja jūs to iemācīsities, tad sekmēm vajag būt labākām.

—   Pamēģināsim darīt tā, kā tu mūs māci, svēto tēvi — hronisti atsacīja.

Bet arī turpmāk nekas lietderīgs no viņu spalvas neradās. Bīskaps bija sadrūmis.

—   Izbeigsim šo nodarbību, jo tā, kā redzu, ir pasaulei par ļaunu. Jūsu prāts ir aprobežots, un tāpēc jūs man neesat derīgi. Bet to, kas ir jau uzrakstīts, atnesiet man. Visu — līdz pēdējai rindai. Tas būtu noziegums, ja pasaulē paliktu mūžīga kaut rinda no tā, ko jūs esat uzrakstījuši. Aitas- galvasl

Hronisti atnesa uzrakstīto, un bīskaps to sadedzināja viņu acu priekšā,

—   Kam pēdas ir iznicinātas, tas pasaulē nemaz nav bijis, — viņš sacīja.

Bīskapa celli atstājuši, hronikas rakstītāji savā starpā sašutuši pārsprieda:

—   Vecais lapsa! Lai savus darbus izceltu, viņš mudina mūs uz skaidru melošanu. Ar to mēs būtu savu vārdu nodevuši pazudināšanā pasaules priekšā uz mūžu mūžiem. Ja cilvēks dara nelietības, tad tās jādara tā, ka pakaļ nepaliek pēdu. Te taču tiek prasīts, lai viss notiktu gluži otrādi. Vai tiešām bīskaps jūtas tik vājš, ka viņš baidās no patiesības? A\ēs esam kungi šai zemē, un tāpēc mums nav iemesla baidīties pat no paša velna ellē.

Bīskaps nebija tas vīrs, kas apstātos pusceļā, ja ir kaut ko izlēmis darīt. Viņš bija pārliecināts, ka tomēr kādā dienā atradīs noderīgu hronistu.

—   Pēc tāda vīra meklējot, kaut kur esmu pieļāvis kļūdu, — viņš sprieda. — Pasaulē ir viss, vajag tikai prast noderīgo atrast.

* * *

Vecais Velns gribēja redzēt visu, kas Rīgā notika, bet viņš centās sayu ziņkāri noslēpt gan pats sev, gan cilvēku acīm. Viņš bez steigas klīda starp jaunās pilsētas nesen celtajām mājām un bija pārsteigts — kam gan vajadzīga tāda šaurība, kāda šeit bija, kā redzams, godā.

—   Vai viņi nav sapratuši pašu vienkāršāko patiesību: jo Šaurāka iela, jo stiprāk tā smird. Jeb varbūt rīdziniekiem nemaz nav pretīga nelabā smaka, kas šeit kāpj pret debesīm? Tā var gan būt: pilsēta ir tāds izdomājums, kur ir šauri un smirdīgi. Sie bezastaiņi ir kā uzburti uz šādu vietu būvēšanu. Jo pilsēta ir lielāka, jo viņiem šķiet, ka tā ir labāka. Tāpēc ka tad tā stiprāk smird. Ar to viņi atšķiras no velniem, kam pietiek katram ar savu smaku vien.

Bet tad viņš klusībā pavīpsnāja par šo savu iedomību.

—   Godīgi runājot — arī velni šai ziņā nav bez vainas. Purva akača smaka'īstam velnam ir tā mīļākā pasaulē.

Purva akaci atceroties, Vecais Velns pēkšņi juta pāri visai mugurai pārskrienam niezi. īsts velns nevar dzīvot bez ūdens — viņam vismaz reizi dienā patīk ielīst kādā dzelmē un tur nosprauslāties tā, ka dūņas gludi noslīd gar asti un paceļas pāri galvai. Rīgas tuvumā, kā izrādījās, tāda laba ūdens nebija. Rīdziņas upe bija pilna laivu un kuģu, te allaž murdēja ļaužu kņada, un Daugava nebija labāka. Tā vien

skaties, ka esi kādā brīdī aizmirsies labpatikā un dabū pa pakausi ar kādas tirgoņa laivas aira galu. Pavisam nelaba bija kuģu braucēju un rīdzinieku ieraža — visu, kas lieks, netīrs vai sapuvis, mest Rīdziņā vai Daugavā. Vai viņi nemaz nesaprata, ka tā viņi piedraņķo ūdeņus? Vai viņi tiešām visādā vīzē ir kāri uz jebkuru smirdoņu? Nē, kur pa- plunčāties vakara vai pusdienas stundās šeit Vecajam Velnam nebija, un šī nelaime uzdzina viņam skumjas.

— Bet ir jāpaciešas, — viņš pats sevi mierināja. — Ilgi šeit nepalikšu. Katra dzīva radība vislabāk jūtas savā mājā, un ar velnu, pat vecu velnu, ir tāpat. Patiesību sakot, nekas sevišķs šai pilsētā, šai Rīgā, nenotiek. Te galvenais ir gluži neciešams troksnis un burzma. Ak, jau iepriekš zināms, ka vietās, kur cilvēki ir ciešākā barā kopā, notiek dažādas rīvēšanās un kašķēšanās. Notiek viltriiecības, slēpti un atklāti naidi, lielākas un mazākas nelietības. Rīgā, kā redzu, galvenais ir panākt ļaužu samaitāšanu, tāpēc varētu pat domāt, ka velnam par to jābūt priecīgam. Bet es sacīšu vaļsirdīgi: prieka man par to maz. Seit ļaudis tiek samaitāti kaut kā nelabi — tā, ka man, velnam, sirds līksma netop. Es, jāatzīstas, reizēm no šāda veida samaitāšanas baidos pats par sevi. Vai arī mani tā nevar aizsniegt un pavedināt? Jo tad, kad tie vīri, kurus viņi, svešie atbraucēji, nodēvējuši par priesteriem un mūkiem, met savus krustus, zvana zvanus, skaita pātarus vai gaudenā balsī velk svešādus meldiņus, caur mani šad un tad izskrien itin kā viltniecīga strāva, visstiprāk iecirzdama astes saknē. Tas nav tīkami, tāpēc es izvairos iet garām baznīcām un mūku mājām. Savādi tomēr tas, ka viņu pats lielākais priekšnieks, kas tiek godāts par bīskapu un kam vārds ir Alberts, var darīt, ko grib: skaitīt pātarus, mest krustus, — no viņa izdarībām un viņa svētuma nedz astes saknē, nedz kur citur savā miesā es nelabumu nejūtu. Varētu pat domāt, ka viņš slepenībā ir no mūsu gājuma, bet tas nav tiesa, jo viņam ir skaidri izteikta cilvēka smaka un nekad neesmu ievērojis, ka viņa sirds kārotu pēc kāda akača un tām dūņām, kas ir akaču dziļumos.

Vecais Velns palika Rīga ilgāk, nekā to domāja sākumā. Viņš gaidīja brīdi, kad varēs izmuļķot šo gliemežu rijēju, šo Indriķi.

«Es viņu izāzēšu tai veidā, kas šim nejēgam šķiet pats briesmīgākais: es viņam uzlaidīšu miesaskārību,» Vecais Velns sprieda, notālēm uz Indriķi raudzīdamies. īsteni Vecais Velns bija nesaprašanā: par tādu kārību vajadzētu būt priecīgam ikvienam cilvēkam pasaulē. Vai tiešām šis priesteris, kas saucas Indriķis, ir tā iekārtots, ka ar viņu šai ziņā ir otrādi? Vai tikai viņš toreiz Bajāru kalnos neblēdījās, par miesaskārību sliktus vārdus sacīdams? Varbūt viņš, viltnieks, bija nojautis, ka esmu pats Velnu Vecais, un slepenībā nolēma mani apmuļķot?»

Tomēr laikam šis priesteris bija runājis taisnību, jo, lai kā Vecais Velns Indriķi uzmanīja, Indriķis ne uz vienu sievišķi acis nemeta.

Tad Vecais Velns nolēma sākt rīkoties.

Kādā pievakarē priesteris Indriķis devās uz vientuļu namu, kurā, cik dzirdams, jau ilgāku laiku atradās sirdzējs ar smagu kaiti. Tas bija kāds aizjūras tirgotājs, kas laikam slimību dabūjis agros pavasara vējos un aukstumā. Viņa krūtīs elpa gārdza arvien smagāk, un tagad viņš vēlējās redzēt kādu priesteri, lai izsūdzētu grēkus.

Vecais Velns jau zināja, kas ir grēku sūdzēšana. Tādā reizē divi cilvēki sačukstas, patiesības vārdā ne mazums melo un beidzot šķiras apmierināti.

Tirgonim bija sieva — jauna gados un jau pagurusi visu pavasari un vasaras sākumu slimo vīru kopt. Kad viņa ieraudzīja priesteri Indriķi savā namā, Vecais Velns lika viņai viegli piesarkt, nodzirkstīt acīm tā, lai priesteris redzētu gan viņas piesarkumu, gan acu dzirkstīšanu. Vecais Velns lika sievai piemīlīgi paklanīties svētā vīra priekšā — tik zemu, ka svētā vīra acis gluži neviļus apstājās pie sievietes krūšu apaļumiem un u^ brīdi sastinga — kā zibens ķertā spējā noreibumā.

«Par to nav jābrīnās — šī jaunā dāma abus vucānus palaidusi tādā brīvībā, ka tie paši itin kā prasīt prasās, lai tos aprauga tuvāk,» Vecais Velns, uz Indriķi raudzīdamies, sprieda un bija līksms. «Tagad tu, nožēlojamais gliemežu rijēj, esi manos nagos, kaut arī es neesmu sātans, bet visīstākais velns.»

Tā arī notika. Priesteris Indriķis bija kā saldu vīnu baudījis, kā neredzamā saitē piesiets: viņš nespēja novērst acis no slimā tirgoņa sievas — tik pievilcīga un piemīlīga tā viņam šķita.

Vecais Velns pavēra priestera lūpas satrauktam čukstam:

— Cik tu esi skaistai… Cik tu esi skaista!…

Par tādiem vārdiem Vecais Velns lika tirgoņa sievai kautri nosarkt un tai pašā laikā aiz satraukuma dziļāk pavērties drānām, kas'sedza viņas krūtis.

Tās uzskatot, priestera lūpas no jauna kaut ko mulsi čukstēja, bet saprotams skaidros vārdos nebija nekas — tik satraukts šais mirkļos bija šis vīrs.

—   Viņš ir slims jau vairākus mēnešus, — tirgoņa sieva, arī satraukta, sacīja par savu vīru. — Es esmu vienai Vienmēr viena un nelaimīga, neaizsargāta sieviete šai zemē!

Tā viņi stāvēja abi — vīrietis un sieviete — un neredzēja neko citu šai brīdī kā tikai viens otru. Kad viņu rokas pacēlās, lai apskautos, Vecais Velns, bezkauņa būdams, lika slimajam vīram no blakus istabas saukt nepacietīga sirdzēja balsī:

—   Kur tu paliki, Margarita? Pasniedz man malku ūdens! Manas lūpas ir izkaltušas.

Tirgoņa sieva un priesteris attapās, abi ar nepatiku paraudzījās uz durvīm, aiz kurām atradās slimais, un negribīgi šķirās: Margarita satraukta ātru soli devās uz istabu, kur gulēja viņas vīrs, bet priesteris, kā pātagu pa kailu muguru saņēmis, seju plaukstās aizslēpis, viņai sekoja.

—   Ir ieradies priesteris, kā tu vēlējies, — sieva sacīja vīram.

Priesteris Indriķis jau bija saņēmies, plaukstas vairs nesedza viņa vaigu, kad viņš līdzjūtīgā balsī sacīja:

—   Es esmu atnācis, mans dēls, kā tu vēlējies, lai tu varētu atvieglot sirdi.

Vecais Velns bija apmierināts ar šo pievakari.

«Tas ir tikai sākums, gliemežu rijēj! Šādās reizēs uguns, kas sākusi sprēgāt, lēti neapdziest,» viņš noņurdēja, atstādams tirgoņa namu un dodamies uz Daugavas malu paraudzīties uz kuģiem, kas šeit bija piestājuši.

Tā arī notika. Ar Vecā Velna svētību Margarita un priesteris Indriķis satikās sākumā reizi nedēļā, bet tad ik pārdienas. Margaritas vīrs gan bija vārgs, bet tieši mirt nemira. Tas šķita izdevīgi kā Margaritai, tā priesterim. Bija vasara, un Margarita bieži kavējās pie atvērtā loga, raudzīdamās, vai uz ielas nav ieraugāms priesteris Indriķis — tik ļoti viņa kāroja kaut no tāluma uz viņu paskatīties.

—   Tu tagad katru dienu esi krāšņi posta un skaista, — sacīja Margaritas vīrs, kas pats vēl nebija pusmūžā un savulaik par staltumu un glītumu bija meitu lenktin ielenkts. — Tādā es tevī ieskatījos un esmu dzīvojis laimīgs visus šos gadus.

Margarita sadurstījās un pietvīka:

—   Ārā ir daudz saules, un ļaudis visi staigā glīti saposušies. Man neklājas palikt kaunā.

—   Es nekad vairs nestaigāšu gar Daugavas krastu, un man visi kuģi ir jau pārstājuši braukt. Vienīgi tu man esi atlikusi šai dzīvē, un tāpēc man šķiet, ka dievs joprojām nav savu vaigu no manis novērsis. Tu esi kā pirmajā dienā, kad tevi ieraudzīju.

Margarita pēkšņi nolieca galvu, iešņukstējās un izskrēja no istabas. Bet nākamajās dienās viņa, tāpat kā agrāk, bija bieži redzama nama logā.

Priesteris Indriķis savukārt tirgoņa namam katru dienu vairākkārt nogāja garām, un viņš redzēja, ka slimā tirgoņa sieva sēž pie nama loga. Priesteris Indriķis zināja, ka viņam piestājis sātans, bet viņš nebija tik stiprs, ka spētu to aizraidīt. Ik nedēļu Indriķis vairākkārt gāja apraudzīt slimo tirgoni. Tas bija sātana pamudināts darbs, bet Indriķis to centās izdarīt precīzāk nekā skaitīt savā cellē svētās lūgšanas. Kādā no šīm reizēm Veeais Velns Margaritas un priestera Indriķa prātus samulsināja tik ļoti, ka viņi izmantoja tirgoņa nama kalpones guļasvietu un Vecajam Velnam par prieku jutās tajā patīkami un labi.

Tad Vecais Velns no viņiem atstājās.

«Turpmāk viss ies savu gaitu arī bez manas piepalīdzēšanas. Cilvēki šai ziņā ir neticami paklausīgi radījumi. Viņus vajag vienīgi uzvest uz vajadzīgā ceļa, tālāk viņi kā akli drāžas paši, un mēs, velni, varam tos šādā brīdī pamest.»

Vecais Velns nemaldījās. Margarita un priesteris Indriķis iepatikās viens otram vairāk un vairāk, un rudens pusē Indriķis bija noliesējis un kļuvis vaigā melnīgsnējs. To ievēroja bīskaps Alberts un norīkoja kādu mūku izsekot Indriķa gaitas.

Jau pēc dažām dienām mūks bīskapam Albertam zināja pavēstīt:

—   Priesteris Indriķis iet gan slepus, gan atklāti uz tirgoņa Svensona namu un piekopj izvirtību. Viņš nekautrējas to darīt ar tirgoņa sievu pat gaišā dienas laikā. Sākumā tas notika viņu kalpones kambarī, bet tagad pašas kundzenes guļasvietā. Tas spīdenais kalsnums priesterim Indriķim ir no šis nešķīstās miesaskārības.

Bīskaps Alberts par to nebija pārsteigts.

—   Man bija pārliecība, ka ar priesteri Indriķi tā ir noticies, — bīskaps sacīja. — Manas aizdomas tagad guvušas apstiprinājumu. Ej, mans brāli, bet lai tava mute ir mēma par to, ko redzējušas tavas acis.

—   Tagad ies vaļā! — Vecais Velns nopriecājās un labpatikā trīs reizes pacēla un nolaida asti. — Es esmu tam sakārnim atdarījis par nejaukajiem gliemežiem. Nu man ir gana.

Rīgā Vecajam Velnam joprojām nepatika, Seit viņš sajutās kā radījums, kas kaut ko sliktu ieēdis, un nelabums nepāriet un nepāriet. Vecais Velns devās atpakaļ uz Kangaru kalniem. Kad viņš no pilsētas šaurības un smakām nonāca lauku un mežu plašumā, viņš patikā un līksmē sagrieza asti tik straujā virpulī, ka sacēlās viesulis un pacēla gaisos statiņus tikko pļautā rudzu laukā. Vecajam Velnam gribējās padraiskoties, un viņš pacēla gaisos arī kādu jaunu meitu, kas sēja rudzu kūlīšus. Viņš negribēja nevienam nodarīt ļaunu šai brīdī, tāpēc viņš jauno meitu panesa pa gaisu pavisam īsu gabalu un iesmiedamies ielika klēpī jaunam puisim, kas bija nometis izkapti un izbailēs skatījās pēkšņajā viesulī.

—   Lai neaizmirst ne lauks, ne cilvēks, ka arī es esmu pasaulē! — Vecais Velns noņurdēja. — Lai pasaule par daudz neizlaižas, nekādu kungu pār sevi nejuzdama.

Bet, Rīgu atcerēdamies, Vecais Velns nospļāvās, un tur, kur nokrita viņa spļāviens, uzkalnu ieplakā radās ezera spožā acs.

Kangaru kalnos jaunākais dēls tēvu sagaidīja nepacietībā un ziņkārē.

—   Stāsti, kas tur ir, — viņš steidzināja.

—   Liecies jel mierā, mazais, — Velna Māte aprāja savu pastarīti. — Ļauj tēvam pēc ceļa atvilkt elpu. Parau, kāds tēvs izskatās — pinkains un apvēlies. Paklau, veci! Vai tu visu šo laika gabalu neesi nevienā akacī pašļurgājies?

—   Neesmu gan, — Vecais Velns atsacīja tāds kā aizkaitināts. — Tur, Rīgā, akaču nemaz nav, un upes, kas tur tek, ir kuģu un laivu pilnas, un viņi tajās met visādas nejaucī- bas.

—   Nāc, iesim! — Velna Māte sacīja, kājās celdamās. — Ielaidīsimies lielajā caurumā, un es tev paieskāšu muguru. Tā vien skaties, ka neesi kādus kukaiņus tai Rīgā dabūjis! Pasargi dievs, kā tad vaļā tiksim.

Nekādu kukaiņu Vecā Velna kažokā tomēr nebija, un pēc izpeldēšanās lielajā akacī viņš sēdēja pavarda priekšā apmierināts un smaidīgs.

—   Tu prasi, kā dzīvo Rīgā? — viņš sacīja dēlam. — Visādām jaunām modēm tur pasākuši pakaj skriet. Rīga ir tāda vieta, kur smird kā nekur citur Daugavas krastos. Pilnas savādas smakas ir Rīgas ielas, bet to vēl varētu paciest, it īpaši, ja tur asti nāsīm priekšā. Bet daudz nelabāka smaka nāk no namiem, ko viņi iedēvējuši par baznīcām, un cilvēki, kas tajās saimnieko, galvenokārt nodarbojas ar pļāpību ļaužu priekšā un tādām viltniecībām, kas nevienai dzīvai radībai pasaulē godu nedara.

Jaunais Velns klausījās vērīgi un lāgā tēvam nenoticēja.

—   Vai nav tā, ka ir sākusies citāda dzīvošana, nekā tā bija agrāk? — viņš sprieda. — Cilvēkiem vienmēr ir kaut kas aiz ādas, un velns nebūtu nekāds velns, ka viņš nerau- dzītu visu izpētīt un raudzīt savai ziņai piemērot. Mums ir jādzīvo un jādarbojas tai pasaulē, kāda tā ir visapkārt tapusi.

Vecais Velns nopūtās.

—   Cilvēki, cik vēroju, kļūst pelēki un sīki. Kā pabalējušas ēnas, kad sauli aizsedz mākoņu skrandas. Viņi ir apauguši ar sīkām blēdībām un viltniecībām, un man ir kauns skatīties, cik uzņēmīgi un apmierināti viņi to dara.

—   Tur vajag būt kādam noslēpumam, — Jaunais Velns palika pie savām domām. No tēva viņš nekādu skaidrību neiegūs, tas bija gaiši redzams. Tēvs lāgā necenšas jaunos laikus saprast, viņš vienīgi īgnā ērcībā rauga pierauties malā.

Otrā rītā Jaunais Velns sacīja tēvam:

—   Laid mani uz Rīgu! Es arī gribu paskatīties, kas tur notiek. Manai sirdij nebūs miera, pirms es nebūšu Rīgu redzējis.

Vecais Velns nepiekrita vienu dienu, nepiekrita otru, bet trešajā dienā sacīja:

—   Lai notiek, jo es redzu, ka citādi man no tevis miera nebūs. Tikai atceries, Rīgā dzīvodams, ka tu esi īsts velns — no senas saknes, un tāpēc nedari man un mūsu radu saimei kaunu.

Tēvs mīlēja savu jaunāko dēlu un ļoti gribēja, lai viņam pasaulē klātos labi.

—   Kad tevi piemeklē nelaime, no kuras tu nezini, kā veselu ādu izsprukt, tad paberzē ar asti kreiso ragu — es tūlīt būšu klāt un gan tad zināšu, kā tev ļaunajā likstā līdzēt.

—   Vai nepaņemsi ceļam līdzi kaut ko ēdamu? — māte jautāja pilna rūpju. — Pagaidi, mazais, astes gals tev pavisam neizsukāts. Kāds tu izskaties? Kur tu šorīt to jau paspēji iebāzt?

Dēls nepacietīgi mīņājās, kamēr māte noņēmās ar viņa

astes galu — tik ļoti viņš alka doties viens pats pasaulē.

* *

Rīgā Jaunajam Velnam patika. Kangaru kalnos augdams, viņš bija bērnību aizvadījis, darot dažādas draiskulības, kuras viņam iemācīja tēvs un māte. Viņš bija baidījis ganu- zēnus un padzīvojušus, vientuļus sievišķus, bija pavasaros aizsprostojis dažu labu strautu, applūdinādams apkārtējos laukus un pļavas, bija traucējis diendusu siena pļāvējiem, līdz nāvei nobaidījis pusdienas stundā ogotājas un raudzījis atturēt ļaudis iet pusnakti gar kapsētu. Tādi darbi viņam patika, bet, jo lielāks viņš auga, jo vairāk ilgojās pēc citādas rocības, pie tam viņam apnika gan sildīšanās karstā saulē Kangaru kalnu piesānē, gan ieniršana visdziļākajā purva akacī.

Rīga viņu uzreiz aizrāva ar savu burzmu un kņadu. O! Te nebija Kangaru kalnu vientulības un miera, ganuzēnu un vientuļu ogotāju naivās vientiesības. Jauno Velnu vilktin pievilka Rīgas tirgoņu maniba un viltniecība, neiecietība un cietsirdiba.

«Te ir ko paskatīties!» Jaunais Velns pat uz augšu palēcās' no prieka, šo raibumu vērodams. «Un visi viņi to vien kāro kā vietējām tautām par pavēlniekiem uzmesties, lai ari aiz kādiem vārdiem viņi savus nodomus slēptul Agrāk kaut kas^ tāds netika dzirdēts.»

Vēl dažas dienas rīdzinieku burzmā nogrozījies, Jaunais Vekis atcerējās, ka tēvs un māte viņu gaida Kangaru kalnos, bet viņam negribējās un negribējās vēl no Rīgas šķirties.

«Mans tēvs ir kļuvis vecs, tas skaidri redzams,» Jaunais Velns sprieda. «Tieši velnam Rīgas dzīves kārtība var būt pa prātam. Cilvēki šeit dzīvo tik cieši kopā, ka vajag izšau- ties kaut sīkai dzirkstij, lai jau .ietu vaļā skaļi vai paklusi ķīviņi un naidi. Velnam šeit dzīve viegla, jo nav daudz jānopūlas, lai salaistu matos pat vislabākos draugus.»

Lai kaut kā attaisnotu savu ilgo uzturēšanos svešajā pilsētā, Jaunais Velns raudzīja sameklēt priesteri Indriķi, par kuru ,viņam bija stāstījis tēvs. Jaunais Velns gribēja būt labs dēls savam tēvam un nolēma ar priesteri pakacināties. Sī iemesla dēļ viņam bija pamats Rīgā uzturēties jo ilgāk.

Jaunais Velns priesteri Indriķi pirmo reizi ieraudzīja pie bīskapa Alberta. Bīskaps savu priesteri, kalsna auguma vīru ar lanātiķa acīm, bija atsaucis pie sevis, lai noskaidrotu, cik dziļā grēkā šis vīrs kritis.

«Sis muļķa priesteris nemaz nezina, ka ir bez vainas,» Jaunais Velns priecājās. «Ka miesaskārību viņam uzsūtījis mans tēvs.»

— Mani ir sakārdinājis pats sātans, — priesteris Indriķis izmisis un nelaimīgs skaidroja bīkapam.

«Mans tēvs — Vecais Velns — tevi sakārdināja, nevis sātans,» Jaunais Velns gribēja iesaukties, sašutis par priestera aplamajiem vārdiem, bet viņš nocietās.

—  Man šķiet, ka tu savu miesu sātana kalpībā esi nodevis pats, — bīskaps sacija asi.

—   Tas ir sātans, kas mari ir piestājis un neatkāpjas no manis, — priesteris Indriķis murmināja, aklām, liesmojošām acīm apkārt skatīdamies. — Es zinu, ka tas ir briesmīgi, bet es netieku no viņa vairs brīvs.

«Kā viņš, šis priesteris, noņemas ar melošanu pat tik skaidrā jautājumā!» Jaunais Velns bija pārsteigts. «Ko tu neteiksi? To šai pilsētā acīmredzot prot darīt bez bēdu. Kāda gan daļa tam neizprotamajam sātanam, ja miesaskārību šim izkārnušajam vīrišķim uzsūtīja mans tēvs?»

Bīskaps Alberts savam priesterim, kas tik vien šai reizē bija nogrēkojies kā palīksmojies kopīgā priekā ar jaunu sievišķi, rādīja bargu vaigu, bet Jaunais Velns skaidri redzēja, ka tā bija izlikšanās, — bīskaps apskauda savu apakšnieku, kam bija tikuši līksmi brīži. Bet bīskapam Albertam arī šajā reizē vēl tīkamāks likās tas slepenais nodoms, kāpēc viņš bija šai zemē ieradies: kļūt šim zemēm par pavēlnieku, kura vaiga priekšā dreb gan kristītie, gan nekristītie.

Pēc tam priesteris Indriķis runāja pusčukstus, satraukti, itin kā varu pār saviem vārdiem zaudējis:

—   Es esmu ar mieru darīt visu, lai gūtu izlīdzināšanos ar dievu un svēto baznīcu, kuru šai zemē pārstāvat jūs, bīskap. Esmu ar mieru pat dieva svētos rakstus, ko sauc par bibeli, ar savu roku pārrakstīt, pie tam negaidot nekādu pagodinājumu.

Bīskaps Alberts pēkšņi kļuva uzmanīgs, viņu bija pārņēmusi kāda doma.

—   Zināju, mans brāli, ka tev rakstu māksla nav sveša, bet vai tu tajā esi arī stiprs?

Priesteris Indriķis pacēla uz augšu savas rokas, uzlūkoja bīskapu un sacīja:

—   Apraugiet šos pirkstus! Vai. jums tie neizskatās kalsni un gari? Jā, tādi tie ir. Bet tādi tie tapuši aiz tam, ka es, naktis negulēdams, esmu dziļā vientulībā rakstu darbiem nodevies.

Uz brīdi bīskaps Alberts sastinga vērībā, un viņš jautāja balsī, kādā soģis uzrunā nelietīgu grēcinieku:

—   Par ko tu klusībā esi rakstījis? Vai tu nezini, ka slepenība ir dievam tam kungam pretīga? Cilvēka roka raksta slepenībā un klusībā tad, kad to vada pats sātans, kas ir paspējis ielavīties nelietīgā rakstītāja dvēselē.

«Atkal šis nolāpītais sātans?» Jaunais Velns nošņācās tik skaļi un spēcīgi, ka bīskapam šķita: vējš izskrien cauri telpai, kaut ari celles logs un durvis bija cieši aizdarītas.

—   Esmu ar savu roku pārrakstījis no svētajiem rakstiem rindas, kurām mana sirds ir sevišķi pieķērusies, — priesteris Indriķis skaidroja nedrošu balsi.

—   Tas it kā būtu labi, bet arī tādā vīzē var sākties ceļš uz apgrēcību. Patiesi kristīgam cilvēkam visas svēto rakstu rindas ir vienlīdz cieņā turamas. Tas cilvēks, kurš šķiro šais rakstos sev patīkamo no nepatīkamā, ir jau grēka piemeklēts. Runā tālāk! Ko vēl tu, nešķīstā dvēsele, esi rakstījis?

—   Mīļu prātu esmu pierakstījis ziņas par tiem notikumiem šaj zemē, ko es esmu piedzīvojis pats vai ko esmu dzirdējis stāstām citus.

—   Kā? Ko tu saki? Nevienam nezinot, tu esi rakstījis par mūsu darbiem šai pagānu zemē? Varbūt tu esi pat par mani arī kaut ko rakstījis? Nu, palūk, kādas nejaucības pavisam negaidīti nāk dienas gaismā! Kādā nolūkā tu esi šādai rakstīšanai nodevies? Runā! Atbildi!

—   To es esmu darījis sava prieka pēc.

—   Un tas viss noticis tā — dziļā slepenībā? Lai neviena acs neredzētu to, kas ir uzrakstīts visiem izlasāmos vārdos?

—   Man nekas nebija slēpjams, jo esmu tikai patiesību rakstījis, — priesteris Indriķis arī mazliet pacēla balsi. — No patiesības nevienam nav jābaidās, un viņas dēļ nav kā grēciniekam tumsībā jāslēpjas!

—   Jā, kā tad! Vai tu nesaproti, ka tavi vārdi ir skaidra liekulība? Saki — kādu patiesību tu visas pasaules priekšā bez slepenības apliecini, kad tu kā kārīgs runcis zodzies gulēt ar to … nu, tu pats zini, kā viņu sauc?

—   Margaritas kundze, — priesteris Indriķis nočukstēja, atkal pazemīgs un nelaimīgs.

—   Nu jā, ar šo Margaritu! Kundze… Ak, dievs! Bet lai tas paliek! Tagad saki man — ko tu īstenībā esi uzrakstījis?

—   Es jau sacīju: es pierakstīju notikumus, kas atgadījušies šai zemē laikā kopš manām bērnu dienām. Un arī šo to no dzirdētā, ko stāstījuši citi.

—   Un šie nevajadzīgie smērējumi ir pie tevis? šeit, Rīgā?

—   Savus rakstījumus allaž nesāju sev līdzi. Arī tagad tie ir man klāt. Šai grozā, ar kuru uz rokas es šeit ienācu. Tas ir pats dārgākais, ko es dzīvē varu saukt par savu.

—   Palūk, kā! Un es, muļķis, domāju, ka tādā grozā mans priesteris nes sev līdzi vienīgi mantību, kas ir rijama vai tempj ama!

—   Es neesmu ēdamā kārīgs. To visužēlīgais bīskaps var pat pēc mana auguma vērot. Es savu miesu mērdēju, lai jo vairāk telpas manī varētu atrast kristīgs gars.

—       Lai būtu tāl Tas nav slikts darbs. Bet tagad tu man Iedosi savus rakstījumus, lai es varētu ieskatīties, ko tu esi ««gudrojis.

—       Visužēlīgais bīskapi Neatņemiet man tosl Es negribētu, ka manis uzrakstītais aizietu projām pasaulē un nekad vairs neatgrieztos. Šie rakstījumi ir lielākais dārgums, kam m ina sirds bez atlikuma pieķērusies.

—       Visciešāk cilvēkam ir jāpieķeras dievam tam kun- iŅiin, — bīskaps sacīja cieti un brīdinoši. — Parakājies l.rozā un ņem laukā savus slepenības nedarbus,

—   Tie nav slepenības darbi, tie ir…

—       Kam mēs nelietīgi deldējam vārdus? Valodu dievs brīnišķīgā kārtā devis vienīgi cilvēkam, bet lai viņš runātu, kas ir nepieciešams un kas ir patiesība. To atceries allaž!

Priesteris Indriķis nodeva bīskapam gan lielākus, gan mazākus tīstok|us un tīstoklīšus.

Bīskaps bija pārsteigts.

—       Nekad nebiju iedomājis, ka manā zemē var atrasties tik daudž aprakstīta pergamenta. Un es nekā par šiem rakstījumiem nezinu! Bet, ja tā notiek, tad, padomā, var ar nelietībām un nepatiesībām pierakstīt grēdu grēdas! Ko pēc- ralā nevarēs aplamu salasīties par mums nākamajās paaudzēs!

—   Te ir tikai patiesība uzrakstītai…

—       Es paskatīšos, un tad mēs vēl tiksimies. Aprobežotības patiesība allaž ir bijusi pati skaidrākā nepatiesība.

Viņi šķīrās. Arī Jaunais Velns devās projām no bīskapa celles. Viņš klīda gar Daugavmalu un bija priecīgs. Šī viņam šķita pati vērtīgākā diena, kas Rīgā pavadīta.

«Te tu vari vairāk prieka atrast, nekā Kangaru kalnu pie- . kājē ganuzēnu apmuļķojot. Tē ir gudri cilvēki, bet tas zināms, ka gudros cilvēkos piemīt arī kaut kas no velna. Ar dieva gudrību vien dzīvojot, viņi nekur tālu netiktu.»

* * *

Bīskaps Alberts sava priestera rakstījumus izlasīja bez kavēšanās.

«Viņš ir gudrāks, nekā es par viņu esmu domājis,» bīskaps sprieda, mazliet pārsteigts. «Viņš ir iemācījies rakstīt bez tūdaļ pamanāmām kļūdām, un diezin vai šai zemē, kuru apdzīvo pagāni, otrs tāds cilvēks ir atrodams. Nav slikti ari tas, ka viņš laikam patiešām ar sirdi un dvēseli tic dievam tam kungam. Kaut gan… tādi ir ari ticības mocekļi, no kuriem lai dievs mūs pasargā.,. Šim priesterim ir vē- rigas acis un gaišs prāts, un viņš prot pamanīt svarīgāko, kas noliek mūsu cīniņos šai zemē. Bet skaidri redzama arī viņa kaite: aiz savādām bailēm no. dieva dusmām, ka ne- drīkst noslēpt patiesību, viņš raksta gan derīgas, gan nekur nederīgas rindas. Ja notiek tā, iznākums tad ir skaidrs: nederīgas rindas pasaulei nav rādāmas, un tātad lidzi tām pazušanā iet ari tas, kas ir derīgs un labs. Labo rindu dēļ vien nederīgas rindas pasaulē nav laižamas.»

Bīskaps Alberts nolika priestera Indriķa rakstījumus pie malas — ari šai reizē viņš nebija sastapies ar cilvēku, kas varētu būt hronists tiem lielajiem notikumiem, kuri norisinājās Daugavas un Gaujas krastos, smilšainajā un purvainajā igauņu zemē.

Priestera Indriķa pierakstījumi tomēr bīskapam neizgāja ne mirkli no prāta, un laikam tāpēc viņš no dienas uz dienu atlika sarunas turpinājumu par notikumiem ar tirgoņa sievu Margaritu.

«Visbiežāk ir tā, ka ar saprātīgu padomu var gudru, bet nederīgu cilvēku padarīt par derīgu cilvēku. Tikai jāzina, kā to izdarīt.»

Tad kādā mirklī bīskaps saprata, kāpēc viņš ir vilcinājies Indriķi par tā grēcīgā iekāri no jauna saukt pie sevis un visu izrunāt līdz galam. Vajadzēja raudzīt no ši kalsnā, kārnā priestera nekaunīgā grēka izdabūt kādu labumu visai Māras zemei.

«Tie ir vispaklausīgākie, kas ir nogrēkojušies bez stingras pārliecības. Lai noziegumu izpirktu, viņi, paši to neapzinādamies, allaž ir gatavi uz vēl lielāku noziegumu. Lai saņemtu piedošanu un uzslavas. Un to viņi ir spējīgi darīt visu mūžu ilgi.»

Ordeņa mestrs patlaban posās kārtējo reizi karagājienam uz igauņu zemi, un ordeņa pulkiem līdzi devās arī dieva kalpi, salikuši vezumā krustus un krucifiksus, ar ko uzvaras gadījumā iepriecināt pagānus viņu tumsībā. Vai līdzi nebija mūku un priesteru pulkā sūtāms arī grēcinieks Indriķis? Ar nosacījumu, ka viņam jāapraksta, kā šis karagājiens noticis un ko hronista acis ievērības cienīgu tajā saskatījušas.

Bīskaps ataicināja pie sevis Indriķi. Priesteris pa šīm nedaudzajām dienām bija vēl vairāk novājējis,, un viņa acis dega vēl liesmaināk. Jaunais Velns viņam bija licis nepārvaramās ilgās iet uz Margaritas namu, bet vienmēr aizvedis tam garām — aiz bailēm no bīskapa soda.

— Tas ir pats sātans, kas ar mani tā izrīkojas, — priesteris sāka runāt pirmais, kaut arī tas nebija pieklājīgi, jo viņš zināja, ka tur, kur sastopas priekšnieks ar apakšnieku, allaž pirmajam ir jāļauj runāt priekšniekam.

Bīskaps izlikās šo mazo nepieklājību nepamanām, viņš atbildēja, viegli pasmaidīdams:

—   Notikums ar tevi un sātanu, kas tev piestājis, nav nekas patīkams, bet patlaban bīskapijas un ordeņa mestra prātus aizņem lielāki notikumi.

Lieki nevilcinādamies, bīskaps tūdaļ sāka runāt par to, kas viņam šķita pats svarīgakais.

—   Mīļo Indriķi! Ar tirgoņu sievām, kas ierodas līdzi saviem vīriem mūsu Rīgā, ir tīrais negals, tas zināms visiem. Nav vajadzīgs nekāds sātans, lai viņas pavedinātu pat kārtīgu vīrišķi, arī tādu, kam dvēsele ir šķīsta un tīra.' Tas tāpēc, ka tirgoņu sievas bieži spiestas vienas nīkt mājās, jo vīri ir projām tālos ceļos, un tad sievas aiz garlaicības sadara to, ko pat viņas pašas neatzīst par labu. Kā zināms, līdzīgi ir, ja vīrs ilgi nevarīgs nīkst slimības gultā. Tā būs noticis ari šai reizē. Bet par to, iespējams, mēs parunāsimies kādu citu dienu …

—   Žēlojiet mani, augstais bīskapi — priesteris Indriķis pārtrauca savu priekšnieku. — Noņemiet no manis šo neziņas krustu! Sodiet vai apžēlojiet, bet es gribu dzīvot skaidrībā par savu grēku.

Bīskaps cieši uzlūkoja savu apakšnieku un sacīja salti:

—   Arī tas ir sods, kad tu esi spiests dzīvot neziņā par savu rītdienu. Tāpēc klusē un gaidi savu laiku! Pa tam gribu tev dot kādu uzdevumu un pēc tā, kā tu tiksi ar to galā, es lemšu par tavu turpmāko likteni.

—   Ko augstais, visužēlīgais bīskaps savā neizmērojamā labsirdībā man grib uzticēt? — priesteris Indriķis jautāja pazemīgi. — Jau iepriekš varu liecināt: cik tas kungs man devis spēka, tik es to atdošu, lai augstais bīskapa būtu apmierināts. Pat ja tas prasītu manu nožēlojamo dzīvību.

Sis sarunas laikā arī Jaunais Velns sēdēja bīskapa cellē, un viņš neviļus iesmējās. Jaunajam Velnam šķita, ka pat vissīkākie velnu bērni, kad viņi novakarēs, no akača iznākuši, draiskojas, nav viltībā tik vientiesīgi kā šie divi vīri, kas stāvēja viņa priekšā cellē.

Ne bīskaps, ne priesteris nesaprata, kurš no viņiem ir smējies, jo citu cilvēku telpā nebija; viņi brīdi sadurstījās, tad bīskaps mazliet aizskarts skaidroja:

—   Sais dienās ordeņa spēki dodas uz nelietīgajiem igauņiem, kas negrib un negrib atzīt nedz mūsu atnestās ticības jaukumu, nedz paklausīt mūsu gribai. Tu, mans brāli, dosies ordeņa pulkiem lidzi un aprakstīsi tos darbus, ko mūsu dieva karotāji pastrādās pagānu vidū igauņu zemē.

Priesteris Indriķis bija pārsteigts. Nekas cits pasaulē viņam nepatika labāk kā pierakstīt to, ko viņa acis redzēja. Viņš bija gaidījis, ka bīskapa mute viņam pasludinās sodu, bet vai soda vietā viņš nav saņēmis pagodinājumu?

Uz ceļiem noslidzis, priesteris pateicībā raudzīja noskūpstīt bīskapa roku, bet bīskaps to neatvēlēja, un priesteris saprata — viņš, grēcinieks, ir iedrīkstējies par daudz. Galvu uz augšu nepacēlis, priesteris pietrūkās kājās un nedzirdamiem soļiem atstāja bīskapa celli.

* *

Priesteris Indriķis izlūdzās audienci pie bīskapa jau nākamajā dienā, kolīdz ordeņa pulki no igauņu zemes pārnāca Rīgā. Viņiem nebija klājies viegli, un tāpēc viņi kļuvuši jo nežēlīgāki un netaupījuši nedz pagānu mantu, nedz viņu dzīvības. Tomēr ari šāds niknums nav līdzējis, un ordeņa pulki jutušies laimīgi, ka pratuši bez pilnīgas sakāves pazust un atgriezties Rīgā.

—   Tas bija tukšs gājiens, — sacīja priesteris Indriķis, — un ir labi, ka mūsējo igauņu zemē'palika tikai nedaudzi. Visas zīmes liecināja, ka varēja notikt daudz ļaunāk. Mums, var sacīt, ir bezgala laimējies, un lai par to pateicība tam kungam un jumpravai Marijai, kas no mums nenovērsa savu vaigu.

Brīdi pamīņājies neziņā, vai turpināt, priesteris Indriķis sacīja ar rūgtumu balsī:

—  Viņiem, mestra ļaudīm, nav bijības pret svēto baznīcu un tās kalpiem. Svētam vīram ir gandrīz nepanesami atrasties ar viņiem vienā pulkā. Pat par jums, visuaugstais bīskap, viņi nekautrējās sacīt rupjus vārdus, kurus mana mute nav spējīga atkārtot. Var pat likties, ka visusvētā baznīca un ordenis šai zemē nedara kopīgu darbu tam kungam par svētību.

Bīskaps Alberts nebija pārsteigts par šiem vārdiem. Viņš pasmaidīja savu ierasto vieglo smaidu un teica:

—   Laicīgā vara nekad nebūs stiprāka par visusvētās baznīcas varu. Aiz mums stāv pāvests, kas ir dieva vietnieks zemes virsū, un viņa pulks ir vienots, lai kurā zemē tas atrastos. Tas ir mūsu stiprums. Mūs vada viena pārliecība un viens dievs. Un, kā dzirdu, par tukšu augstprātību dievs ir sodījis ordeņbrāļus šai karagājienā, nedodams viņiem uzvaru, Bet, ka viņi labprātāk redzētu mani pakrītam nekā

kalnā paceļamies, to es zinu jau kopš pirmās dienas, kad ierados šai zemē. Es neskumstu par to. Es zinu, ko daru un ko gribu, un mana saprašana ir mans stiprums; viņi kāro vienīgi savu vēderu piepildīt.un slepus un atklāti saraust mantību. Sāda iekārošana ir par mazu, lai būtu §tiprs un neuzvarams.

Priesteris Indriķis bīskapam nodeva pergamentu, kurā bija steidzīgā dedzībā aprakstījis ordeņbrāļu gājienu uz igauņu zemēm.

—  Esrtiu rakstījis tik patiesīgi, cik vien bija manos spēkos. Rakstot man šķita, ka pats dzīvais dievs stāv man aiz muguras un- pār plecu rauga un izsver katru vārdu, ko veido mana roka. Es ceru, ka visžēlīgais bīskaps būs ar manu darbu apmierināts.

—  Eš paskatīšos, kas_ tur ir rakstīts, —: bīskaps atteica, pergamenta rulli paņemdams. — Tad es zināšu, kāds bijis tas. dzīvais dievs, kas tev aiz muguras stāvējis.

«Ka tikai šis vīrs negrib klāt piesiet mani šai lietā.» Jaunais Velns aizdomīgi paraudzījās uz bīskapu. «Bet es, nudien, nebiju klāt, kad šis gliemežu rijējs aprakstīja karagājienu uz igauņu zemi.»

Kad bīskaps Alberts bija priestera Indriķa uzrakstīto izlasījis un kārtu kārtām to klusībā apsvēris, viņš aicināja pie sevis Indriķi no jauna.

—   Slikti, — bīskaps sacīja sadrūmis. — Es gribu pat sacīt: ļoti slikti. Tad es nebrīnos, ka no tevis, svēto tēv, neatkāpjas apgrēcības domas un tu joprojām neesi aizmirsis to tirgotāja palaistuvi.

—  Es viņu esmu aizmirsis, — priesteris sacīja, uz bīskapu neskatīdamies.

«Melo, ak tu velns, cik skaudīgi melo!» Jaunais Velns, kas bija cītīgi uzmanījis abus vīrus, lai saruna nenotiktu bez viņa klātbūtnes, nodomāja tik stipri, ka viņa domas dzirdēja gan priesteris, gar bīskaps. Tie abi gluži satrūkās nesapratnē — kurš no viņiem runājis? Viņi abi pat pavērās apkārt — nē, telpā neviena nebija.

—  Es esmu centies tikai patiesību uzrakstīt, — priesteris Indriķis, pārmetis krustu, sacīja nelaimīgs. — Es to varu apzvērēt pie ..

—   Nezvēri! — bīskaps viņu pārtrauca noteiktā balsī. — Nezvēri, bet apdomā skaidru galvu to, ko tu esi rakstījis.

—   Esmu rakstījis tikai patiesību, — priesteris kļuva itin kā stūrgalvīgs.

—    Kas gan tā var būt par patiesību, ja dievam tam kungam nav noderīga? Vēl vairāk — ja tā saceļas pret dieva tā ,kunga lielajiem darbiem, kas ir šai zemei par svētību?

Kamēr priesteris vēl neattapa, ko atbildēt, bīskaps turpināja:

—   Mēs šai zemē darām dieva tā kunga uzliktu pienākumu. Mēs šejienes tautas no pagānu tumsības vedam uz svētās baznīcas apmirdzētiem kristīgās dzīves kalnu augstumiem. Bet, kad es lasu rindas, ko tu esi rakstījis par Rīgas karotāju darbiem viņnedēļ igauņos, tad iznāk, ka šo pagānu zemē esam rīkojušies kā īsteni nešķīsteņi. Pat mazi bērni ar prieku sacirsti zobeniem un mesti degošās pagānu mājās. Apdomā pats šādas rindas, un tu sapratīsi, ka tā nevar, tā nedrīkst rakstīt.

—   Bet viss notika, kā esmu aprakstījis! Par visiem nežēlīgāks bija bruņinieks Adelberts.

—   Nežēlīgāks? Vai nebūtu pareizāk sacīt: visdedzīgākais kristīgās baznīcas aizstāvis?

«Te tikai klausies abām ausīm un mācies!» Jaunais Velns aiz prieka sasita plaukstas. Lūk, cik vienkārši saskatāma patiesība! Kādreiz to sauca par velna patiesību, bet, kā redzams, tagad šī ir nākusi modē kā īstā patiesība! Kālab mans vecais tur īgnu prātu uz Rīgu un šiem svešzemniekiem? Viņi dara mūsu darbu, tas pat bērnam redzams.»

Jaunajam Velnam bija gaiša galva, vērīgs prāts, un viņš viens divi apķēra, kas pie svešzemniekiem visaugstākajā vērtē: jo veiklāk patiesība tiek noslēpta vai otrādi apgriezta, jo bīskaps ir apmierinātāks.

Bīskaps ar priesteri Indriķi runāja labu brīdi. Viss beidzās ar to, ka bīskaps ieteica priesterim rakstīt no jauna. Šoreiz viņš runāja skaidru valodu: ja priesteris Indriķis pratīšot visu izdarīt glīti un labi, tad viņš, bīskaps, Indriķa rakstījumus uzskatītu par tik lielu pakalpojumu kristīgajai baznīcai, ka priestera nodošanās miesaskārībām varētu tikt piedota šai reizē un, iespējams, arī turpmāk.

Šajā brīdī Jaunais Velns parādīja celles kaktā priesterim tirgoņa sievu visā viņas krāšņajā jaukumā, un priesteris mulsdams sacīja bīskapam, ka viņš raudzīšot visu uzrakstīt, kā bīskapam vajadzīgs.

Priesteris Indriķis steidza uz savu celli, un Jaunais Velns sekoja viņam pa pēdām.

«Es tevi paspīdzināšu, tu gliemežu rijēj, kas nekaunējies bezdievīgi zoboties par manu tēvu!» Jaunais Velns ņurdēja pilns rosmes. «Es tev ielikšu asti spīlēs, un tu negulēsi bezrūpīgs nedz šo, nedz dažu labu nākamo nakti.»

Priesteris Indriķis no jauna pārlasīja atzīmes par notikumiem igauņu zemē, un viņu pārņēma izmisums. Viņš nudien savā rakstījumā nebija ne puszilbītes samelojis. «Tās bija šausmas, kas tur notika,» viņš stenēja. «Ordeņa ļaudis ir Jauni savā cietsirdībā. Nevainīgas asinis izlejot, nevar slavināt nedz dievu to kungu, nedz viņa dēlu Jēzu Kristu. Es nevaru par to nerakstīt. Cilvēks kļūst par nelieti,, ja viņš noklusē patiesību vai viltīgi sagroza to sev par labu.»

Jaunais Velns aiz labpatikas paijāja ar asti pats sev muguru. Viņa acis dzirkstīt dzirkstīja šķelmīgā nerātnībā.

«Es nebūtu velna vārda cienīgs, ja es tev, dieva kalpam, nesagrozītu prātus tā, ka tu svīzdams darītu darbus, ko tava sirds negrib pieļaut. Tas notiks jau šajā naktī, un es apsolu, ka šī tev būs grūta nakts.»

Priesteris Indriķis kādā brīdī iedomājās, ka viņš nav bīskapam visu pastāstījis par ordeņbrāļu negodību ne vien pret pagāniem, bet arī pret bīskapu pašu. Viņš atstāja celli un nakts tumsā uzmeklēja bīskapu, lai ar to runātu vēlreiz.

—   Viņi, nelieši-, nolaupīja šīs vasaras sākumā divas mu-' cas alus-, ko pagāni no Ropažiem tev veda uz Rīgu. Tu saņēmi tikai trešo mucu, bet tajā alus bija kristīts ar Juglas ūdeni, — Indriķis stāstīja, bīskapu pret ordeņbrāļiem naidīgi noskaņot gribēdams.

—   Atceros to bērnišķību, -r- bīskaps pasmējās. — Es tūdaļ uzķēru viņu nelietību un ar šo alu pacienāju mestru un viņa draugus dzīrēs,-ko tolaik sarīkoju. Es mestram sacīju, ka šo tīkamo dzeramo man atveda viņa ļaudis. Mestrs tūdaļ saprata un slavēja, nelietis, alu kā ļoti gardu. Viņam ar saviem draugiem nācās izdzert visu mucu, viņi to izdarīja un aizgāja no dzīrēm zili melni aiz dusmām pret mani. Tā beidzās šis jaukais pārpratums. Bet tagad ej gulēt, lai rīt tev, brāli Indriķi, būtu skaidra galva. Tik skaidra, ka tā zinātu, ka cilvēkam nav jāspriedelē tur, kur jau ir pasacīts priekšā tas, kas izdarāms pašam un citiem par prieku un labumu.

Cellē Jaunais Velns priesteri jau gaidīja. Priesteris Indriķis nelikās uz lāviņas gulēt, kā to bija vēlējies bīskaps, bet palika nomodā pie saviem rakstu darbiem.

Priesteris palika stiprs savās šaubās tikai līdz pusnaktij — līdz velnu stundai. Kā zināms, šai stundā visai nera- dibai ir lielāka vara nekā citā dienas vai nakts laikā, un šo patiesību apliecināja arī priesteris Indriķis. Velnu stunda vēl

-^nebija galā, kad viņš, izmisuma sviedrus svīzdams, sāka apšaubīt savas patiesības taisnīgumu un stiprumu.

—   Katra patiesība ir patiesa tik ilgi, kamēr to .aplūko no vienas puses, — priesteris sprieda. — Bet, kā zināms, nekam pasaulē nav tikai viena puse, un tāpēc tikai ar dieva ziņu ir iespējams pasacīt, kura no dažādām patiesībām ir pati īstākā, nevis tukšs māns vai krāpšana. Cilvēki nodzīvo mūžu, tautas nodzīvo veselus Jaikmetus, itin kā sviedros pūlas noskaidrot īsto patiesību, bet nespēj to izdarīt. Tas ir — pat negrib to izdarīt, jo var izrādīties, ka viņiem tā ir bīstamāka par visļaunāko nepatiesību. Nu protams — kaut kādu patiesību viņi ik brīdi daudzina par'īsteno patiesību, bet, raugi, aiziet gadi, un pat bez īpašas pierādīšanas visiem kļūst redzams, ka. platām mutēm, daudzinātā patiesība ir tikai pašapmānīšanās vai apzināti piekopta slepena nelietība. Tāpēc, priesteri Indriķi, labi apdomā, vai tā patiesība, kuru tu raugi aizstāvēt, arī nav māņi un mirāža, kas tev var nodarīt vienīgi nelabojamu ļaunumu. Varbūt īsto patiesību ir atradis bīskaps un ir noziegums, ka tu nespēj viņa patiesību nedz saprast, nedz aizstāvēt.

Kaut cik nomierinājies, priesteris Indriķis atlaidās uz cietās lāviņas, lai apgultos, bet miegs no viņa bēga. Drīz viņu no jauna pārņēma šaubīšanās.

—   Vai' mani šais stundās apstājis sātans?. — viņš šaus-, mās čukstēja. — Es skaidri zinu, ka tā ir negoda un nepateicības balss, kas rauga rnani apmulsināt un mudina piekrist visam tam, ko saka bīskaps, bet kam neticu es pats.

Jaunais Velns atsacīja:

—   Sātans tevi būtu apstājis tad, ja tu saceltos pret bīskapu, kurš ir svēts virs un tāpēc cienījams un godājams. Sātans nekad nemudinās piekrist tam, ko vēlas visusVētā baznīca.

—   Tu maldies, draugs. Sātans reizēm uzmetas arī kā svētu vīru aizstāvis, bet pēcgalā izrādās, ka tas ir aiz skaidras viltniecības darīts.

—   Varbūt tu gribi sacīt, ka bīskaps Alberts ir viltnieks? Cilvēks, kas neciena tos, kas ir augstāk par viņu svētās baz- nicas amatu kāpnēs, neciena arī to kārtību, kādu šie vīri'nodibinājuši un aizstāv. Par to grēcinieku aizsniedz taisnīgs sods — ja ne šajā, tad viņā pasaulē.

Jaunais Velns uzdzina priesterim Indriķim atkal tādu nemieru un izmisumu, ka priesteris savās spailēs, bīskapu un pasāuli aizmirst gribēdams, klusi atstāja savu celli un slepšus devās pie tirgoņa sievas Margaritas. Viņam vajadzēja

labu brīdi paklusu klauvēt pie Margaritas logi», līdz viņš iekšā dzirdēja kāju švīkstoņu un Margarita pavēra durvju spraugu.

Margarita bija dusmīga.

—   Kāds velns tevi šurpu atdzina? — viņa noprasīja, durvis auklā aizsietas paturēdama.

—   Vecā Velna jaunākais dēls, — Jaunais Velns priestera Indriķa balsī atsacīja, jo viņam bijajautrs prāts.

—   Nekauņa! — apslēpti iekliedzās Margarita. — Droši vien esi citu sievišķi sameklējis, ja pēkšņi vari mani veselu nedēju aizmirst un tad šeit atnākt pasmieties.

—   Es nevienu sievišķi neesmu sameklējis. Es šais dienās esmu izcietis mokas, kādas pat visbriesmīgākajam pagānam nenovēlu.

Un priesteris Indriķis izstāstīja, kādās sprukās viņu iedzinis bīskaps Alberts. Tad Margaritas sirds atmaiga un viņa atsaitēja durvis.

- Tas vecis ir gudrs, — Margarita sacīja, kad viņi abi atradās istabā, kur tumsā bija a'pjaušama Margaritas gulta. — Np mūsu prieka viņš grib izdabūt sev labumu, kaš ir vēl lielāks nekā tas, kas atvēlēts mums. Bet galvu lauzīt un sirdi lieki skumdināt šeit nav iemesla.

—   Nē, tā tu nesaki. Man nekur nav miera, tik briesmīgi tas ir.

—   Tad es varu jautāt: kas tavai sirdij ir dārgāks — es, dzīvs cilvēks, vai tā patiesība bn taisnība, ar kuru tu noņe- mies, bet kas ir* bez miesas un dvēseles un tāpēc auksta un nekrietna.

Kad vīrietis, kas atradās nakts tumsā viņas istabā, nekā neatbildēja, Margarita runāja jau īsti uzstājīgi:

—   Es redzu, ka tu mani nemaz īsti nemīli, kaut gan iepriekšējās nedēļās to esi desmitiem reižu apzvērējis. Ja tu īsti mīlētu, tev nekādas grūtības izšķirties, ko darīt, nebūtu.

Priesteris Indriķis izskatījās tik panīcis, ka Margarita iežēlojās un noglāstīja sava viesa kailo pakausi. Viņa pietvīka iekārē un klusi murrāja:

—   Kura sieviete savā reizē nemēģina pamocīt vīrieti, kurš viņu mīl? Vai es lai rīkotos citādi? Bet tagad nelauzi galvu par tām likstām, kas tevi „piemeklējušas, nodosimies tiem priekiem, kuru dēļ tu esi nācis, un tu redzēsi, ka rīta pusē, kad dosies projām, tev uz sirds būs mazāk smaguma.

Margarita šai naktī bija tik mīļa un jauka, ka no rīta patiesi priesterim Indriķim viņvakara sirdsapziņas mokas šķita pārspīlētas un pat liekas.

—   Mans virs acīmredzot drīz pārstās vārguļot un ciest, — Margarita sacīja šķiroties. — Tad man laikam Rīgā vairs palikt nebūs iespējams. Esmu nolēmusi atgriezties pie saviem tuviniekiem Gotlandē. Brauc man Ildzi — un tu būsi no bīskapa jūga vaļā.

Kad priesteris Indriķis dzirdēja Margaritas vārdus, viņam šķita, ka šai rīta stundā no jauna lavās klāt sātans. Ja viņš paklausa Margaritai, tad viņam jāpamet priestera amats, un svešajā pusē viņš nevienam nedrīkst sacīt, kas bijis agrāk. Bet vai tas cilvēks, kas pamet priestera amatu, līdz ar to neapliecina pasaulei, ka ir kļuvis par elles valdnieka kalpu? Margaritai viņš tomēr tai rītā par šīm savām domām nesacīja ne vārda.

Priesteris Indriķis atceļā uz celli sastapa bīskapu. Bīskaps apjautājās:

—   Vai brālis Indriķis labi gulēja?

Kamēr Indriķis vēl meklēja vārdus atbildei, bīskaps sacīja, rīta mākoņus Uzmanīgi pētīdams:

—   Gotlande ir dieva svētīta zeme, bet es nedomāju, ka īstam vīram būtu lietderīgi samainīt Rīgu ar Gotlandi. Es pazīstu šo salu, jo pie tās šad tad esmu piestājis, kad no Vāczemes ar jaunajiem dieva karotāju pulkiem devos šurp uz Rīgu.

Priesteris Indriķis, kamēr bīskaps pētīja mākoņus, bija atradis vārdus atbildei, un, kad viņš tos sacīja, varēja domāt, ka bīskapa piezīmi par Gotlandi nemaz nav dzirdējis. Priesteris sacīja:

—    Lai slavēts visužēlīgais bīskaps! Viņa kalps jau pusnakts stundā bija atzinis, ka ir alojies, un tāpēc pagājušo nakti pavadīja spirdzinošā miegā. Tuvākajās dienās es iesniegšu jaunu rakstījumu par pieredzējumiem igauņu ♦zemē.

—   Dari to, mans brāli! Sevišķi man patīk, ka tavos sa- rakstījumos nav to rupjo vārdu kļūdu un stila negludumu,

bez kā nav brīvs neviens rakstu pratējs šai zemē.

* * *

Priesteris Indriķis sēdēja un rakstīja, urK Jaunais Velns bija turpat blakus. Viņam joprojām patika noņemties ar šo priesteri.

«Viņš ir amizants, šis priesteris. Viņš grib sadarboties ar neliešiem, bet pats nebūt nelietis. Tāpēc viņš dzivo ar nemierīgu sirdi, un tas man patīk. Viņam pietrūkst spēka atteikties bez sirdsapziņas ēdām 110 gudrībām, kuras viņš iemācījies agrāk un kuras viņam kļuvušas par pamatu ļaunā un labā-novērtēšanai. Te nu redzams, ka par visu ļaunāka ir šī iepriekšiemācīšanās. Palūk, palūk, mans priesteris raksta kaut ko līdzīgu tam, ko es tikko sacīju. Viņš raksta uz liekas lapas, sev sirdi mierinot un īstos vārdus hronikai meklējot. Viņš pat nepadomā, ka sabojā šādā niekkalbībā labu pergamentu.»

Priesteris Indriķis patiesi rakstīja pilns satraukuma un naida, vienīgi lai seVi nomierinātu. Viņš rakstīja ātri, pēc rindu glītuma necenzdamies.

«Lai cilvēkus atradinātu no domāšanas, viņus organizē svētnieku pulkos un ordeņos. Tur viņiem pasaka priekšā, kas jādomā. Tas, kurš vislabāk prot domāt tā, kā priekšā sacīts, tiek cildināts kā viskrietnākais un viscienījamākais.»

Jaunais Velns priecājās par šiem priestera vārdiem, bet tūdaļ pamācīja:

—   Sirdi tu esi atvieglojis, un pietiek. Sīs rindas tu tūdaļ iznīcini, jo var gadīties, ka uzrodas kāda acs, kas tās izlasa un izlasīto pastāsta bīskapam.

Kad Indriķis uzrakstīto bija saplēsis, Jaunais Velns mācīja hronistu tālāk:

—   Tātad notikumi, kuri bīskapam var būt nepatīkami, nav hronikā pieminami. Tas tāpēc, ka nelietība, ja vēlāk netiek pieminēta un ir aizmirsta, nemaz nav notikusi. Allaž jāatceras, ka ikviena radība, kura zinātu itin visu, kas-pasaulē noticis un notiek, būtu iznīcināma — jo ātrāk, jo labāk. Tāpēc-pasaules kārtība ir tāda, ka cilvēķs piedzimst pavisam bez zināšanām, tā sakot, muļķis, un viņam viss jāmāca no sākta gala. īsteni labi būtu, ja cilvēks iemācītos tikai to, kas vajadzīgs, to, kas ir no pāvesta vai ordeņa lielmestra par labu atzīts, bet, par nelaimi sev un citiem, cilvēkbērns šo to iemācās arī pēc sava prāta, un tad pasaulē rodas daudz nekārtību un sajukšanu. Tagad tu pais sapratīsi, ka visu godību un negodību zināšana ir ļaunāka par indi.

Priesteris izrādīja pietiekamu attapību Jaunā Velna mācīto gudrību apjēgšanā, tāpēc tad, kad pēc dažām dienām viņš aiznesa bīskapam no jauna uzrakstītās piezīmes par nesenajiem notikumiem igauņu zemē, bīskaps, tās izskatījis, bija stipri apmierināts.

—   Tagad ir daudz labāk, — bīskaps sacīja. — Tagad jau ir tā uzrakstīts, ka tavas rindas gandrīz var pasaulei rādīt, liet drošāk to varēs zināt, kad tu aprakstīsi vēl kādu darbu, ko mēs drīzumā pastrādāsim dievam un jumpravai Marijai par svētību.

Kad priesteris Indriķis devās projām, bīskaps viņu uz bridi aizturēja, jautādams:

—   Vai tas tirgonis, ar kura dvēseles glābšanu esi bijis allaž rūpju aizņemts, vēl arvien ir pie dzīvības?

—   Dievs viņu vēl nav aizsaucis savos mājokļos.

—   Lūdz dievu, lai tas atļauj viņam-šo pasauli skatīt ilgāk, —r pamācīja bīskaps. — Lūdz dievu, mīļo brāli

Bīskaps aizgāja, un priesteris Indriķis, vīrs pusmūžā, brīdi stāvēja kā izpliķēts.

—   Viņam patīk gan iekost, gan parādīt to, ka.viņa acs redz visu, — priesteris murmināja dusmās un apbrīnā.

Uz kādām dienām Jaunais Velns atgriezās Kangaru kalnos pie tēva un mātes. Dēlu smaidošu un apmierinātu redzēdama, Velna Māte apraudājās no prieka: kā redzams, dēlam Rīgā paticis. ,

—   Ir labi, ka dēli ir apmierināti ar savu dzīvošanu pasaulē, nevienam tēvam nevar būt lielāks prieks, — sacīja Vecais Velns, dēlā noraudzīdamies.

—   Bet kas īsteni tev tai Rīgā patika? — Vecais'Velns nojautāja, kad pirmā atkalredzēšanās līksmība bija pāri. — Es, kā tu zini, tai pretīgajā pilsētā nogarlaikojos līdz nāvei. Nebijis tur tas izkaltušais pātarnieks, es pat nezinu, kā būtu tās dienas izturējis.

—   Nesaprotu, pa kuru brīdi tādā pilsētā kā Rīga lai būtu garlaicīgi, — Jaunais Velns runāja možs un spēka pilns.

Jaunais Velns izstāstīja visu, ko redzējis un ko darījis pats. Arī to, ka viņš mācījis priesteri Indriķi rakstīt šīs zemes hroniku.

—   Hroniku? Kas tas ir —.hronika? — Vecais Velns po- jautāja aizdomīgi, sirmās uzacis sacēlis. — Agrāk šeit nekas par tādām netika dzirdēts. Paklau, māti Hronika — vai tu esi kaut ko par tādu dzirdējusi?

—   Neesmu dzirdējusi, — Velna Māte atsaucās no aiz- krāsns, kur bija ielīdusi pasildīties, jo tai dienā pūta ass ziemelis un tādās reizēs viņai sāpēja kreisais acu zobs.

—   Tu dzirdi? Ari tava māte par tādām hronikām neko nav dzirdējusi.

—   Agrāk nebija, bet tagad būs hronika ari šajā zemē. Ar to šī zeme tuvosies gaišākajiem nostūriem pasaulē. Hronika — tas ir tāds sarakstījums, kurā izlasāma skaidra liecība par to, kas kādā zemē ieverojams noticis. Tagad tādu hroniku sagribējis Rīgas bīskaps. Lai tajā būtu aprakstīti svētās baznīcas un ordeņbrāļu darbi. Man gan šķiet, ka pirmām kārtām šis bīskaps grib, lai būtu aprakstīti viņa darbi, jo šie bezastaiņi, kas saucas cilvēki, ir ļoti kāri uz uzslavām. Gluži neticami kāri.

—   Viņu darbi? — Vecais Velns pārprasīja, aiz izbrīna pat kājās pieceldamies. ,— Ko tad šie tādu paspējuši pastrādāt? Neviens viņu darbs taču nav tālāk pasaulē pamanāmsl Ne velna spļāviena vērts nav tas, ko'viņi šeit darījuši.

—   Paši viņi domā, ka ir daudz padarījuši, — Jaunais Velns sacīja mazliet nedroši, tēva dusmas un īgnumu noklusināt gribēdams.

—   Vai gan katras dienas niekošanos vajag rakstos zīmēt, lai tā paliktu zināma paaudžu paaudzēm?

Vecais Velns iegrima domās, pēc brīža viņa acis iemirdzējās.

—   Varbūt pasaulē tādas hronikas vajadzīgas gan, — viņš sacīja. — Lai pierakstītu to svarīgāko, kas noticis. Patiesi — daudz labu darbu aizmirstas pašam, Un nākamās paaudzes tos nezinās nepavisam.

Vecais Velns nogrima atmiņās. \

—   Kurš gan tagad droši zina, kā mēs ar dievu kādreiz Zemi taisījām? — Vecais Velns sacīja ar veca vīra skumjām vaigā. — Kādu nieku par viņējām dienām runā arī mūsu laikos, bet tās ir diezgan tukšas pļāpas, jo skaidri nezina neviens, kā- toreiz notika. To, ka taš biju es, kas dievam pašas krietnākās dūņas atnesa, no kā šo pasauli uztaisīt. To, ka dievs bija Zemi iztaisījis garlaicīgi glumu, bet ar kalniem un gravām Zemi izrotāju es. Tie bija savādi laiki un savādi gadi. Taču es tev sacīšu, mans dēls, — skaistāku dienu manā mūžā nav bijis. Par šīm tālajām dienām gan varētu rakstīt hronikas, bet tādu hroniku diemžēl nav, un mums toreiz, pasauli taisot un iekārtojot, nemaz neienāca prātā, ka visu darīto vajag kādam aprakstīt. Mēs nebijām tik godkārīgi. Un vēl — cik daudz nenoņēmāmies ar šo pašu cilvēku, kura dzimums tagad tekalē Rīgā. Tev jāzina, ka dievs visu taisīja un ierīkoja tā, itin kā pats savu darbu tīši sabojāt gribēdams. Bet varbūt viņš slepenībā cerēja, ka es viņa radīto pielabošu vai pārtaisīšu. Man šķiet, viņš pats juta, ka viņam piemīt izdomas nabadzība, un tāpēc klusībā gaidīja, kad pie viņa darinājuma arī es pielikšu roku.

Jaunais Velns jau agrāk bija dzirdējis tēvu stāstām par laikiem, kad tēvs kādreiz kopā ar dievu no krietnām bezdibeņa dūņām taisījis pasauli, un Jaunajam Velnam bija garlaicīgi.

—   Es drusku izvingrināšu kājas, — viņš ieminējās. — Rīgā staigāt iznāca pieticīgi, un es jūtu, ka kļūstu tāds kā smagāks.

—   Paskraidies gan, dēliņi — Velna Māte dēlu pamudināja. — Ja jauns vīrišķis ir resns, viņš ne pēc kā neizskatās.

Jaunais Velns aizskrēja uz Mālpils pusi, norāva kādai rijai jumtu, izpluinija kādu siena kaudzi, bet juta, ka prieka par to viņam maz.

«Es vairs neesmu nekāds puika, kam ir prieks par tādu niekošanos,» viņš nodomāja, un viņam bija drusku žēl, ka agrākais prieks pazudis. Jaunais Velns atgriezās mājās.

—   Tev ir jāzina, ka tolaik mēs viens bez otra, kā šķiet, nemaz nevarējām dzīvot, — tēvs joprojām stāstīja, itin kā dēls nemaz nebūtu projām bijis. — Mēs bijām kā divi aušīgi puikas, kam lopi katram savā platībā ganāmi, bet kam sirds velk un velk iet kopā un pastrādāt kādas blēņas, kas sagādā sirdij prieku. Ak — maz, pavisam maz no tiem laikiem mūsdienās zināms. Hm!,., Tomēr tolaik vajadzēja kādu, kas visu pieraksta!… Piemēram, kā raka Daugavu, tas kaut cik mūsdienās ir zināms, bet, kā ierīkojām Juglu, — kurš to zina pateikt? Bet kādreiz taču šīs upes nebija, un tagad tā ir. Bez darba un savas ziņas tā neradās. Nē, pasaulē nekas gluži no sevis, vien nerodas. Kādam ir rokas jāpieliek, un zināšanai ir jābūt. Bet cik vēl upju netek gan pa labi, gan pa kreisi, cik ezeros zivis nepeld un vēži nerāpo, par tiem visienrbija kādreiz jādomā.

Vecais Velns izgāja laukā, nostājās Kangaru kalnu kraujā, raudzījās pāri purvu vienmuļībai un, agrākos laikus kā dzīvus iedomādams, sacīja, kaut ari neviens viņa vārdos neklausījās, jo jaunākais dēls bija palicis pie mātes:

'— Lūk, šos darbus, kad tie tika strādāti, vajadzēja aprakstīt. Tā būtu īsta hronika, ikvienam vajadzīga hronika — gan kalniem, kas -tagad stāv gatavi, gan upēm, kas tek, mūžam mainās un tāpēc nekad nav gatavas, gan ezeriem, kas ir slinki un kūtri. Bet' tā Rīgas bīskapa hronika… Saki — vai patiešām ir vērts pierakstīt to, kurā gadā un dienā Rīgā izdarīta kārtējā viltniecība vai ari šai zemē mūžīgajos karos nobendēts kāds vīrs vai sieva? Tad vajadzētu arī tādu hroniku, kurā būtu izlasāms, kādā dienā un stundā esmu purva ^ akacī iemērcis savu asti, kad tā kļuvusi netīra.

Vecais Velns pagājās uz Ogres pusi, bet viņš'bija tik ļoti domās nogrimis, ka aizmirsa gaisos palaist kādu viesuli, un tāpēc ogrēniešiem šī diena pagāja mierīga un rāma; Mājās atgriezies, Vecais Velns pasauca savu veceni un, pirms vēl saule bija rietējusi, devās pie miera, kluss un mierīgs gulēja arī Jaunais Velns, un tai pusnaktī neviens vientuļš ceļa gājējs netika nobaidīts, tāpat mierīgi nakti pārlaida visi sievišķi, vienalga, kur tie atrastos un lai cik vientuļi tie būtu bijuši.

* * *

No jauna uz Rīgu Jaunais Velns devās rīta mijkrēslī. Viņš gribēja laikus aizspēt, lai varētu paraudzīties, vai priesteris Indriķis joprojām labprāt naktis pavada pie tirgoņa sievas Margaritas.

To padzirdējusi, Velna Māte mierināja dēlu:

—       Sīs vajadzības dēļ tev nav jāsteidzas, mazais. Tavs tēvs viņus abus, kā dzird, savedis kopā tik izmanīgi, ka velnam turpmāk pie viņiem nav savi nagi jādzesē.

Jaunais Velns alka pazust no tēva un mātes acīm jo ātrāk un tāpēc bilda:

—       To nevar droši zināt. Pa vidu jaucas šis bīskaps ar saviem pātariem un krustu mešanu, un tāpēc nevar droši pateikt, vai viss iet vajadzīgo gaitu.

Vecais Velns, klusībā sekojis dēla un mātes sarunai, sapīka:

—       Steidzies, steidzies! Es redzu, ka mēs ar māti neesam pietiekami gudri un labi, lai tu vēl kādu brītiņu paliktu kopā ar mums.

Vecais Velns piecēlis un, uz dēlu nepaskatījies, devās laukā pa durvīm. Mātei viņš sacīja:

—       Uz pusdienām atpakaļ nebūšu. Es aizeju drusku paskraidīties pa Lubānas klāniem.

Kangaru kalnus atstāja ari Jaunais Velns. Jau pēc īsa brīža viņš bija Rīgā.

Tirgonis joprojām vēl mira, bet galīgi nenomira, un Jaunais Velns nosprieda, ka tirgoņa mājā derētu viltniecei sarīkot mazas nepatikšanas.

«Mums, vīriešiem, kaut cik jāturas uz vienu roku, citādi .sievišķi sāks mums pa galvu dancot,» viņš sprieda.

Tāpēc viņš labpatikā berzēja rokas, kad tirgonis savu sievu, kad tā pienesa ēdienu, uzlūkoja un pārsteigts ievēroja, cik viņa miesās kļuvusi kupla.

—       Paklau, Margarita! — tirgonis sacīja bez. ļaunām aizdomām. — Kad tevi uzskatu, var nodomāt, ka tu esi ceļā uz gaidībām.

Margarita satrūkās, bet tad attapa un atsacīja dusmīgi, lik dusmīgi, ka vīrs bija pārsteigts par sievas asumu:

—   Resna? Ak es esot resnai Mels, bet apdomā, kol

Viņa sāka steidzīgi skaidrot lietišķi:

—   Kā lai es nekļūstu tāda… tāda.,, pilnīgāka miesās, ja man mēnešiem pa mā-ju vien jādzīvo? Es esmu kā piesieta pie šim istabām, esmu iesprostota kā pīle krātā,' kad rudenī grib, lai tā pieņemas īstajā svarā.

—   Tad raugi vismaz mazāk ēst, — vīrs, par sievas straujumu apskaities, īsi noteica.

—   Tev viegli dot padomu, jo tu nekad neesi bijis nekāds lielais ēdājs. Tāpēc tev vieglāk arī ļaunā kaite piemetās. Bet man, kā" zini, ēdiens pie sirds gājis vienmēr.

—   Jā, tā ir bijis. Taču pēdējā laikā, kā esmu ievērojis, tu esi ēdusi tik daudz, kā nekad agrāk netika redzēts. Tikai to neesmu pavērojis, vai visvairāk tu neesi uz sāļu un skābu.

—   Sāļš un skābs man piesējis dūšu visu mūžu, — sieva atsacīja, un arī tagad viņas vīram nebija saprotams, kāpēc sievas balss ir neiecietīga un asa.

«Tēvam taisnība: šai namā viss iet pareizu gaitu,» Jaunais Velns nosprieda. «Mani padomi viņiem nav vajadzīgi, lai sāktos ķīviņi. Turpmāk es vairāk rūpju varu veltīt priestera skološanai dzīves gudrībās. Cik vērojams, labi padomi hronikas rakstīšanā viņam joprojām derīgi. Par to nav jābrīnās, jo Šis ir tāds darbs, kur -pat treju mūžu par maz, lai to iemācītos pilnīgi.»

Priesteris Indriķis bija patlaban noliecies pār saviem pergamentiem, kad Jaunais Velns caur skursteni nokļuva viņa .cellē. Nosmirdēja sodrēji, un priesteris pacēla galvu. Aizdomīgi paraudzījies apkārt un neko neieraudzījis, priesteris sprieda skaļā balsī, nezinādams, ko rakstīt tālāk;

—  Vajag atrast to patiesību, uz kuras balstās laiku un laikmetu uz priekšu iešana. Tas ir pats galvenais, viss cits ir blēņas un niekkalbība.

Jaunais Velns atsēdās uz palodzes un sacīja priesterim:

—   Blēņas un niekkalbība ir tava prātošana! Vai nejūti, ka tu visu laiku klibo kā apskādēts zirgs? Jo tālāk, jo ne- labāk. Pat to pilnā skaidrībā tu neapjēdz, ko tas nozīmē, ka bīskapam tava klaberjakts nemaz nepatīk. Ka viņam kādā dienā pacietības mērs var .būt pilns.

—   Es meklēju patiesību, "meklēju ar visiem dvēseles spēkiem, kā dieva kalpam pieklājas darīt, — svešu balsi iedomājies padzirdam, priesteris Indriķis samulsis raudzīja sevi aizstāvēt. Lai raudzītu saskatīt runātāju, viņš no jauna pacēla galvu, bet, tā kā skatienu pievērsa celles kaktu puskrēslai, nevis loga gaišumam, tad nevienu nepamanīja.

Svešā balss turpināja:

—   Kā tādi Patiesību! Patiesību teicas meklējam visi, kas pienākti nepareizā spriešanā un prātošanā. Vai tā nav : kaidra nelietība? Tādai nelietībai patlaban, savas celles vientulībā paslēpies, tagad nododies ari tu.. Taisnojies pa- • .jules un savas grēcīgās sirdsapziņas priekšā? Tu saki — (.•V jāatrod patiesība, uz kuras balstās laiku un laikmetu uz priekšu iešana. Vai nejūti, ka- patlaban tu negodīgi blēžojies? I avs bīskaps sen šo patiesibu ir atradis, un tev pieklājas vienīgi čaklā pazemībā viņam uzticēties un paklausīt. Viņš to zināja jau tad, kad no tālās aizjūras ieradās Daugavas krastā. Sī patiesība ir tikpat vienkārša, cik pareiza, — ja cilvēkam ir spēks un vara, tad viņam ir arī visīstenākā laikmetu patiesība. To gluži labi apjēdzi arī tu pats, bet tu esi jēra dvēsele un tāpēc raugi aizklīst pārgudrībās un nodoties savas celles vientulībā smilkstēšanai. Kā slapjš, nosalis kucēns! Vai tev kauna nemaz nav? Vai tava bīskapa patiesību jau .sen neskandina viņa kalpu pulks dienu un nakti, cik tālu vien ausis saklausa? Tikai tu vēl raugi niķoties,. kaut ar sirdi un dvēseli alksti savam bīskapam pa prātam izdarīt. Par ko tu sevi turi šaubās? Vai lielāks muļķis un nejēga pasaulē pieredzēts?

—   Mana sirds bez viltus kāro, lai rindas, ko uzraksta mana roka, pasaulei vēstītu patiesību, kas nekļūtu par nepatiesību, lai ari cik mūžu paietu. Lai neviens nevarētu sacīt, ka esmu veltīgi iztērējis dienas, ko dievs man šai saulē piešķīris.

Pārlicis kreiso kāju pār labo, ar asti pieturēdamies pie loga roktura, Jaunais Velns sacīja Indriķim pretī:

—   Es jau teicu — tev ir jēra dvēselei Tikai tāds applušķo- jies niekkalbis kā tu iedomājas lauzīt galvu tāpēc, ka baidās, kādu tiesu par viņU spriedis nākotne. Kam ir īst.a vīra sirds, tas par tādām blēņām galvu nelauza. Arī tad ne, kad zina, ka izdarās negodīgi un nelietīgi.

, Priesteris Indriķis saprata, ka runātājs viņu tīšu prātu kaitina, un tomēr viņam ļoti gribējās noticēt, ka dzirdētie vardi ir pareizi. Viņš no jauna raudzījās apkārt, un šoreiz viņa skatiens apstājās pie loga gaišuma. Priesteris ieraudzīja sēdam uz palodzes velnu, bet nemaz nesatrūkās. Tas bija pavisam jauns velns, un viņa vaigs bija tik vientiesīgi labvelīgs un draudzīgs, ka priesteris neviļus pieslējās kājās un  gribēja sirsnībā šim radījumam noglaudīt kamiesi. Nezin kāpēc Indriķim pēkšņi šķita, ka viņš ieraudzījis savu senu paziņu.

. Bet Jaunais Velns, kaut smaidīja visapburošāko smaidu, sirds dzijumos neuzticējās priesteru sugai.

—   Iztiksim bez savstarpējiem glaimiem! — viņš sacīja un, kad priesteris nāca tuvāk, piesardzīgi pavirzījās tālāk.

Priesteris Indriķis satrūkās, viņš apjēdza, ka laikam pēkšņi celles vientulībā ieraudzījis ļaunu mirāžu, pārmeta krustu un sauca izbailēs: ' — Atkāpies, sātan! Atkāpies no dieva kalpa!

Jaunais Velns nepaklausīja. Viņš nolēca no palodzes, pienāca pie priestera galda un sacīja, acīm nelabi zibsnot:

—   Es neešmu tas nejaucenis sātans, kuru jūs, švētnieki, esat izdomājliši vientiesīgu ļautiņu baidīšanai un tik- labprāt piesaucat. Es esmu velns, īstens velns. No,krusta zīmes nevienam velnam nav bail, tāpēc neplāties, lūdzams, tik neglīti ar rokām. Mēs, velni, pat -domājam, vai nederētu ari mums šo zīmi pārņemt. Kā zināms, tās aizsegā var pat vislielāko nelietību ērti pastrādāt un līdz mūža galam staigāt pa pasauli visu cienītam un slavētam. Bet — velnu sadrau- dzē par krusta lietderīgumu līdz galam -vēl nav norunāts, tāpēc šī zīme pagaidām kalpo tikai jūsu darbiem un nedarbiem. Nākotne rādīs, kā būs turpmāk. Sēsties, svētais tēvi Tagad tu pats saproti, ka tev šai cellē nav ieroča, ar ko godīgam velnam pretī stāt.

Priesteris paklausīja un apsēdās, un viņa sirdi bija gan bailes, gan pazemība.

—   Mācību stundu šovakar beigsim, — Jaunais Velns sacīja vīzdegunīgi un posās uz iešanu. — Arī tev, cik zinu, vairs nav vaļas, jādodas uz tirgoņa namu Noliktavu ielā.

Tas bija nelabs izsmiekls*— kopš Margarita acīm redzami kļuva miesās kuplāka, priesteris Indriķis viņas namā iegriezās nelabprāt. Arī šai vakarā viņš nebija domājis turpu doties.

—   Es vēl pasēdēšu pie hronikas, — priesteris sacīja.

—   Būtu tomēr prātīgāk aiziet pie tās sievietes. Viņa ir tik muļķa, ka raud, kad tevis nav vairākas dienas redzējusi.' Sievišķim neklājas pāri darīt. Citādi var notikt, ka Margarita visu izstāstīs pilsētā pa labi un pa kreisi.

—   Viņa man jau piedraudēja to darīt, maita! — priesteris nošņācās niknumā un cēlās, lai dotos uz Noliktavu ielu.

* * *

Jaunais Velns Rīgā izstaigāja katru ielu un pārlūkoja katru namu. Vienīgi baznīcās viņš vēl nebija iegājis — viņš baidījās, ka tur varbūt-bīskapa un viņa kalpu vara kopā sanāk tik liela, ka var viena velna spēku un gudrību»pārtrumpot, un tad viņam klātos ļauni. Taču Jaunais Velns vēl patiešām bija jauns, tāpēc viņa prāts bija bezbēdīgs un pārdrošs. Viņš sprieda:

«Nu labi — man apsvilinās muguru, bet kas par to? Es vēl esmu jauns, un visas brūces man sadzīst ātri, ne tā kā manam tēvam. Ir jāriskē. Velns nedrīkst visu mūžu nodzīvot aklā neziņā.»

Un tā kādā svētdienas rītā viņš iejuka baznīcēnu vidū, iegāja baznīcā un atsēdās zem kanceles.

«Šai vietā ir zināmā mērā drošāk,» viņš sprieda. «Seit vismaz no augšas — no priesteru daudzinātajām debesīm man neviens nevar uzbrukt, jo šis kubuls mani mazliet pasargā.»

Jaunais Velns paraudzījās apkārt un drīz saprata, ka baznīca ir tāda vieta, kur kaudžu kaudzēm tiek mesti krusti.

«Tā viņiem ir tāda savāda māņticība — ar tiem krustiem,» Jaunais Velns nodomāja. «Viņi paši tic, ka tiem ir kaut kāds slepens spēks, īsteni tā ir vienīgi cilvēku kārtējā muļķība un ģeķība. Uz tādām lietām viņi ir kāri, un nevar zināt, kāpēc. Lietuvēna krusts — jā, tas ir derīgs, jo pasargā pret lietuvēnu, bet šie?… Noderot itin kā pret velniem. Jāsmejas! Nudien, cik jūtu, man no tiem nav ne silts, ne auksts. Bet es ka muļķis baidījos no baznīcām!»

Lai būtu vēl drošāks šai pārliecībā, Jaunais Velns, asti ērti nolicis uz kanceles trepju zemākā pakāpiena, ar labo roku mēģināja mest krustu. Viņa- rokas bija likās, pirksti ieauguši spalvās, tāpēc nekas lāgā nesanāca.

Kad Jaunais Velns tā sēdēja un nopūlējās, mazs zēns, kas līdz ar rfiāti bija baznīcā un garlaikots skatījās apkārt, pēkšņi iesaucās skaļā bērna balsī:

—  Mamm, skaties, skaties! Zem tā lielā biķera sēž velnsl Un arī met krustus!

—   Klusu, Teodorihl — māte uztraukusies apsauca zēnu. — Velns baznīcā nekad neuzdrošināsies ienākt! Sī ir svēta vieta.

Jaunais Velns dusmīgi paskatījās uz zēnu: ko tas knauķis eeļ lieku troksni? Varbūt, zēnam noticēdami, svētnieki paliesām viņam kaut ko nodara? Bet tad Jaunais Velns nolēma pārbaudīt, cik spēka pret viņu ir priesteriem un mūkiem. Nē, viņš nesēdēs kluss kā pelīte, Viņš parādīja zēnam meli — sārtu kā melnam āzim.

—  Tagad velnēns rāda man mēli! — puika sacīja un paraustīja māti aiz piedurknes.

—       Vai tu klusēsi, palaidni! — māte dusmīgi uzbrēca, — Mājās es tevi nomizošu.

Jaunais Velns ar slaidu loku vēzēja asti un parādīja zēnam garu degunu.

—       To es daru tāpēc, ka tu esi pārāk bezkaunīgs, — viņš sacīja zēnam. — Es tevi izsvēpēšu no baznīcas.

Zēns nepaspēja atbildēt, jo sāka runāt priesteris Indriķis, un gan zēns, gan Jaunais Velns pavērsās pret viņu.

«Jauki runā!» Jaunais Velns priecājās, uz priesteri raudzīdamies. «Ak tu velns, cik labi runā! Tam gan ir galva!»

Priesteris Indriķis gānīja netiklas dzīves piekopējus.

—       Jūs gu|at ar sievām, kas jums nav pielaulātas, jūs tempjat vīnu, līdz jūsu kājas nespēj noturēt nedz jūsu kāri- gos vēderus, nedz jūsu apreibušās galvas.

«Sis virs man patīk, un es viņam palīdzētu tālu tikt, ja viņš nebūtu nokaitinājis rrianu tēvu.»

—       Tagad velns sēž, muti atplētis, un klausās, ko runā priesteris, — zēns ierunājās mātei pie auss. — Priesteris viņam patīk, viņš pat nerāda tam mēli, kā to darīja man.

Māte no jauna iebukņīja zēnu un nošņācās:

—       Es tev saku: neviens velns neuzdrīkstas baznīcā nākt! Sī ir svēta vieta, te viņiem deg kāju pēdas.

—       Tava māte ir muļķe, — Jaunais Velns sacīja zēnam un parādīja savas kājas. — Raugies — manām kājām nekas nekait.

—       Velnēns rāda savu kāju pēdas, tām nekas nekait, —, zēns sacīja mātei.

Māte izveda zēnu no baznīcas. Projām devās arī Jaunais Velns, pie sevis murminādams:

«Tagad es skaidri zinu, ka tā ir vienīgi dažu velnu vidū izplatīta māņticība, ka velniem no baznīcas jābaidās. Svēt- nieki savukārt ar šo gudribu muļķo ļaudis. Bet — varbūt lai svētniekiem tiek šis prieks! Jo tā vien šķiet, ka viņi ir mūsu sabiedrotie, un savējiem, kā saka, ir jāpalīdz.»

Pagājis labu gabalu, velns nodrebinājās:

—       Baznīcu vienīgā kaite ir tā, ka tās ir vēsas. So namu krēslainība ir patīkama, bet no lieka, aukstuma kārtīgs velns rauga izvairīties.

* * »

lai arī kā Jaunajam Velnam Rīgā patika, viņš tomēr savu tēvu. un māti Kangaru kalnos neaizmirsa, gribēja būt labs dēls saviem vecākiem.

Māte viņam tais reizēs allaž centās sagādāt gardāku kumosu un bija nelaimīga, ka dēls mājās garlaikojās.

—   Pie mums vēl viss kā agrāk. Te ir iespējams sanaidot l.ādās mājās vecākus ar bērniem un kaimiņus ar kaimiņiem. Negarlaikojies, dēliņ! Izrīkojies, kā tev labāk patīk. Vai varbūt tev prieku sagādā kādas vecas meitas pabaidīšana pusdienas vai krēslas stundās?

Jaunais Velns noklausījās mātes vārdos, bet lika ļaudis mierā.

—   Rīga viņu ir samaitājusi, — Vecais Velns sacīja sievai. — Nevajadzēja man viņu uz to pilsētu laist.

—  Vai viņš nav ieskatījies kādā jaunā velnenē? Tie sievieši, ja vien ir uzstājīgi, jaunu kundzēnu prātus prot sagrozīt gluži kā virpulī — un puisietis pagalam ir. Mūsu mazulis, mūsu pastarītis, aizpērn palika tikai tūkstoš- gadu vecs! Ak tu mans nabaga muļķītis!

—   Nē, tā laikam nav noticis. Ne jauna velnenc, bet Rīga viņa prātus ir sagrozījusi. Tas ir simtkārt sliktāk. Viņš tiek mācīts uz sīkām nelietībām, bet pats viņš domā, ka tās ir lielas un svarīgas.

Kādu dienu Jaunais Velns pieminēja priesteri Indriķi.

—   No tā vīra var daudz ko mācīties. .Jo īpaši to, kā ar augstākiem kungiem jāsadzīvo.

—   Kam tev tādas gudrības vajadzīgas? — Vecais Velns apskaitās. — Tavs kungs-esmu es, tavs tēvs. Kā es saku, tā pasaulē notiek. Kāpēc tev jāmeklē kungi cilvēku vidū?

—   Pasaulē tagad notiek jaunas modes izvīzēšanās, — Jaunais Velns raudzīja iebilst. — Tagad pat velni nevar dzīvot tā, kā dzīvojuši gadu tūkstošus.

—   Tu esi jauns un tāpēc par dzīvi un dzīvošanu zemes vitsū vēj nezini nenieka! Es tev jau sacīju: viņi noņemas ar niekiem, kuros īstam velnam nav lāga patikas iejaukties. Saki — vai viņi tur, Rīgā, nodomājuši kādu jaunu upi iekārtot, ezeru gaisā palaist vai glītu kalnu sabērt? Nē, nekas tāds nav dzirdēts! Pasauli krāšņāk iekārtot viņi nedomā. Viņi tikai drūzmējas, bezgala tervelēdami tukšgaitā, rūkdami un dūkdami kā mušas vasaras mēnešu beigās, nikni kozdami, kur vien var tikt klāt,'un to viņi sauc par dzīvošanu. Un domāšanu par nākotni!

Jaunais Velns nestrīdējās ar tēvu — bija bezcerīgi uz jaunām domām most radījumu, kam visa dzīves gudrība likās sasniegta jau vakardienā. Mātei mīļi ar asti pakakli pakuti- uajis, Jaunais Velns devās atkal uz Rīgu.

Viņš ieradās laikā — tirgoņa namā patlaban, sākās tracis.

Margarita saposa vira guļasvietu, vīrs raudzījās viņā sa- tumsušu skatienu un sacīja, raudzīdams vārdus izrunāt cik iespējams mierīgi:

—   Tu kļūsti joprojām kuplāka, un pēdējā laikā tas notiek brīnmn strauji. Tu esi kļuvusi jau tik smaga, ka tev ir grūti pieliekties un sienas pusē aizspraudīt palaga malu.

Margarita, dusmās iekvēlodamās, izslējās stāvus.

—   Vai tu domā, ka man ir liels prieks mēnešiem cauri ap tavu gultu noņemties? Bet no tavas mutes nāk smaka, kas piesmirdina visu istabu.

Vīrs zaudēja mieru. Raudzīdamies sievā, viņš iekliedzās spējās dusmās un mēģināja iespert sievai ar kāju.

—   Netikle! Tu esi kļuvusi pretīga netikle!

Vīrs bija tik vārgs, ka viņa kājai trūka spēka un tā nenodarīja sievas miesām ne mazākā ļaunuma. Viņš raudzīja uzbrukt ar vārdiem:

—   Es zinu, kurš ir tas krancis, ar kuru tu esi meņģējusies. Tas ir tas kārnais priesteris, kuru es sev par nelaimi ataicināju šurp pavasarī. Žēlsirdīgais! Viņš, kā redzams, ir par tavu, nevis par manu labumu rūpējies!

Sieva pēkšņi saplaka savā staltumā un sāka raudāt. Raudāja, klusi elsdama, aizņemdamās, tā ka vīram viņas sametās pat žēl.

—   Un ar ko tu, uz manu nāvi gaidīdama, esi nešķīstību dzinusi! — viņš sacīja, un sievai šķita, ka vīra acīs iezadzies valgums. — Ar šo bibeles ērzeli! Ar šo visnešķīstāko sugu, kurai ir gan iespēja pavedināt uz neceļiem, bet no kūras vēl neviens nav kļuvis kādai jaunai meitai vai sievai par vīru. Es aiziešu no šīs pasaules, un ko tad tu iesāksi? Tad vairs nebūs mana aizsega un viņš ies šai mājai garām ar līkumu. Bīskaps viņu pazudinās kā šīs pilsētas lielāko grēcinieku.

Margarita bija pārstājusi elsot, un Jaunais Velns pavēra viņas muti vārdiem:

—   Bīskaps zina, kā ar mums ir. Bīskaps visus savus ļau-, dis liek slepus izsekot un izdibināt. Bet Indriķis bīskapam ir tik vajadzīgs, ka viņš Indriķim neko nedarīs. Vismaz tik ilgi, kamēr pastāvēs vajadzība pēc tās savādās hronikas vai kā to nešķīstību sauc…

—   Bīskaps zina, un tomēr!… — vīrs iesaucās pārsteigumā. Tad viņa acīs apdzisa dzīvīgums, tās šķita kā izsusējuši avoti, viņš iegrima klusēšanā, pagrieza seju pret sienu un gulēja tā nekustīgi, kamēr vien sieva kavējās istabā.

Jaunais Velns steidza pie priestera un iečukstēja tam ausī:

—   Margaritas vīrs šoreiz ir noteikti pie beigām, un tev pieklājas būt pie viņa tai brīdī. Viņ§ mirdams nožēlos visu, ko dzīvē sliktu darījis. Tu tiksi vaļā no sava grēka, un viņu tu savukārt paglābsi no elles liesmām. Steidzies izpildīt svēta vira pienākumu!

Priesteris Indriķis steidzās un atrada Margaritas vīru pavisam klusu. Slimais laikam bija puslīdz drošā ceļā uz svētā Pētera sargāto valstibu. Bet, kad mirējs apjauta, kas ieradies, viņa acis šausmās pavērās nedabiski platas, elpa iegārdzās un pārtrūka. Viņa dvēsele atstāja miesas, 'pirms vēl priesteris bija paspējis aizsākt lūgšanu vai sacīt izlīdzināšanas vārdus. Margarita saķēra galvu rokās un izsteidzās no istabas.

» * *

Nepagāja ilgs laiks, kad Margaritai atskrēja krietni apvēlies puika, un viņa kaimiņiem sacīja:

—   Es nevaru vien. nobrīnīties par mazo: mans vīrs bija savārdzies līdz beigām, uz nāvi slims, bet puisēns, raugiet, cik veselīgs. Brēc viņš savā reizē tā, ka var dzirdēt puse Rīgas.

—   Mēs arī klausāmies, ka viņš ir ar skaļu balsi. Gluži kā svētniekiem, kad tie baznīcā sprediķus teic, —"kaimiņienes atbildēja. — Tev, Margarita, ir laimējies — tevi un tavu dēlu visi ievēro.

Bet bīskaps sacīja:

— Svētā baznīca uzskata, ka kristīgu cilvēku pienākums ir gādāt, lai tirgoņa atraitnes Margaritas puika augtu, kā tas kristīgu ļaužu bērniem pieklājas. Atraitne Margarita mūsu pilsētā ir bez saviem un vīra radiem, tāpēc palīdzīga roka viņai jo vairāk vajadzīga. Es domāju, arī tava roka, mans brāli, būs devīga kādai artavai, lai atraitnes un viņas bērniņa dzīve būtu vieglāka.

Priesteris neiebilda, un bīskaps turpināja:

—» Būtu labi, ka tu tam puikam, kad viņš paaugsies, iemācītu vietējo pagānu valodas tikpat labi, kā tās proti tu pats. Vienmēr ir derīgi, ja zemes pārvaldītāju vidū ir ari iadi cilvēki, kas kaut nedaudz prot valodu, kādā runā ļaudis, kurus uz gaismaš ceļiem vadīt dievs viņiem uzlicis par grūtu, bet neatliekamu pienākumu. Un kā tev, mans brāli, sekmējas tavs lielais darbs pie hronikas sarakstīšanas?

—   Es iztaujāju visus, kas ir redzējuši to, ko nav redzējušas manas acis. Lai to izdarītu; vajag daudz pacietības un laika. Cilvēki ir neaprēķināmi un vieglprātīgi. Visi labprāt atceras kaut kādas muļķībās un pat nelietības, bet pie tā, kur noticis kaut kas labs, viņu prāti nav aizķērušies. Var pat domāt, ka šeit, Daugavas krastos, ir noticis ļoti maz laba.

—   Cilvēka spēks ir vājš, un viņa saprašana maza, — bīskaps sacīja nenoteikti. — Liels un spēcīgs ir vienīgi dievs. Ziemas vidū, kad būs aizsalušas pat tās avotainākās slīkšņas, mēs iesim uz leišu zemi. Tērvetes Viesturs mūs mīļuprāt laiž cauri saviem laukiem, jo leiši allaž uz Tērveti ir raudzījušies ar iekārošanu. Tu iesi līdzi mūsu pulkiem.

—   Viņš ir muļķis, šis Tērvetes Viesturs, — Jaunā Velna pamudināts,-sacīja priesteris Indriķis un bija pārsteigts pals par saviem vārdiem.

Pārsteigts bija arī bīskaps. Viņš ilgi nolūkojās priesterī, tad sacīja kā apbrīnā, kā priesteri nožēlodams:

—   Kādas domas mīt tavos prātos, mans brāli? Par to es, krēslainās vakara stundās vientulībā kavēdamies, esmu do mājis dažu labu reizi. Brīžam man licies, ka tu pats esi bijis ' nesaprašanā par to, vai esi uzticīgs līdz galam mūsu darbam šai zemē vai arī ienīsti to. Tad es sajūtu žēlumu pret tevi, jo vissmagāk dzīvot cilvēkam, kas nes savās krūtīs neizdzēšamu ienaidību, kUru nekad neuzdrīkstas parādīt pasaulei. '

—   Es esmu uzticīgs tam darbam, ko daru šāi zemē un kas ir par svētību dievam tam kungam, svētajai dievmātei un Jēzum Kristum, — priesteris attrauca steidzīgi.

—   Lai tā būtu! Kaut tu šai mirklī nemelotu nedz sev, nedz savam bīskapam. Tad varētu domāt, ka sātans no tevis ir atkāpies uz visiem laikiem.

Kā apmāts priesteris Indriķis atgriezās savā cellē, noslīga ceļos krucifiksa priekšā un sausām, sakaltušām lūpām čukstēja:

—   Es esmu visnelaimīgākais cilvēks, kāds vien ir šai stundā dieva pasaulē.

Jaunais Velns nosēdās priesterim pie labās rokas, un viņi sarunājās augu nakti cauri.

—   Visļaunākais, kas cilvēku var piemeklēt, ir šaubas par tā darba godīgumu, ko viņš dara, — Jaunais Velns sacīja. — Bet — gribi vai negribi — ir jādara dzīvē tas, ko tie cilvēki, kas ir par tevi stiprāki, atzinuši par labu esam. Ja tomēr pasaulei arī tad tiek nodarīts ļaunums, tad tas nav tavs ļaunums vien. īsti tādā reizē tava ļaunuma nemaz nav, jo tu esi darījis tikai to, kas no tevis prasīts. Tava sirdsapziņa ir tīra.

—   Taču cilvēkam ir arī pašam savs prāts un sirdsapziņa un tāpēc arī'paša atbildēšana, — priesteris Indriķis raudzīja

Iebilst. — Ja cilvēks neiedrošinās sevi apliecināt, tad viņš ir nonāvējis patiesību, ko pats izauklējis negulētās naktīs.

Jaunais Velns priekā paberzēja spalvām apaugušās plaukstas un runāja sirsnīgi:

—   Vai tas nebūtu pats prātīgākais, kas vien pasaulē var notikt? Ja visi cilvēki darītu tikai to, ko no viņiem sagaida, vai tad nebūtu mierīga un rāma dzīvošana paaudžu paaudzēm?

Prigsteris Indriķis neatbildēja. Viņš iegrima drūmā klusēšanā.

Pēc dažām dienām viņš piedalījās ordeņbrāļu iebrukumā leišu zemē. Mājās atgriezies, viņš rakstīja nakts klusībā hronikā:

«Tur, pagānu leišu caurdurts, krita ari dažs mūsu bruņinieks, dievam tam kungam savu dvēseli novēlēdams. Bet nekristīto dvēseles kauca, bariem dodamās mūžīgās pazudināšanas ugunīs. Un Rīgā bija lieli svētki un gaviles.»

Citā pergamentā priesteris Indriķis rakstīja:

«Kad cilvēks raksta vārdus, ko viņa sirds atzīst par nepatiesiem, viņš bruģē savai dvēselei ceļu uz mūžīgām mokām elles ugunīs. Vai es to nedaru šajā brīdī un pie tam svētnieku cellē? Pasaule ir pilna viltniecības, un vai nenotiek tā, ka ik cilvēka galvenā nodarbība dzīvē ir ceļa bruģēšana savai dvēselei uz elles ugunīm? Vai ar manu bīskapu nav tāpat? Viņš sakās nesam kristjetību šejienes, pagāniem, bet īsteni viņš grib nostiprināties Daugavas un Gaujas krastos, lai vāczemnieki drošāk varētu aizkļūt uz Pleskavas un Nov- gorodas tirgiem. Un vēl tālāk. Vietējo pagānu pievēršana kristīgajai ticībai bīskapam rūp vismazāk.»

Jaunais Velns izlasīja abus rakstījumus. Viņš pamācīja:

—   To otro tu rītausmā iznīcini. Tas noderīgs tikai tavām acīm un arī tad tikai nakts tumsībā. Joprojām tu neesi savu dvēseli atdevis darbam, ko tev uzticējis bīskaps. Kamdēļ tu atkal un atkal, savā cellē paslēpies, raugi sacelties pret Dievu to kungu? Laiks, sen laiks tev šo aušību pārspēt.

Vecais Velns nepacietīgāk nekā agrāk gaidīja Kangaru kalnos ierodamies jaunāko dēlu.

—    Paklau, mazais! — viņš sacīja, tikko dēls parādījās. — Vai tu nevarētu uzrakstīt hroniku par tiem darbiem, ko es savā velna mūžā esmu pastrādājis? Tev būtu ko rakstīt atliku likām, nevis kā tam Rīgas niekkalbim. Savulaik ir strādāts, sviedriem vaigā strādāts, līdz pasaule tapa puslidz gatava.

Jaunais Velns atbildēja izvairīgi:

—   Cik atceros no taviem agrākajiem stāstījumiem, tu visu savulaik tiki darījis kopā ar dievu. Izklausījās pat, itin kā tu būtu bijis pie dieva par kalpu, vai.

Tā bija bezkaunība, ko atļāvās Jaunais Velns, bet Vecais Velns tik ļoti bija aizņemts ar savām domām, ka nepamanīja izsmieklu dēla vārdos.

—   Varētu tādā hronikā ierakstīt, teiksim, kā koki dabūjuši zarus. Pavej, kā tas notika! Dievs kokus bija iztaisījis pavisam bez izdomas, aplam muļķīgus — gludin gludus, bez zariem. Iedomājies pats, mazais, kāds tolaik izskatījās mežs, — ne tur bija pusdienas laikā tīkamas ēnas, ne putniem kur ligzdas vīt un jauki padziedāt! Bet tad kādā dienā aiz manas izrīcības koki dabūja zarus. Vai tas nav notikums, kas katrā ziņā būtu ierakstāms hronikā? Es varētu pat pasacīt, kurā gadā un dienā tas notika. Pieraksti, mazais. Tas atgadījās…

—   Kokiem zari, cik atceros no taviem agrākajiem stāstiem, radušies aiz tavas muļķības. Dievam pakaļ ērmodamies, tu esot zāli pļāvis nevis ar izkapti, bet ar kaltiņu, un tas nejauši iestrēdzis kokā.

—   Tā bija, es to nenoliedzu, bet, redzi, kokiem zari radās, un tas ir galvenais. Tomēr tev laikam taisnība — es visu darīju kaut kā citādi, nekā strādāja mans pretinieks, ko ļaudis sauc par dievu. Mēs darījāmies, un pasaule tapa arvien krāšņāka un pilnīgāka. Man nav skaudības — raksti, mazais, tai hronikā arī par viņu, manu pretinifeku. Tādā hronikā, jāraksta tikai tas, kas patiešām ir bijis, un velns patiesību nekad nenoliedz. Mēs neesam tik skaudīgi un sīkumaini.

Jaunajam Ve.lnam nepatika tēva pļāpāšanā, un viņš nolēma tēvu pakaitināt ar gudribām, ko bija samācījies Rīgā.

—   Patiesība pasaulē nekad nav par visu svarīgākā, — viņš sacīja. — Tāpēc gudri ļaudis hronikās raksta; kā vajadzīgs, un nevis tā, kā atgadījies dienu tecējumā.

—   Tad iznāk tā, — Vecais Velns teica nicinoši, — ka es, teiksim, zinu, ka koki zarus dabūjuši ceturtdienā, bet Rīgas bīskapam patīk rakstīt, ka tas noticis piektdienā, un taisnība ir viņam, nevis man? Un tāda muļķība tiek ierakstīta hronikā un kļūst par patiesību, kas godināma laiku laikos!

—   Ceturtdienā vai piektdienā! — Jaunais Velns iesaucās ērcīgi. — Kāda tam nozīme? Bet tādās grāmatās tiek ierakstīts, piemēram, ka kokus ar visiem zariem radījis tavs pretinieks dievs, un tu nemaz netiec šai darījumā pieminēts. Visa

Rīgas bīskapa un viņa sadraudzes patiesiba ir tāda, ka viņi tevi pasaules radīšanā un iekārtošanā nemaz nepiemin. Vismaz ar labu vārdu ne. Viss, kas pasaulē ir radies, tiek pieminēts kā tava pretinieka dieva nopelns.

—  Tad nu gan ir saradusies krāpnieku draudze zem saules! — Vecais Velns nopūtās.

Viņš iegrima atmiņās.

—   Toreiz, kad pēc zvēru un putnu radīšanas pasaulē palaidām cilvēku, man viens it kā čukstēja pie auss: ar šo radījumu jūs abi pasaulē palaidīsit nelaimi, kuru jums pašiem nebūs spēka apturēt. Sī nojausma tagad kļūst par īstenību, bet ko nu vairs darīt, kā nu vairs «iīdzēt! Ar cilvēka radīšanu notika tā. Es tikko biju iznācis no akača un sildījos saulē, lai slapjums apžūst. Dievs netālu aiz purva nokalnitē pēc pusdienas nomiedža kaut ko tā kā darīja, kā nedarīja. Mani mocīja ziņkāre, ko viņš tur darās, un es. aizgāju paskatīties i..

Vecajam Velnam stāstījuņis bija jāpārtrauc, jo dēls, tēvu apnicis, uzlēca kājās un ašu soli devās uz Rīgu.

Vecajam Velnam aiz skumjām sametās tik greiza sirds, ka viņš nezināja, ko iesākt. Apjukumā viņš ar vēja pūsmu pacēlās gaisā, sagriezās' īgnās dusmās, un pāri Juglai un Daugavai brāzās briesmīgs viesulis. Vecais Velns aizdrāzās uz jūru, sakūla ūdens plašumus viļņu viļņos, tad uzskrēja padebešos un aprima. Ilgi viņš slīdēja pelēkā mākonī pāri ūdeņiem, laukiem un mežiem.

«Varbūt izdeldēt visu šo sīkumaino cilvēku cilti? To es varu izdarīt vienā stundā. Es varu tādu vētru sacelt, ka jiTra atstāj krastus un pārplūdina visu Zemi. Tad kaukdama un vaimanādama ies bojā šī radība, kas ir kašķīga un viltnie- ciga, bet pati sevi dēvē par radības kroni un tagad, lai dižotos par sevi, sāk arī hronikas rakstīt.»

Nāca vakars, un Vecā Velna dusmas pierima. Viņš atgriezās mājās, Velna Māte viņam savārīja un deva dzert nomierinošas zāļu tējas, un viņš kļuva pat priecīgs.

—   Dēls aizskrēja, pirms es viņam biju pastāstījis, kā radās cilvēks. Man tomēr tas viņam jāizstāsta, vai viņš grib vai negrib klausīties, — Vecais Velns sacīja Velna Mātei. — Es aizskriešu uz Rīgu pie viņa, tad viņš klausīsies.

—   Tad paņem līdzi šīs zālites, savāri tēju un dod viņam iedzert, — Velna Māte sniedza zāļu kušķi. — Bet vāri labi stipru, tad viņš sadzēries klausīsies tavos vārdos un jūs būsit priecīgi abi,

—   Ko niekus! — Vecais Velns atrūca, bet zālītes līdzi tomēr paņēma.

Zālītes līdzoja. Dēls dzēra tēju, kļuva rāms un pacietīgi klausījās tēva vārdos.

—   Tātad tas notika piektdienas pievakarē un nevis nedēļas sestajā dienā, kā tagad aiz neziņas vai bezkaunības sludina svētnieki. Dievs radīja Cilvēku, un viņam arī šajā reizē pavisam pietrūka izdomas. Padomā pats: viņš iztaisīja cilvēku, kam bija viena kāja, viena roka un tikai vienā acs un nāss — nu gluži pēc ķēma paskatā, lai neteiktu vairāk. Un tas viss tāpēc, lai cilvēks varētu tikai taisnus ceļus staigāt, tikai labus darbus darīt, labu redzēt, labu saost. Kā redzi, viņš, mans pretinieks, gribēja palaist pasaulē ērmu, kam pasaules dažādība pilnīgi sveša un nesaprotama. Viss mūžs tādam nožēlojamam radījumam būtu kā vienā valgā jānodzīvo, nemaz nezinot un neapjaušot, ka var dzīvot arī-citādāk. Tādam radījumam savas paša saprašanas fiemaz nebūtu un tā nebūtu arī vajadzīga, jo viņš dzīvotu tikai tādā vīzē, kā to pēc savas iegribas nolicis dievs, un viņš būtu apmierināts. Pavei — apmierināts! Ar ko? Ar to, ka ir muļķis un nemaz nezina, ka pasaulē ir arī citas domas un citas patiesības, ne tikai dieva noliktā. Tagad tu saproti, mazais, cik mans pretinieks bija nenovēlīgs pret cilvēku.

Bet paklausies, kas notika tālāk.

No māliem taisot to vienkāji, to vienaci, dievs drusku apgura un aizgāja nosnausties. Es slepus piegāju, paskatījos uz neglīto māla piku un nodomāju: tas būtu kauns un negods, ja mēs pasaulē kā savu pēdējo darinājumu palaistu tādu muļķīgu sameistarojumu, kādu bija izprātojis dievs. Man kļuva cilvēka žēl, un es sāku rīkoties. Es viņam pie- rikoju otru kāju, lai viņš varētu iet paša izraudzītus cejus, es viņam pierīkoju otru roku, lai viņš spētu atdarīt tiem, kas viņu rauga apmuļķot vai izkalpināt; es viņam devu otru aci, lai viņš spētu saskatīt, ka ir arī cita patiesība virs zemes, ne tikai tā, ko devis mans pretinieks, un ka cilvēka daļa ir izraudzīties pašu īstenāko. Es viņam ierīkoju arī otru nāsi, lai cilvēks spētu izšķirt, kā smird goda un negoda darbi. Tev jāzina, ka es šai darbā biju aizņemts visu piektdienas krēslas stundu un tas notika purva malā, kas stiepjas liels un plaš*s no Ropažu pagasta robežas dziļi Allažu pagastā iekšā. Tā ir vientuļa vieta, un laikam tāpēc dievs bija šo nostūri savam acīm redzami nelietīgajam darbam izvēlējies, bet viņš' piekrāpās. Muļķis kas muļķis! Itin kā no īsta velna kāds varētu kaut ko noslēpt!

—   Rīgas svētnieki par cilvēka rašanos stāsta citādi. Allažu purvu viņi nemaz nepiemin.

—  Kam tu klausies blēžos? Blēži ir gatavi uz visu. Tikai Ingad es īsti saprotu, kāds muļķis es biju, ka tolaik; kad lielos darbus strādājām, neliku kādam velna bērnam rakstīt hroniku. Arī dievam acīmredzot tas neienāca prātā, bet viņš — paraug blēdis! — tagad ir pirmāk par mani visu ntjēdzis un liek šādu darbu darīt savam kalpu baram. Pakalpiņi, protams, aiz lišķibas saposta vēsturi un līdz ar to visu patiesību par labu kungam, kuram viņi kalpo. Manus nopelnus pasaules iekārtošanā viņi nemaz necenšas pieminēt, jo zina, ka dievam tam kungam — kā viņi to saukā — īstenā patiesība nepatiks.

—   Priesteris Indriķis neapraksta pasaules iekārtošanu, viņš apraksta svētnieku un ordeņbrāļu darbus šajā zemē.

' — Tad nudien nesaprotu, ko tādam hronTstam būtu vērts aprakstīt. Niekus, vienīgi niekus un sīkas nelietības. Varbūt lo, kā viņi, svešzemju netīrumus no kuģiem Daugavā bez kautrēšanās mezdami, piedraņķo šīs labas upes ūdeni? Rī- dziņa jau smird, ka pat velns šīs peļķes tuvumā nevar rādīties, un šī upe būsv aizberarna ciet. Nē, nesaprotu, par ko viņiem vajadzētu rakstīt hronikā! Kāda tam visam nozīme?

—   Cilvēki Rīgā domā, ka ir nozīme.

—   Es tagad saprotu: tā bija vislielākā mūsu aušība, ka pasaulē palaidām cilvēku. Viņš kļuvis tik iedomīgs, ka uzskata sevi rnusu spēkā, stiprumā un gudribā un rīkojas, rīkojas… Pat mūsu celto Iekāro pārtaisīt un uzlabot, bet galā vienīgi samaitā. Visa viņu darbošanās ir sīka, tik sīka, ka kauns skatīties. Bet, kā redzu, samaitās viņi diezgan daudz, (ian to, kas ir ap viņiem, gan paši sevi un galu galā, pasargi dievs, pasauli pazudinās. Nudien man vajadzētu laist pāri zemēm jūru -ūdeņus, lai aprij savās dzelmēs šo nejau- ceni. Bet varbūt visa vaina, ka mēs viņam, šim nekaunam, ncpielikām asti? Asti tai vietā, kur tā redzama ikvienam godīgam radījumam. Atklāti sakot, aiz steigas par asti es pavisam toreiz biju piemirsis un dievs laikam tāpat. Un ar šo mazo misēšanos viss acīmredzot ir sācies…

—  Neaušojies, tēv, — Jaunais Velns sacīja tik cietā balsī, kādā viņš nekad ar tēvu agrāk nebija runājis. — Tu «pats nodarītu pasaulei vislielāko ļaunumu, ja sāktu niekoties ar kaut kādiem ūdens lāņiem.

* * *

Bija atkal pavasaris, un saule sildīja tik spoži, ka neviens velns nespēja palikt tās siltumā ilgāk par īsiem mirkļiem un meklēja pašus labākos akačus.

Vecais Velns bija sadomājis, jaunos velnus vajag apmācīt dzīves gudrībās.

—   Tas ir vajadzīgs, — viņš sacīja Velna Mātei. — Es skatos uz mūsu jaunāko dēlu un redzu, ka viņš nezina daudz ko no tā, kas man un citiem vecākā gadagājuma velniem skaidrs pats par sevi. Jauniešus vajag mācīt, tā ir mūsu kļūda, ka to esam aizmirsuši vai darījuši pavirši, itin kā niekodamies.

—   Dari, kā atzīsti par vajadzīgu, — Velna Māte atbildēja. — Tu mums esi visgudrākais, kā tev pašam tas zināms.

Vecais Velns rīkojās, un ar vasaras sākumu Kangaru kalnu pakājē pie pašiem labākajiem akačiem pusdienas stundā ik dienas visa velnu sadraudze sanāca kopā un jaunajiem velniem bija vērīgi jāklausās, ko stāsta vecāki velni. Tā kā dažs no vecajiem aizklīda savos stāstījumos kā plašā purvā, kam nav ne gala, ne malas, jaunie kurnēja. A

—   īsāk, vajag runāt īsāk, — viņi ņurdēja, bet nekas uz labu nemainījās. <

Tad kādam no velnu jaunās paaudzes uzradās doma, kas visiem iepatikās. Turpmāk lai kārtība būtu šāda: visi klausītāji drīkst novietoties akačos, bet runātājam jāatrodas uz. liela akmens, kas atrodas purva malā. Akmens pusdienas saulē sakarsa, un velniem, kas uz tā nostājās, karsa pēdas, un jau pēc brīža tie karoja meklēt vēsumu tuvējā akacī. Nu runātājam vajadzēja savu sakāmo pateikt īsi, jo divas reizes dienā stāvēt uz akmens vienam runātājam bija aizliegts, lai arī citi tiktu pie vārda.

Sāda kārtība velnu lielākajai daļai ļoti patika, neapmierināti bija vienīgi neglābjami pļāpas un tie, kas neprata savas iepriekš sastādītās runas saīsināt. Sie nu sacīja:

—   Visu vajadzētu izkārtot otrādi: tas, kas runā, lai atrodas akacī, bet klausītāji lai sēž nokalnītē. Runātājs ir tas, kas strādā, viņam vajag piešķirt priekšrocības. Bet tie, kas rauga apspriešanas pirms laika atstāt, 'sēdināmi uz lielā, saulē sakarsušā akmens, kur tos ikviens var novērot un uzmanīt.

Siem ierosinājumiem panākumu nebija, un runātājam bija vien jāstājas uz saulē sakarsušā akmens un jārunā īsi.

—  Vai jaunie kļūst gudrāki? — pēc kāda laika Velna Māte apjautājās.

—   Šķiet, ka velti esmu pūlējies, sanākšanas rīkodams, — Vecais Velns atsacīja sarūgtināts. — Jaunajiem ir tikai vējš galvā, sanākšanās viņi blenž cits uz citu, smejas un sacītie vārdi aiziet zilos gaisos. Viņi domā par sevi, uzskata sevi ar gudriem un uz mums, vecajiem, noraugās ka uz mūļiem. Cik tālu tā var aiziet!

Goda pēc nepiekāpdamies, Vecais Velns rīkoja sanākšanas krietni līdz vasaras vidum, tad izbeidza.

— Vieglāk ir apmācīt aklu zirgu nekā jaunu velnu, kas ir pilns iedomības par savu tukšumu galvā, — Vecais Velns sacija Velna Mātei pēc pēdējās sapulcēšanās Kangaru kalnu pakājē.

* * *

Priesteris Indriķis hroniku bija pabeidzis. Viņš to vēl kārtu kārtām pārlasīja, jo gribēja dzirdēt bīskapa uzslavu par rakstības pareizumu un stila jaukumu. Jaunajam Velnam lādi smalkumi bija vienaldzīgi, viņš sekoja rindu pa rindaj un raudzījās, lai priesteris ik notikumu aprakstītu tā, ka ik vārds patiktu bīskapam. Jaunais Velns priekā berzēja rokas, ka šai ziņa viņam priesteris tikpat kā vairs nebija mācams, jo Indriķis tikai ļoti reti sāka prātot par uzrakstītā, patiesīgumu vai nepatiesīgumu, viņš gandrīz nekļūdīgi prata uz notikumiem šai zemē raudzīties ar bīskapa acīm.

«Es viņu īsā laikā esmu ļoti sekmīgi izskolojis,» Jaunais Velns nosprieda un bija ar savu darbu apmierināts.

Kad hronists pārlasīja uzrakstītā pēdējās rindas, Vecajam Velnam, kas tai laikā ciemojās pie dēla, gadījās iet garām. Vecais Velns brīdi pastāvēja-un pārlaida acis hronista raķstījumiem. Viņš joprojām neieredzēja šo gliemežu rijēju un tagad jo vairāk, kad tas rakstīja nekam nederīgu hroniku.

—   Tagad šis zellis pasācis pats savus nagus apgrauzt, — Vecais Velns sacīja dēlam. — Paraugies pats — riebīgi!

—   Nagus grauž visi, kas vientulībā noņemas ar rakstīšanu, — dēls paskaidroja. — Tā viņiem labāk veicoties domāšana, un tas rakstīšanai ir ļoti svarīgi.

—   Vai šis vīrs pats arī domā? — Vecais Velns iezvērojās dusmās. — Viņš vienīgi blēdās un liekuļo.

—   Tas ir tiesa, bet Mēdīšanās un liekuļošana bez domāšanas nav iespējama. Tur vajadzīga pat pastiprināta domā- Aana. . .

Vecais Velns kārtējo reizi nospļāvās un pievērsās priesterim.

—   Tu vismaz savu vārdu skaidri paraksti tā gabala bei- i;as, — viņš sacīja. — Lai visi zina, kas to grēka darbu ir ļi.istrādājis.

—   Kāpēc lai cs to darītu? — hronists satrūcies atjautāja un zagšus paskatījās celles pretējā kaktā. Viņam likās, ka nezināmais runātājs atrodas puskrēslā^ un stāv tur noslēpumains, vis-u redzošs un tāpēc uz viņu ļauns.

. — Lai visi zinātu, kāda māte tevi laidusi pasaulē un kādā zemē tu esi radies, — Vecais Velns neatlaidās.

—   Kāda tam nozīme! Ir uzrakstīta patiesība, un tāpēc nav jākaunas nedz mātei, kas rakstītāju laidusi pasaulē, nedz zemei, kurā rakstītājs uzaudzis.

—   Vai daudz tādu kā tu ir radušies tai aizjūrā, kas iz-, perināja tevi? — Vecais Velns jautāja, un viņam bija pretīgi uz kalsno, kārno priesteri skatīties. — Tādu, kas atbrauc šeit, lai rakstos mūžīgus padarītu melus un blēņas?

Priesteris Indriķis ilgi neatbildēja. Vecajam Velnam pat likās, ka priesteris klusi sten slepenās mokās. Jaunajam .Velnam par to kārtējo reizi acis zibēja priekā.

—   Es nemaz neesmu dzimis un audzis aizjūras z^mē, — priesteris tikko dzirdami beidzot sacīja. — Esmu j iedzimis un bērnu dienas pavadījis šejienes upes Gaujas krastā.

Kad Vecais Velns to dzirdēja, viņš bija tik pārsteigts-, ka uz mirkli zaudēja valodu, un viņš nevarēja atcerēties, kad vēl viņa garajā mūžā tā būtu noticis. Pat tad, kad pasaules sākumā dievs viņam izkrāpa no kūtīm govis, tā nebija atgadījies.

—   Kā? Tu esi?… Tu, — viņš pēdīgi izdabūja pār lūpām.

—   Par ko šeit brīnīties? — Jaunais Velns iesaucās, uz augšu palēkdamies. — Es tev, tēvs, desmitiem reižu esrnu sacījis, ka tagad pasaule -sākusi dzīvot citādā vīzē. Vareni, patiesi vareni!

Vecais Velns bija' tik saniknots, ka dusmās paķēra Jauno Velnu aiz astes un pameta sāņus. Viņš no jauna uzstāja hronistam:

—   Tieši tāpēc, ka tu esi tāds nelietis, tev skaidri savs vārds apakšā parakstāms. Citādi neviens neticētu, ka var uz- rasties pasaulē tāds vīrs, kas uzvedies tik nelietīgi, kā to esi darījis tu.

—   Nē, savu vārdu es apakšā neparakstīšu, — hronists atbildēja cieti. — No uzrakstītā es nekaunos, bet vārdu es apakšā nerakstīšu. Tās visas ir svētās baznīcas domas, ko esmu rakstos izlicis, un man neklājas sevi izcelt pāri mūsu svētnieku pulkam.

—   Lai paliek neparakstīts! Lai paliek neparakstīts! — Jaunais Velns iesaucās, — Tad šo vīru par savējo varēs saukt ikviens, kam vien labpatiks un kas nekaunēsies no nepatiesības.

— Man nospļauties par jūsu gudrībām, — Vecais Velns, ,alnis apnicis, sacīja up gāja projām. — Es nekaunos, ka Minu velns, es nekaunos no saviem darbiem. Man būtu drosme uzšņāpt vārdu zem tā, ko mana roka uzrakstījusi. Hronists! Es esmu katrā laikā gatavs parakstīties zem fādas hronikas, kurā būtu aprakstīti darbi, ko mēs savulaik kopā iii savu pretinieku — nu to, ko iesaukuši par dievu, — esam pastrādājuši.

Vecais Velns gāja pa Rīgas ielām, pretī nāca cilvēki, un viņš dusmīgi purpināja:

— Nē, joprojām netieku skaidrībā, vai šo sugu mums vajadzēja palaist pasaulē. Vai tas nav tāds nedarbs, par ko nosarkt pieklātos pat velnam? Jo ilgāk viņi dzīvo, jo pārdrošāki kļūst un lielākas jezgas pasaulē saceļ. Var pat notikt tā, ka viņi kādā dienā visu pasauli sašķaida gabalos, un kur tad lai patvertos pārējā dzīvā radība, ko mēs kādreiz radījām ar aizrautīgu prieku? Kur būs upes, ko rakām, lai pa tām tecētu skaidri ūdeņi? Kur ezeri, ko laidām pat gaisos, lai tiem izraudzītu pašu labāko vietu? Vai ir vērts, ka viens aiz neapdomības pasaulē palaists radījums iznīcina visu pārējo, kas ir ap viņu? Vai kā pats pirmais nav jāiznīcina pats šis aplamnieks? Tad b.ūtu miers gan kalniem un upēm, gari zvēriem, gan puķei ceļa malā un putniem gaisā.- Nudien tā būs jāizdara, un visi, kas vien virs zemes dzīvo, mani slavēs un teiks mūžu mūžos!

* *

Priesteris Indriķis pie Margaritas vairs nepiestaigāja, viņš tikai no tālienes paslepus noraudzījās, kur gāja tirgoņa atraitne ar savu dēlu Indriķi.

«Viņš būs laimīgāks par mani, kad izaugs, — šis mazais ķipars,» priesteris domāja ar tādu kā prieku, ar tādu kā vārgu skaudību. «Viņa dvēseli nepiemeklēs šaubīšanās, kādās aizgājis mans mūžs. Viņš būs redzējis vienu taisnību, vienu patiesību, tāpēc viņam citas patiesības nemaz nebūs. Viss, kas neatbildīs viņa taisnībai, būs tikai netaisnība. Tā viņam būs labāk, tā vajadzētu dzīvot ik cilvēkam pasaulē. Radīdams pasauli, dievs bija tā iedomājies ik radības dzlvo- nnu. Taču iemaisījās sātans un cilvēku samaitāja. Tur ir visu sirdēstu sākums, un cilvēku dzīve padarīta par ciešanu juru. Manam dēlam, es ceru, šis krusts paies garām. Neredzēt cita cilvēka patiesību, redzēt vienīgi savējo — tas ir pamatu pamats mierīgai dzīvošanai.»

«Sātana vara pasaulē ir liela,»" Indriķis sprieda tālā «Kā citādi lai izskaidro, ka es veselus laika metienus kā ka rigs runcis lencu to valšķīgo nekauņu, to Margaritu, iegū dams smagas dienas gan pats sev, gan pāri darīdams viņa vīram? Bet tagad man sirds uz viņas pusi nevelk. Arī viņa mani vairs, šķiet, nekāro. Bet varbūt viņa to dara aiz aprēķina — viņa ar mani savu kārošanos nealkst tērēt tāpēc, ka grib savos tīklos sagūstīt tādu viru, kam ir tiesības viņu precēt. Cik dzirdu, viņai šai ziņā veicas, un, ja velns ceļā nestāsies, viņa kļūs cita tirgoņa kundzene.»

—   Kāpēc lai es stātos viņai ceļā, ja viņa grib apprecēt to žūpu Lindbergu? Sim vīram, kā dzird, ir aša un smaga roka, un tāpēc es varēšu šad tad aiziet un noskatīties, kā viņš savai jaunajai sievai māca pātarus, — Jaunais Velns sacīja mierīgu balsi. — Nē, šim pārim es ceļā nestāšos.

Jaunais Velns bija sacījis taisnību — Margarita jo drīz apprecēja tirgoni Lindbergu.

—   Tas mazais Indriķis tev varēja pūrā nebūt, — tirgonis sacīja kāzu priekšvakarā. — Bet man nav žēl — lai ēd un aug, ja viņš reiz ir uzradies, pie tam pēdējā brīdī. Tikai ievēro'vienu: arī man pašam tu tādu puiku nenoskaud! Sim pūra bērnam es savu mantību pēcgalā atstāt negribu. Bet tas izkaltušais priesteris lai manā mājā kāju nesper! Arī tad ne, ja es gulētu uz nāves gultas, kā tas bija ar tavu pirmo vīru.

* *

—   Tava daļa turpmāk būs vienīgi slepus iekārošana, kas nevar tikt piepildīta, # — Jaunais Velns sacīja priesterim Indriķim, kad tas pusnakts stundā cellē gulēja uz lāviņas un, iemigt nevarēdams, grozījās kā skudru dzelts. — Jo tev līdz mūža beigām būs bail no bīskapa arī par agrākajiem grēkiem. Otra hronika tev vairs mūžā nebūs jāraksta, un tāpēc viņš tavus nākamos grēkus, ja tādi tiktu darīti, nepiedos.

—   Atkāpies, sātan! Sātan, atkāpies! — priesteris iekliedzās. — Augstais dievs debesjs! Vai tu pieļausi, ka visu mūžu man ausīs čukst tas kārdinātājs?

—   Vai velns bija kopā ar tevi visu mūžu? Tu pārspīlēl — Priesteris dzirdēja sakām, — Velns piestāja pie tevis pēc tās reizes, kad tu Juglas krasta pļavā lasīji gliemežus un paslepus ēdi tos, itin kā tie būtu liels gardums,

—   Es neesmu ēdis gliemežus! Nekad to neesmu darījis. Kurš cilvēks iedomātos ēst gliemežus? Fui!

—       Tu raugi mānīties!… Kā esi to darījis visu mūžu. At- ici ies labi! Tas notika īsi pirms tam, kad mans tēvs tev uz- (tūtija iekāri pēc slimā tirgoņa sievas. Pēc Margaritas, kas («gad ir sieva citam tirgonim un audzina tavu puiku. Tas ir ņiprs puika, un žēl, ka tu nekad neesi piegājis pie viņa un paraudzījies viņa ačelēs. Tās ir priecīgas.

—       Viss cits ir taisnība, ko tu stāsti, bet gliemežus es to- iner neesmu ēdis.

—       Un tomēr tu esi to darījis! Juglas krastā. Mans tēvs li) redzēja pats savām acīm, un pēc tam tev sākās dažādas likstas.

— Juglas krastā… Paga, paga! Sīs upes krastā es biju gan. Pie Ropažu ciemata. Un ļoti izsalcis.

—   Nu redzi, redzi!…

—  Toreiz bija pavasaris…

—   Lūk, lūk! Toreiz patiešām bija pavasaris.

—       Tagad man viss skaidrs. Pasaki savam tēvam, ka viņš tev sastāstījis muļķības. Tās bija pavasara skābenes, ko es tai pļavā lasīju un ēdu. Es nebiju visu dienu nenieka baudījis un biju izsalcis. Dieva vārds!

—       Pamazām, pamazām! Nevajag pārsteidzīgi lietot nelabus zvērestus. Skābenes — tu saki!…

—       Visparastākās skābenes. Tas ir — cilvēku, ne jau zirga skābenes. Tās neviens neēd.

—       Bet tad taču!..,. Ir nu gan mans tētuks varens! Nudien varens! To es viņam tūdaļ pasacīšu.

Jaunais Velns pameta priesteri un devās uz Kangaru kalniem. Tēva tai brīdī nebija mājā.

—       Viņš ir tāds kā mazliet apsirdzis, — sacīja Velna Māte. — Viņš teicās paejamies uz Allažu pusi. Es vāru viņam šādas, tādas zālītes. Viņš'teicās aizejam vēlreiz paraudzīties uz to nokalni purva malā, kur viņš kopā ar dievu savulaik sameistarojis pirmo cilvēku. Varbūt kādā dienā rakstīšot par viņa darbiem hroniku, tāpēc viss pie laika jāatgādājoties. Viņš stipri cer, ka šādu hroniku uzrakstīsi tu.

Dēls nesacīja ne vārda.

—       Ak dievs! Tās hronikas uznāca gluži kā nelaime. Kā mēris. Agrāk neko par tām nedzirdēja un tēvs staigāja mierīgs un apmierināts, — Velna Māte sacīja pilna rūpju un bažu.

Tēvs pārnāca mājās rītausmā:

—       Neatradu vairs to vietu, — viņš sacīja. — Bet tas nav tik svarīgi. Es skaidri zinu, ka Allažu pusē viss toreiz notika. Tagad tur saauguši kuplāki meži, nekā bija toreiz, tāpēc viss izskatās svešāds, Bet bedre, no kuras dievs mālus ņēma, ir uzreiz ieraugāma, Tur ari tagad mālus ņem, kad taisa podus un krūzes. Ak dievs! Kādas krūzes.tie bezastaini prot no prastiem māliem iztaisīt! Ja mums toreiz, kad cilvēku taisījām, būtu tāda prašana, tad.., Oho-ho! Oho-ho!

Dēls izstāstīja, kā bijis ar priesteri Indriķi un gliemežu ēšanu. Vecais Velns noklausījās, labsirdīgi smaidīdams, itin -—kā viņam stāstītu senu, jauku joku notikumu.

—   Gliemeži ši priestera likstās nemaz nav vainojami. Neesmu vainojams nedz es, nedz tu, mans dēls, — Vecais Velns sacīja, kaut kur kavēdamies domās, — Labu cilvēku neviens velns jeb — kā viņi tagad saka — sātans par sliktu nepataisīs, bet to, kurš kāro nodoties nelietībai un pašlabumam, pat velns no uzņemtā ceļa neatturēs. Siem dīvainajiem radījumiem, ko mēs kopā ar manu pretinieku palaidām pasaulē, pašiem vien par sevi jāatbild.

Dēls bija sadrūm'is, un Vecais Velns domāja, ka dēls jau ir noilgojies pēc Rīgas.

—   Steidz, steidz uz to savu Rīgu! Es redzu, ka tev nepacietībā zeme deg zem kājām. Es tikai nesaprotu, kā īstens velns var dienām un mēnešiem noņemties ar tādu nieku kā viens panīcis priesteris. Agrāk mēs dzīvojām otrādi: iekārtojām pasauli un pa vidām šā tā paniekojāmies. Tagad jūs.,. Eh!

—   Bet ko lai mēs darām, ja pasaule ir jau gatava? Lielie darbi beigušies, tad jānoņemas, kā tu saki, ar sīkumiem. Taču, ja tā labi tajos iedziļinās, tas ir vēl aizraujošāk nekā radīt un iekārtot šo zemi, uz kuras mēs visi dzīvojam.

Vecais Velns līdz galam nenoklausījās dēla teikto, viņš atkal pameta Kangaru kalnus.

—   Viņš dodas kādā mākonī pagozēties un pasnaust, — Velna Māte sacīja dēlam. — Pēdējā laikā viņš tā pasācis.

Es nezinu,* ko tas varētu nozīmēt.

* * *

Tais dienās bīskaps Alberts ar kādu mūka starpniecību saņēma no sava brāļa Hermaņa, kas kristīgās ticības labā nopūlējās Tērbatā, krietni nožāvētu lāča gurnu. Pavadvēstulē brālis rakstīja:

«Ceru, ka mans sūtījums Tev sagādās tādu pašu prieku, kādu šis medījums ir sagādājis man. To mani vīri iemantoja kā izpirkšanās ķīlu kādā vietējo iemītnieku sētā. Tev jāzina, ka igauņi, kaut pagāni, prot lāča gaļu tā nožāvēt, kā to neviens nqorot Vāczemē. Ceru, ka Tu, manu necilo velti no

baudījis, piekritīsi maniem vārdiem un augstu novērtēsi manu gaumi.»

Vēstules beigās brālis rakstīja:

«Vai tas priesteris, kas cēlies no vietējiem pagāniem, ar hronikas rakstīšanu ir galā? Vai tagad ar uzrakstīto esi apmierināts? Ja viņš ir labs pratējs savā darbā, varbūt Tu \ari viņu nodot manā rīcībā. Arī mūsu darbi šeit, jgauņu zemē, pelnījuši aprakstīšanu, lai mūsu grūtumi, ko esam kā dieva karotāji piedzīvojuši, nepaliktu nezināmi laiku tumsā.»

Par lāča gaļu bīskaps Alberts bija ar brāli vienis pratis, bet priesteri Indriķi Tērbatai nodot nevēlējās. Bīskaps vairs nešaubījās par savu priesteri: tas bija cilvēks, kam varēja uzticēties, un tādu cilvēku tam, kam ir vara, nekad nav par daudz. Bīskaps šai lietā runāja arī ar pašu Indriķi. Nē, Indriķis nekādā ziņā negribēja savu labo bīskapu pamest. To viņš apliecināja tik neviltotā padevībā, ka Jaunais Velns nodrebēja sarūgtinājumā. Bija skaidrs, ka Jaunajam Velnam ar šo vīru vairs nav ko iesākt, jo šaubas šī priestera krūtīs bija izzudušas un viņš bez liekas domāšanas darīja visu, kx) bīskaps lika, un viņam šķita, kā bīskapam vienmēr ir taisnība.

«Viņš mani ir pievīlis,» Jaunais Velns domāja un pēkšņi Rīgā sajutās vientuļi, un viņam bija garlaicīgi. «Es viņu mācīju un mācīju —• tas nozīmē, ka viņa šaubām nekad nedrīkstēja būt gala. Te es jutu savu spēku un savu varu. Ak dievs, tagad viss ir kļuvis citādi: viņš ir pieņēmis bīskapa patiesību, viņa sirds vairs nepazīst nemiera. Ar tādu cilvēku, kam sirdī nav nemiera, velnam nav ko iesākt.»

Bet Jaunais Velns patiešām vēl bija jauns, un tāpēc bēdas pie viņa ilgi nepiestāja. Garlaicību gaiņādams, viņš devās šad un tad paraudzīties, kas notiek Vidzemes plašumā, un atgadījās, ka Aizkraukles pusē viņu savos kārīgajos tīklos savaldzināja kāda velnene, kas bija jau stipri gados un sacījās gsani turienes pilskunga meitas Spīdalas kalpone.

Velna .Māte, to padzirdējusi, bija šausmās:

—   Es vienmēr esmu sacījusi, ka šīs vecās raganas ir pašas nejaukākās. Un uz jauniem dēliešiem viņas ir kā uzburtas.

Vecais Velns bija mierīgāks. Viņš Velna Māti mierināja:

—   Reiz tam bija jānotiek, un nu ir noticis. Bet kur sacīts, ka mūsu dēls ar viņu mūžu kopā nodzīvos? Protams, ta velnene ir- maita, bet mūsdienu jaunieši ir gudri — pa- meņģēsies, un, raugi, kādā dienā mūsu dēlēnu pat ar valgu nevarēs uz Aizkraukles pusi aizdabūt,

Velna Māte tomēr nerimās:

—   Viņš, mūsu dēliņš, taču vēl ir tik jauns un no sieviešu viltniecibas nekā nezina! Viņas taču ir maitas, jānudien, maitas!…

Tai laikā bīskaps Alberts' sacīja Indriķim:

—  Tavu hroniku, kaut tā ir laba, es vēl nedošu svešām acīm. Hroniku vēl paturēšu pie sevis. Mēs tavus rakstījumus izlietosim katrā ziņā. Ja ne tagad, tad vēlāk.

Brīdi vilcinājies, bīskaps turpināja:

—  Kad izaugs Margaritas Indriķis, varbūt viņš vēl ko pielabos un klāt pieliks.

—     Es ar to tirgoņa sievu vairs ņesatiekos. Viņas nejau- x cēnu nekad pat vaigā neesmu redzējis. Es zvēru to!

—  Tas man ir zināms. Hm! Es laikam nenodzīvotu bez grēka un raudzītu paskatīties uz tādu mazu nieku. Bet —

katram cilvēkam savs ceļš ejams!

* * *

Tā bija tiesa, ka Vecais Velns labprāt veseliem cēlieniem paslēpās kāda mākonī, gulēja un laiskojās, un reizēm raudzījās lejup — uz upēm, kas steidza uz jūru, uz kalniem un ezeriem, uz zvēru un kustoņu gaitām. Un arī uz cilvēkiem, kas tekalēja kā skudras, gan sētas soli iedami, gan šķēpiem rokās un ar zobeniem pie sāniem dodamies uz citu novadu nogalināt, dedzināt, postīt.

«Labi, ka savulaik ierīkojām lielus mežus, plašus purvus un dziļas upes, — tādēļ viņiem nav viegli aizstaigāt uz svešu pusi, lai laupītu un slepkavotu. Tomēr nevaru un nevaru saprast, kāpēc viņi tā dara. Kāpēc viņi bez tādas indeves nevar dzīvot. Taisīdami šo divkājaini, kas ir, pēc izskata stipri līdzīgs man pašam, mēs tādu kaiti viņa miesās neielikām. Tas ir viņa paša izdomājums un, kā redzams, slikts izdomājums. Kad viņiem uznāk trakums, viņi sajauc un iznīcina visu, ko agrāk uzcēluši. Neviena cita radība tā nedara. Pat velnam jākaunas par tādu ieradumu.»

Vecais Velns kļuva drūmāks un drūmāks ar katru dienu. Tad kādā pusdienlaikā, kad saule spīdēja svelmaini karsta, viņš bija izlēmis: viņš iznīcinās šo nesaprātīgo skudru baru, kas ir pie tam tik iedomīgs uz sevi, ka iedrošinās rakstīt savu sīko darbu un nedarbu hroniku.

Vecais Velns skrēja no Lielvārdes, kur virs Daugavas viņš mākonī bija nīkuļojis, šķērsu pāri Vidzemei. Tik briesmīgu viesuli pat veci ļaudis nebija redzējuši, jo aiz tā nepalika dzīva neviena radība.

«Tā viņiem vajag! Tā viņiem vajag!» Vecais Velns stenēja nu pats nesaprata, vai viņam ir prieks vai joprojām nekādi neizdeldējamas skumjas.

Vecais Velns jau bija pie Alūksnes, kad viņu panāca Velna Māte.

—  Vai tu gluži jēgu esi izdzīvojis! — Velna Mate kliedza un bija tik pārskaitusies, kādu to Vecais Velns vēl nebija redzējis. — Ko tu ārdies? Kangaru purvos visi akači ir gaisos sagriezti! Pat lāga dubļu tur vairs nav! Kur tagad mūsu mazuļi lai veldzējas, kur lai draiskojas? Tūlīt izbeidz blēņoties!

—  Iznīcināšu! Visus iznicināšu! Lai neviens no šīs neradītas nepaliek pāri! Neviens pats!

—  Pat visi putniņi nobeigti, kur tu esi pāri skrējis! Visi kustonīši laukos un mežos tāpat! Pat ne plikas mušas tur nav, ko tukšā reizē velnam uz zoba likt. Ja tev ir dusmas uz lo divkājaini, tad kāpēc jācieš citai radībai? Un tas divkājai- nis — pa daļai tavs paša bērns vien ir. Tikai asti pielikt jūs, nevīžas, viņam aizmirsāt, un par to viss posts ar viņu. Bet, |.i šī divkājaiņa nebūtu, mēs, velni, aiz gara laika nobeigtos, tagad izbeidz ālēties un nāc mājā! Tev līdz vakaram kaut daži akači jāsalabo. Pasargi dievs, kā esi izdarījies!

Vecais Velns aprima. Velna Mātei bija taisnība. Par cilvēku nedarbiem dusmodamies, viņš bija citu radību piemirsis. Viņš jutās nokaunējies un klusi devās atpakaļ uz Kangaru kalniem. Garas dienas mākoņos kvernēdams, viņš acīmredzot domu domas nebija līdz galam iedomājis.

* *

Vecais Velns atkal cauras dienas pavadīja mākonī virs Daugavas, Juglas vai Ogres. Viņam patika noraudzīties upju nemitīgajā plūdumā cauri laukiem un mežiem. Tās nāca itin ka no nezināmas mūžības un nozuda tālākā mūžībā, bija bez pierimas dzīvīgas un skaidras.

«Tas ir labs mūsu izdomājums — šīs upes,» Vecais Velns domāja ar klusu prieku. «Tajās ir kaut kāda tiekšanās pēc ļauniem tālumiem. Bez 'tādām ilgām nevar dzīvot arī velns. Nudien nevar.»

Reizēm Vecais Velns kavējās mākonī virs Gaujas. Tad viņš .skatījās, kā lejā pie Siguldas svešie aizjūrnieki ceļ akmens pilis, kur iemitināt karavīrus un mūkus.

«Tās pilis ieriko slepkavniekiem,» Vecais Velns nopūtās un juta, ka visas iekšas viņam sagriežas dusmās. — «Tās ir viņu galvenās rūpes un domas: kā citiem uzmesties par kungiem un pavēlniekiem. Lai visi dzīvotu pēc viņu prāta. Bet ciivēku mēs taču iztaisījām tādu, kas nespēj dzīvot tikai ar citas radības dotu prātu. Vismaz.es no tā baidījos un tāpēc tam ērmam, kādu dievs bija iedomājies šo radījumu, devu gan otru aci, gan otru roku un tā joprojām!… Ak, vienīgi asti viņam pielikt aizmirsu. Tovakar briesmīgi steidzos, un tas nebija labi.»

Vecais Velns kļuva tik satraukts, ka steidzīgi pameta mākoni, kas slīdēja pāri Siguldai. Viņam nagi niezēja no jauna brāzties kā viesulim pāri visai zemei un pēc tam arī jūru izdzīt no grodiem un pārplūdināt pat augstāko kalna galu.

Bet Vecais Velns to neizdarīja. Viņš baidījās pārsteigties.

«Es Zemi nepazudināšu. Uz to man nav tiesību, jo viens es to netaisīju. Bet man ir aizdomas, ka Zemi kādā dienā iznīcinās paši šie bezastaiņi. Tikai nevaru saprast, kas gan tad lasīs tās hronikas, ko viņi raksta. Tad taču iznāk, ka hronikas viņiem nemaz nevajag censties rakstīt. Bet lai! Tā ir viņu bēda, viņu prieki un untumi. Bet, ja viņi visu sabeigs, tad acīmredzot man kādā dienā būs jānoņemas, lai pasauli ierīkotu no jauna. Nu jā — tūdaļ klāt būs arī mans pretinieks. Varbūt šoreiz būtu lietderīgāk mums iepriekš mazliet apspriesties, lai atkal kaut kā nekļūdītos. Katrā ziņā tad laikam vajadzētu vispirms apspriesties.»

Vecais Velns gozējās mākoņu ēnās, drīz vienu, drīz otru gurnu pret sauli pagriezdams. Viņš gaidīs savu laiku. To sagaidīt nebūs grūti, jo velniem, tāpat kā nomirušajiem, pat trejas mūžības aizrit kā viena diena.

NAKTS VIESIS

Tās bija diezgan savādas bēres. Ķaut ari aizgājējam nebija vairāk par divdesmit pieci un viņam šajā pasaulē palika gan draugi, gan līgava, tomēr varēja likties, ka neviens par Vecuteļu Ješku īsti nesēro. Bēru viesi sēdēja pie galdiem, cilāja alus kannas, cilāja brandavlna mēriņus, un valodas paklusi, brīžiem arī īsti skaļi murdēt murdēja nevis par nomirušo, bet par dzīvajiem, un ikviens laiku pa laikam slepus pameta acis gan uz Vecuteļu kalpu Mārtiņu, gan uz kalponi Anci, un varēja likties, ka cilvēki grib jaunā puiša un jaunās meitas sejā priecīgi saskatīt kaut kādas slepas noziedzības liecību. Saimes istabas tālākajā kaktā sēdēja daži puiši, kas pavisam reti pārmija kādu vārdu, — viņu acis visbiežāk kavējās pie muižas vagara, kurš arī, daudziem par brīnumu, bija ieradies uz Ješkas bērēm, sēdēja vientulīgs, brīžam kluss, bet laikiem kļuva steidzīgi runātnīgs.

Bēres izrīkoja Ješkas saimnieks, vīrs pāri pusmūžam, pie kura Ješka bija kalpojis jau no ganu gaitām un kļuvis gluži kā par saimnieka" dēlu, jo pašam saimniekam bērnu ilgus gadus nebija. Tas ir — bērnu viņam nebija ar pirmo sievu, kas laikam tāpēc bija pāri mēram pieķērusies Ješkam, kurš bija par staltu puisi izaudzis, gāja gan dārzā, gan pļavā ar pilnu krūti un tāpat arī muižas darbos, itin kā šis būtu pats īstenais Vecuteļu mantinieks. Kad Vecuteļu saimnieka pirmā sieva Anna, kas bija par vīru gandrīz divdesmit gadus jaunāka, ar pakrūtes vainu agri nomira, saimnieks, bez sievieša lokām un padoma iztikt nevarēdams, tai pašā gadā pārveda Jaunozoliņu Mariju — paskarbu meitieti jau labi gados. Kaut arī Vecuteļu saimnieka kaimiņi, krogā jautrā prātā būdami, smēja, ka Vecuteļu Juris pārvedis mājā vģcu ālav- nīcu, Marija jau pirms gada dāvāja, savam vīram dēlu, īsti žirgtu puiku, un nu kaimiņi nogrozīja galvas: Ješka lai savāc savas pekeles un noliek cieši kalpu galā — mājai tagad ir īstenais mantinieks, un tā nav liela bēda, ja Vecuteļu saimniekam, kam aizausis jau sirmas, jāpagaida, līdz mazais ķipars izaug par vīru.

Ješka patiešām no saimnieku istabas, uz kuru viņš pēdējos gados bija pārcēlies, lai būtu tuvāk slimajai saimniecei, kad tā naktīs nomocījās ar sāpēm, pārvācās uz saimes galu. To viņš darija, negaidījis nedz saimnieka, nedz jaunās saimnieces rīkojuma, un tāpēc saimnieks pat neērti jutās un it kā taisnojās sava kalpa priekšā:

—   Laikam tā vien bija ar tevi jānotiek, Ješka. Ar veco saimnieci tu biji saradis un viņa ar tevi, bet jaunajai saimniecei būtu neērti vakaros lindrakus novilkt, ja svešas acis redzamas turpat tuvumā.

Ješka padomāja vienu reizi par šiem vārdiem, padomāja otru reizi un siena pļavā, izkapti uzasinājis, kādā brīdī sacīja otram kalpam Bērtulim:

—   Paskat, kāda preilene! Viņa taču ir pārziedējusi kā po- jene sausā vasarā. Un viņai pat uz vaigiem āda sākusi sa- čeverēties. Kam gan gribas to visu redzēt un kur nu vēl tišu prātu uz to pusi galvu griezt!

Un Ješka piebilda, izkapti pie zemes nolaidis un saules piemirdzētajā pļavas tālumā skatīdamies:

—   Vecā saimniece, kad vēl turējās pie veselības, nāca un gāja vieglu soli. Pavisam vieglu… Viņa bija tikai gadus četrus par mani vecāka, tik jauna viņa bija. Un viņa taču, nabadzīte, dzīvoja bez īsta prieka. Pie tik veca vīra!…

Bērtulis pirmajā brīdī neattapa, par ko Ješka runā, tad noskatījās ar vīzdegunīgu smīnu un noteica:

—   Paskat, sesks!…

Bet Ješka jau cilāja izkapti un laikam bija pats savus vārdus aizmirsis.

Ješka, liekas, patiešām nemaz nenoskuma, ka jāizvācas 110 saimnieku gala tad, kad vecās saimnieces tur vairs nebija. Visos darbos viņš gāja tikpat rosmes pilns kā agrāk, un tās droši vien bija. tikai sieviešu pļāpas, ka Ješka saimnieku kambarī no tās dienas, kad tur šūpulī brēca mazais Miķelis, pavisam izvairās ieiet. Tiesa, Ješka bija mazliet nekauņa. Kādā dienā viņš sacīja Bērtulim:

—   Mūsu jaunā saimniece lien zem tās pašas segas, zem kuras gulēja īstā saimniece. Bet saimnieks par to pat nemaz nav iedomājis! Vai to var kāds saprast?

Tagad Ješkas vaļīgajām izrunām vairs nebija nekādas nozīmes. Ješka bija ņēmis un kādā dienā nomiris. Vesels, spēcīgs cilvēks, kuru neviens netika redzējis vājinieka gultā, pēkšņi saslima un nomira. Pašā vasaras vidū, pašā karstākajā darba laikā. Ješka — tā ļaudis sprieda — bija, siena kaudzi metot, pavairāk sakarsis, pēc tam neatvēsis dzēris no avota un atgūlies pakrēsli, tādēļ nākamajā ritā atrasts savādā karsonī un jau pēc dažām dienām izdzisis. Tas viss nolicis tik neticami ātri, ka neviens lāgā nebija pat piegājis pie Ješkas slimības gultas, jo nevaļa ar darbiem visiem bijusi liela. Neviens ne brīdi netika iedomājis pašu ļaunāko — vai nu pirmo reizi cilvēkam gadās kādu dienas cēlienu savārgušām pasLaistīties pa cisām.

—   Jaunā saimniece gan bija mājā, — Vecuteļu saimnieks it kā taisnodamies stāstīja bēriniekiem, — bet viņai neiznāca vaļas pie Ješkas ieiet — redziet, mazais Miķelis ļoti negrib palikt viens un nelabi sāk brēkt, kolīdz jūt, ka māte nav viņa tuvumā. Taisni brīnums, cik tāds mazs nieks var būt vērīgs un cik ļoti tāds māti uzmana. Es uzbilstu Marijai, ka viņa to mazo par daudz izlutina, bet Marija man saka, viņai sāpot neizsakāmi sirds, kolīdz dzirdot šo raudam. Patiesi — ir žēl, kad dzirdi, ka tāds mazs ķipars raud un asaras ir viņa actiņās.

Mazais Miķelis laikam bija diezgan uzstājīgs, jo jaunā • aimniece starp bēriniekiem nebija lāgā redzama — tikai reizēm viņa iesteidzās tada kā saimnieku kambara sutoņas pie- sārtusi, nevaļīga, lai īsi pajautātu kalponei Karlīnei, vai lopi laidarā aprūpēti un suns un kaķis savu vakariņu tiesu dabūjuši. Saimniekam viņa sacīja:

—  Miķelītis ir tāds savārdzis — nemaz lāgā gulēt negrib, iesnaužas, iesnaužas, bet tad rociņas noraustās un atkal nabadziņam acis vaļā.

Viņa pārlaida acis viesu pulkam,

—  Tu, Juri, pats pieskati, kā te viss notiek. Un Mārtiņš gan zinās, lai nevienam nekā netrūktu.

Vecākie vīri, saimnieces aizņemtību ievērojuši, paslepus runāja smīnīgos vārdos: kad veca meita tikusi pie bērna, tad tas ir mājai tikai par nastu, jo tas meitietis pie sava vēlā perējuma vien novīkstās un darbs tam nemaz nešķiras.

Bet ne jau tā bija galvenā bēda cilvēkiem šajā dienā.

Vecuteļu kaimiņi — veci un jauni — sēdēja pie galdiem un, šķiet, brīžam jutās mazliet pārgalvīgi priecīgi, jo ne tik bieži gadās, ka iespējams pašā vasaras vidū sanākt kopā, par skaidru velti pamieloties un bez steigas ar kaimiņiem un paziņām pārmīt kādu vārdu un paskatīties, kas šeit, Vccute- les, notiek.

Viesi tūdaļ ievēroja, ka Ješkas līgava Ance nesēž ar pārāk noskumušu vaigu, Ance šķita drīzāk kā samulsusi, kā pārsteigta par tiem negaidītajiem notikumiem, kas tik pēkšņi pēdējās dienās bija sagriezušies. Tiesa, viņa sēdēja patumšā tērpā, arī acis Ancei, šķiet, aiz asarām mazliet satūkušas, tomēr, kopš bērinieki bija atgriezušies no kapsētas, viņa gan staigāja un kustējās drusku kā nemaņā, tomēr asaras Ances acīs neviens vairs nebija redzējis.

—   Viņā ir kāda slepena spītība, — dažas sievas sprieda neapmierinātas.

—   Ance ir dūšīga meita, — sacīja kaimiņu puisis Juris savai blakussēdētājai, kam ari acis skrietin skrēja uz to istabas pusi, kur atradās Ance un kur ar dzeramā traukiem par bēru viesiem gādāja Vecuteļu puisis Mārtiņš. — Tā šai dzīvē ir: kliedz vai raudi, neviens vēl nav no kapa augšā piecēlies un šajā pasaulē atgriezies. Kas ir aprakts, tas ir aprakts. Ar to jāsamierinās ari Ancei.

—   Ance ir par daudz iedomīga uz sevi, — blakussēdētāja, Vecuteļu kalpone Ieva, nebija ar tik miermīlīgu prātu. — Ance lenca Ješku nu jau kuro gadu un laikam savu būtu panākusi, bet tad Vecutelēs atnāca Mārtiņš, un Ance kļuva kā neriktīga. Viņas domas pēkšņi mainījās. Viņa mīļuprātu būtu Ješku pametusi, ja vien Mārtiņš šo tūdaļ… Pēdējā laikā Ance, kauna neprazdama, šķiet, guvusi virsroku un Mārtiņš kļuvis kā ieēdināts.

Nu arī Juris ciešāk acīs paturēja gan Anci, gan Mārtiņu, un viņš tad nepārprotami redzēja, ka Vecuteļu Mārtiņš, saimnieka uzdevumā rūpēdamies, lai nevienam bēru viesim nekā netrūktu, tomēr Ancei vien vairāk *uvumā nogrozās un pat pāri mēram izrāda tai savu patikšanu.

—   Viņa to nekauņu nemaz projām netrenc, viņa pat vēl viētu pabrīvo, kad šis grib blakus piesēst. — Ieva neizlaida Ješkas līgavu Anci no acīm. — Ir tā, kā es sacīju, — viņa to Mārtiņu ir samulsinājusi. Es nemaz nebrīnītos, ja Ješka naktī atnāktu no sava kapa un pabaidītu to nekauņu. Viņa būtu to pilnām pelnījusi.

—   Ješkam tagad ir vienalga, — Juris atteica it kā tīši bezrūpīgi, Ievai cieši acīs ieskatīties lūkodams. — Kad cilvēks nolicis karoti, tad tam vairs nav ne brūtes, nedz sievas un arī viņš pats vairs nav nedz brūtgāns, nedz vīrs.

Juris izdzēra kausu alus un mazliet vīzdegunīgi, spulgām acīm noraudzījās Ievā.

—   Dzīvs rauga pēc dzīva, un tā tam pasaulē vajag būt.

Ieva neatbildēja, viņa joprojām skatījās vērīga, kas notika

istabas otrā stūrī, kur sēdēja Ance, gan acis nodūrusi, bet Mārtiņam tomēr blakus. Tad Juris zem galda pavirzīja savu kāju tā, ka tā sastapa Ievas kāju. Tas laikam kaut cik līdzēja, jo Ieva piesarka, aši nodūra acis un sāka steidzīgi rst bēru mielastu. Tāpat, acis nodūris, ēda ari Juris, tikai varēja likties, ka viņš paslepus smaidīja.

Bet ilgi Ievas prāts pieklusēts nebija.

—   Ko viņi te palaiduši valodas par avota ūdeni un Ješkas saslimšanu, — Ieva runāja paklusi. — Itin kā cilvēks pirmo reizi sakarsis dzertu no avota! Ješka taču spļāvis asinis. Karlīne pati redzējusi. Vai tā notiek no avota ūdens? Ješka pārmocījās ar saimnieka siena lēveni. Jo Ješka visu darīja, itin kā šim spēks nekad nebūtu notērējams.

Juris brīdi pavērās Ancē kā mazliet apjucis.

—  Ak spļāva asinis?… Nu jā — kad asinis spļauj, tad ar cilvēku ir pie beigām.

Ieva Jurī vairs neklausījās, viņa bija dusmīga uz visu pasauli. Pēc brīža viņa tomēr nenocietās un sacīja:

—  Mārtiņš jau paspēja pārcelt savu lāviņu uz to vietu, kur vēl pagājušo nedēļu gulēja Ješka.

Juris laikam bija jau mazliet pavairāk iebaudījis no dzeramā, jo viņš atsmēja valšķīgi:

—  To Mārtiņš ir prātīgi darījis. Kad viņš nakti pieceļas un dodas pāri istabai pie Ances, tad Ance var nodomāt, ka tas pats Ješka vien ir, kas nāk pie viņas sildīties.

—   Nekauņa! — Ieva iedegās patiesās dusmās. — Es ar tevi vairs nerunāšu ne vārda!

*  *.

Pie galda sēdēja arī jaunās saimnieces māte. Tā bija tik veca sieva, ka nekad nevarēja droši zināt, kad viņa redz un kad ne, tāpat — kad viņas ausis ir dzirdīgas un kad tās aiz vecuma ir pavisam aizkurlušas.

Kad Marija atnāca uz Vecutelēm par saimnieci, viņa mātei ierādīja vietu saimnieku galā, tur, kur agrāk bija gulējis Ješka. Bet uzradās mazais Miķelis, un saimnieki runāja ar māti, vai viņa nebūtu ar mieru pāriet uz saimes istabu. Mazais Miķelis esot ļoti kopjams un tik skaļš, ka vecaimātei naktīs miera nebūšot un tāpēc šo pavisam novārdzināšot. Māte gan sacīja, ka viņai, vecam cilvēkam, nekāda lāga miega vairs neesot, bet uz saimes galu tomēr pārvācās, kaut arī vēl vienu guļamo vietu tur ierīkot bija pavisam grūti.

Tagad saimnieces māte sēdēja pie galda, veca cilvēka alkatībā reizēm steidzīgi ēda, bezzobu muti čāpstinādama, bet tad gariem laikiem kūkoja, acis pievērusi, reizēm kā dziļā miegā iegrimusi. Kādā brīdī viņa plati atvēra acis, visus nopētīdama ar tik stingu un reizē vērīgu skatienu, ka bēri* niekiem gluži vai tirpas pārskrēja pār kauliem. Bezzobu mute pavērās vārdiem:

—   Edu un ēdu un neko nevaru saprast. Kas tie par godiem, kuros esmu pie šī galda nolikta? Brīžam domāju — sēžu pie kāzu galda, brīžam atkal nāk prātā domas, ka ir kāds apkritis un tāpēc' man vajadzētu raudāt. Paraug, zirņi uz galda bļodā — tad taču laikam kāds ir miris! Neko nevaru saprast. Un kam man zirņi! Man mutē zobu nav. Nu neviena paša! Paga — vai tad Ancei būtu šodien kāzas?

—   Bēres, vecomāt! Šodien ir bēres. Ješku apglabājām, — vecajai saimniecei tika kārtējo reizi no jauna skaidrots. — Līgavainis miris.

—   Ko tu sacīji, Vāvulien? Es lāgā nedzirdēju, — vecā saimniece pārjautāja. — Vei še, kreisā auss man nu jau kuro gadu pavisam aizkritusi. Kopš tās vasaras, kad pērminders Arupītē noslīka. Reizēm dzirdu, bet reizēm neko nedzirdu.

—   Es sacīju: līgavainis miris, veco saimniec.

—   Tad nu gan… Tad nu gan… Bet man, pavej, likās, esmu uz kāzām atnākusi un brūtgāns sēž pie galda..,

—   Nē, nē, vecomāt. Līgavaiņa šeit nav.

—   Tā, tā. Bet, kad brūte sēž un gaida, vai tad šis neatnāks? Jauniem puišiem patīk uz meitiešiem acis spicēt. Briesmīgi patīk. Kad es vēl biju jauna, jau tad tā bija. Uz mani, redz še, Lūsēns — nu, tas Purvmalu Lūsēns — tīri vai uzburts bija. Bet es — ne un ne. Man tas Jānis. Tas Jānis man bija prātā… Ak tad brūtgāns nav vis vēl klāt? Nu redzat, redzat, kā šai pasaulē notiek.

—   Vai tā nav viena apjukusi vecene! — Mārtiņš paklusi sacīja Ancei. — Viņai liekas, ka mirušajiem jāsāk staigāt.

—   Ak, man arī visu laiku šķiet un šķiet, ka šodien viss nav tā, kā vajadzētu būt, — Ance sacīja Mārtiņam tāpat paklusi, un viņas vaigos nemaz nebija sārtuma.

—   Blēņas vien! — Mārtiņš novilka caur zobiem, bet bez īstas drošības un pārliecības.

Saimnieces māte vēl nebija iegrimusi snaudā.

—   Tā vien liekas — mūsu Jēkabs jau sēž pie galda. Nu kā tad — Ješka bija pirmais visos darbos sētā un laukā, kāpēc gan lai viņš nokavētu un neatnāktu pie sava kāzu galda?

Kad vecā saimniece tik dīvaini sarunāja, visi neviļus pagriezās uz to pusi, kur aizgājējam bija galda galā nolikta bļodiņa ar zirņiem un alus kanna. Ak, ko tā prātu izkūkojusī vecene cilvēkus baidīja — tukšajā vietā pie galda neviena nebija. Un arī nevarēja būt, jo Ješka gulēja aprakts tepat aiz birztalas uzkalnītē savā kapā.

Ieva par vecās saimnieces alošanos tik droši pārliecināta

nebija. Viņa nenocietās, aizmirsa sapīkumu pret Juri un sacīja:

—   Mūsu saimnieces māte ir veca burene. Jānudien! Paskaties, kādas viņai acis! Kā vecam krauklim. Tādas acis visu redz un visu zina. Ari savu meitu viņa Vecuteļu saimniekam piebūra. Viņa pat nomirt nevar, jo nav kam savas pesteļu mākas atstāt. Tāds cilvēks nevar mierā no pasaules aiziet, jo viņa dvēsele ir velna varā un velns savus kalpus, ka zināms, par piešķirto spēku gala reizē visādi vārdzina.

Ancei, kas sēdēja blakus Mārtiņam, laikam nepatika tas klusums, kas bija iestājies saimes istabā pēc vecās saimnie- us vārdiem. Un, tā kā visas acis pēkšņi bija pagriezušās pret viņu, tad Ance pacēla biķeri un jaunu reizi uzaicināja iedzert, lai Ješkam būtu viegla gulēšana.

Visi to labprāt darīja, vienīgi Ieva nelikās uzaicinājumu dzirdējusi, un Juris par to viņai kārtējo reizi zem galda piebikstīja ar kāju.

Ance tomēr laikam bija satraukta, jo kādā brīdī viņa cēlās un steidzīgu soli izgāja pavarda telpā. Viņa it kā tur gribēja palīdzēt Karlinei, it kā meklēja krūzi auksta ūdens. Viņa bija ašutusi. Ko tie tur, iekšā,, grieza un grieza valodas uz viņas pusi? Vai patiešām nekas cits nebija runajams kā vien cilājami aplami spoku stāsti?

Ancei pa pēdām pavarda telpā iznāca arī Mārtiņš. Viņam vajagot lūkot pēc jaunas alus kannas.

—   Tev nemaz nav jāklausās tais valodās, ko ļaudis sarunā, Ance. — Mārtiņš piestāja jaunajai meitai cieši klāt.

Ance neatrāvās no jaunā puiša. Bet viņa arī neatsacīja ne vārda. Viņa juta Mārtiņa satraukto elpu, kas garoja pēc alus, un, kaut ari neredzēja, juta jaunā puiša acis, tumšas un liesmojošas.

—   Cik tu esi skaista, Ance! — viņa dzirdēja klusu, satrauktu balsi. — Cik tu esi skaista!

Ance stāvēja kā pamirusi, un vaigi viņai karsa. Tad viņa spēji sakustējās, it kā mēģinādama no slepenas burvības varas atbrīvoties, un steidzīgi runāja:

—   Nē, nē! Kam tu mani moki? Viņš tikai šodien ir guldīts zem zemes, un visi uz mani skatās un redz katru manu soli.

—   Es negribu, ka Ješkam kaut vienu stundu vēl ir vara par tevi, — Mārtiņš sacīja ar naidu balsī, bet Ance jau gāja atpakaļ uz istabu.' Viņa paņēma līdzi trauku ar sagrieztām Kaļas šķēlēm, lai liktu tās viesiem galdā. Spītīgs līdz ļaunumam Mārtiņš ar alus kannu rokā sekoja Ancei cieši pa pēdām, lai visi redz, cik tuvi viņi ir viens otram.

Kad Ieva redzēja Anci un Mārtiņu atgriežamies bēru istabā, viņa uzmeta skatienu vecaimātei — vai tā nesacīs, ka tomēr ir 'atnākusi uz bēru reizi. Vecāmāte laikam snauda, vismaz viņas acis bija aizvērtas un rokas gulēja klēpī itin kā bez dzīvības.

—       Nē, no tiesas — tu, Ieva, esi pavisam savāda! — Juris pēkšņi sacīja, itin kā ļoti svarīgu domu līdz galam izdomājis. — Tavas dienas būtu vieglākas, ja tu mazāk domātu par Mārtiņu un Anci.

Kad Ieva nekā neatsacīja, Juris sēdēja brīdi sadrūmis, tad cēlās kājās un runāja tīši skaļi, ka būtu derīgi kājās izlocīt dejā:

—   Aizgājējiem esot grūta gulēšana, ja bērēs visi tikai ar bēdīgām acīm vien apkārt staigā.

* * *

Galdi tika pabīdīti pie malas, lai atbrīvotos vieta dejotājiem, un ieskanējās vijole.

Sākumā mazliet nedroši, bet jo drīz puisi un meitas itin līksmi sagriezās dejā. Arī Ieva laikam aizmirsa pieskatīt Anci un nemaz neturēja ļaunu prātu uz Juri, kad tas viņu uzaicināja celties un iet uz plāna vidu.

Nē — tik acīga Ieva bija arī dejodama, ka redzēja, ko dara Ance un ko dara Mārtiņš.

Ance sākumā bija Mārtiņam deju atteikusi, bet, kad jaunie puiši un daža meita Anci mudināja, lai viņa atmet drūmās domas un nāk jauno ļaužu pulkā, Ance beidzot bija paklausījusi.

Ieva to pamanīja, un viņa sacīja Jurim:

—       Varēja gan šie prasties tik daudz kauna, ka ar saviem priekiem kādas dienas pagaidīt.

Juris atsacīja, tīši Ievu kaitinādams:

—       Kad šie lai citā reizē dejotu? Tagad pats vasaras vidus, un dančus nekur nerīko. Bet, ja tā padomā, — Ance ar Ješku nemaz saderināti vēl nebija. Varbūt tikai ļaužu mutes viņus izdaudzināja par brūtes pāri.

Juris turpināja pavisam izsmējīgi:

—        Tu prātīgāk darītu, Ieva, ja vairāk par Mārtiņu un Anci šai vakarā uzmanītu vagaru — viņš šovakar izskatās J<ā no laivas izmests. Uzaicini dancim viņu!

—       Vagaru?! Kāda man daļa par viņu! — Ieva bija pārsteigta. — Lai viņš sēž pie galda vai nomaisās dejotāju vidū, tā ir viņa paša daļa.

—      Viņš šovakar ir līdzīgs sunim mājas priekšā — visu laiku tāds Krancis ausās, kas notiek uz ceļa vai dārzā.

Tad Ieva kļuva patiesi dusmīga. Viņa vairs neklausījās, lv Juris saka, viņa tīši ar acīm meklēja Anci.

Jurim laikam sametās kauns par Ievas kaitināšanu, un viņš, it kā ar jauno meitu izlīgt gribēdams, arī sāka skatīties pcc Mārtiņa un Ances un Ievai līdzi pat skaisties par šo ik kauņu nedarbiem.

Bet Ance un Mārtiņš līdz galam nenodejoja.

—  Man vairs nav spēka, — Ance kādā brīdī sacīja.

Mārtiņš Anci aizvadīja cauri dejotāju pulkam līdz logam,

kas bija līdz galam atšauts vaļā. Pie loga atradās Mārtiņa gulta, un viņi abi atsēdās tajā.

Te bija labi, no dārza nāca patīkams vēsums, un Ance atspirga. Aiz loga jau bija sabiezējusi melna nakts, istabā valdīja puskrēsla, un cilvēku sejas šķita vieglas dūmakas apņemtas.

—       Jau kopš Jurģiem, kad tevi pirmo reizi ieraudzīju, tu man ne mirkli neesi izgājusi no prāta, — puisis čukstēja kā apreibis un reizē kaut kā tīši uzstājīgi. — Tu esi tik skaista, Ance! Neviena cita jauna meita nekur nav redzēta tik skaista.

Un Mārt'iņš centās pievilkt Anci sev tuvāk. Jaunā meifa likās raisāmies no puiša vaļā, bet nezin kā tas notika, ka bija tomēr piekļāvusies puisim klāt vēl ciešāk.

—       Rudenī dzersim kāzas, Aņce. Nesaki «nē», saki «jā», Arice!

Kad jaunais puisis tā runāja — gluži kā bez prāta, Ance nespēja viņam bilst pretim ne vārda. Viņa sēdēja kā sastingusi, Mārtiņš bija saņēmis viņas roku, jaunā meita juta, cik karsta ir puiša roka, un viņai pietrūka spēka pat pakustēties.

Tai brīdī pēkšņs nakts vējš ieskrēja bērzā, kas auga aiz loga. Bērzs negaidīti iešālcās griezīgi skaļi un tad tūdaļ noklusa.

Ieva, kas joprojām Anci bija uzmanījusi, iekliedzās pēkšņās izbailēs, un to dzirdēja ikviens, kas atradās patumšajā saimes istabā:

—   Viņš!… Viņš ir klāt!

Dejotāji piestāja, bet Ance un Mārtiņš pietrūkās kājās. Kas gan ir noticis? Pēkšņais klusums laikam bija pamodinājis veco saimnieci, viņa savām apsirmuša kraukļa acīm vē- 1 as apkārt.

—       Atnāca?… Es taču sacīju, ka brūtgānam laiks vest hrūti uz baznīcu.

Vecā saimniece tūdaļ atkal iegrima snaudā. Cilvēki satraukti skatījās uz durvīm, bet pa tām neviens iekšā nenāca.

—   Viņu jau nu mums.taisni šeit vajag! — pieklusušajā telpā atskanēja kāda gluži iztrūcināta balss. Tas bija vagars, kas gan nedejoja, bet bija piecēlies kājās no savas vietas. Viņš izskatījās pavisam satraukts.

Juris paraudzījās uz vagaru un tad it kā piekrizdams nosacīja Jaudīm:

—   Mums te neviena vairāk nevajag. Bet tagad ir laiks atkal pacilāt kannas, lai acīm nerādās spoki.

Juris gāja pie galdiem, lēja alu, iedzēra krietnu malku pats un piedāvāja citiem.

Juris piegāja arī pie vagara, ielēja viņam krietnu tiesu, un viņi saskandināja.

—   Spoki mums, vagar, nav vajadzīgi, — Juris sacīja, kad bija iedzerts.

—   Tā ir skaidra tiesa, — vagars piekrita, kaut arī uz Juri īsti labu prātu nekad turējis netika un tāpēc ar viņu nekad sarunās labprāt neielaidās.

Pēc brīža visi ar jautru prātu ēda un dzēra un Vecuteļu

saimes istaba bija balsu murdoņas pilna.

» * *

Galdus pārbīdot, nolika tā, ka vieta, kas bija atstāta Ješkam, atradās pavisam tuvu durvīm un dziļā pakrēslā. Pie galda atpakaļ iedama, Ieva te nolika arī soliņu, kur Ješkam sēdēt. Uz tā, protams, neviens nesēdēja, jo šis soliņš bija vienīgi goda parādīšana mirušajam.

Bet kādā brīdī bērinieki gandrīz visi reizē pamanīja, ka Ješkas vieta nav vairs brīva. Saimnieks pat sveci pacēla augstāk, lai redzētu, kurš ir tas pārdrošnieks un nekauņa, kas atsēdies Ješkas vietā. Kad gaisma krita uz Ješkam atstāto soliņu, sievietes un pat vīrieši iekliedzās izbīlī un šausmās: pie galda savā vietā sēdēja Ješka pats, un viņa acis kā nogurušas, kā sastingušas vērās cilvēkos, kas bija Vecuteļu saimes istabā sapulcējušies. Cauri bēru namam izskrēja balsu murdoņa, tad iestājās sastindzis klusums. Viesis nerunāja, sēdēja nekustīgi, kā sastindzis, it kā gaidīdams, ko sacīs viņa apbērētāji.

Pirmais attapās Mārtiņš. Viņa krūze bija pielieta, viņš to pacēla un, stingi atnācējā skatīdamies, sacīja:

—   Kauss tev stāv pieliets, Ješka! Pacel, un iztukšosim kausus uz tavu … nu jā, uz tavu …

Mārtiņš pēkšņi apmulsa, nezināja, kā sakāmo nobeigt, kļuva nedrošs, drosme, ar kādu viņš bija uzaicinājis dzert, pieplaka, viņš pieklusa un stāvēja kā neziņā.

Viesis paskatījās uz alus krūzi, kas atradās viņam priekšā, lēnām paņēma to un pielika pie lūpām. Krūze bija īsti prāva, tā bija pielieta pilna, un tāpēc bēru viesi pat gluži nobrīnījās, ka atnācējs to izdzēra tukšu. Dzēra gausi, bet izdzēra. Viesa acīs bridi uzliesmoja itin moža dzīvība, varēja pat likties, ka viņš mēģina pasmaidīt, bet viņa skatiens tomēr tūdaļ apdzisa. Viesis, krūzi izdzēris, joprojām sēdēja nekustīgs un kluss. Tikai viņa nespodrās acis, kā likās, kaut ko neatlaidīgi meklēja pustumšajā telpā. Tas bija briesmīgi, jo ikvienam šķita, ka šis stingais skatiens var apstāties tieši pie viņa.

Bēru viesi nezināja, kā izturēties, ko ies'ākt. Viņi pat telpu atstāt neuzdrošinājās, jo negaidītais viesis sēdēja tik tuvu durvīm, ka būtu tīrais neprāts celties un iet viņam cieši garām.

Kaut kas tomēr bija jādara. Nevarēja tā klusībā sēdēt un gaidīt, ko uzsāks Ješka. Bija taču .zināms — pats sliktākais ir sakaitināt tādu no citas pasaules atnākušo, jo tad var notikt pats Jaunākais. Kas zina, kuru viņsaulniekam ir padomā saplosīt vai citādi pazudināt.

Un pēkšņi ikvienam šķita svarīgi pierādīt, ka tieši viņš nav nedz turējis Jaunu prātu uz šo negaidīto viesi, nedz kā citādi pret atnācēju noziedzies.

Pirmais ierunājās Vecuteju saimnieks:

—   Domāju, ka ar mani tu varēji būt apmierināts, Ješka. Jo tu man biji vairāk nekā kalps, tu man biji pat it kā dēla vietā. Tu sapratīsi pats — kalpam es nebūtu tādu godu parādījis, kā šodien ir redzams: te pie galdiem sēž draudzes paši cienījamākie ļaudis. Pat muižas vagars nebija lepns, ir atnācis.

Saimnieks varbūt domāja, ka viesim tagad būs, vēlēšanās sacīt kādus labus vārdus par viņu, un laikam tāpēc vērīgi, kā gaidīdams pieklusa. Bet viesis joprojām sēdēja nekustīgi, un acis raudzījās uz visiem un tai pašā laikā ne uz vienu. Vienīgi kad saimnieks pieminēja vagaru, viesis, kā likās, uz brīdi it kā satrūkās, un saimniekam izskrēja cauri galvai doma: skat, pat nomirušie vēl baidās no šī muižas vīra! Tā kā neviens joprojām neuzdrošinājās viesim kaut ko bilst un no jauna draudēja iestāties stindzinošs klusums, saimnieks atsāka valodu no jauna, gan mazāk pašpārliecināts: 1

—   Kapsētā tevi pavadīt bija sanākuši — var sacīt — puspasaules. Itin kā pats muižas lielskungs būtu no šīssaules aizgājis. Tas laikam tāpēc, ka tik savādi ātri viss ar tevi notika.

Tagad |audis, kas sēdēja pie galdiem vai bija izbīlī sastājuši gar sienām, skaidri redzēja, ka viesis tikko jaušami pasmaidīja. Bet tas nebija priecīgs smaids — ļaudīm kā aukstas tirpas no tā pārskrēja pār muguru.

Tad saimniekam laikam likās, ka viesis savu dīvaino skatienu piestājis logam, pie kura agrāk atradās viņa gulta. Saimnieks jutās možāks, kā puslīdz no ļaunas likstas vaļā. ticis; un turpināja mazliet iztapīgi:

—   Tavu gultu es nemaz neliku tik steidzīgi projām aizvākt, kā tev var likties. Manis dēļ tava gulta, Ješka, vēl tagad varētu atcasties savā vietā. Bet Mārtiņš nosprieda, ka pie loga viņam būs labāka gulēšana, tāpēc viņa lāviņa tagad stāv tavas gultas vietā. Tavu cisu maisu viņš sadomāja un tai pašā reizē aiznesa uz klēti, bet to katrā laikā var atnest atpakaļ.

Bija pamodusies saimnieces māte.

—   Tā viņai — jaunajai saimniecei — tāda briesmīga izrīkošanās: arī mans cisu maiss nevarēja palikt, kur likts. Manu mantību iznesa no saimnieku gala un iespieda, rau, še, aizkrāsnes kaktā. Viņi, maitas, kļuvuši pārlieku badīgi. Itin kā viņiem vien pasaulē būtu jādzīvo un visus citus varētu nolikt aiz krāsns vai zem zemes.

Kad saimnieces māte iejaucās sarunā, bēru viesi izkļuva no burvestības loka, kurā viesis visus ar savu ierašanos bija sakalis. Cilvēki sāka runāt brīvāk.

—   Saimnieks par tevi nav neviena- slikta vārda sacījis, to tu pats zini, — sacīja kalpa sieva Karlīne, atraitne ar diviem maziem bērniem.

—   Tikai tevi no saimnieku gala gan ārā izlika, kad paņēma jaunu sievu, — kāds ierunājās istabas tumšākajā kaktā. Nebija skaidri pasakāms, kurš no viesiem kļuvis tik nekaunīgs, bet, ka tas pavairāk pie bēru labumiem mielojies, to gan varēja domāt.

Saimnieks šos vārdus tomēr negribēja likties dzirdējis — nebija droši zināms, cik dzirdīgas ausis un atriebīgs prāts ir viesim, kas sēdēja galda galā.

—   Varbūt tu agrākajos gados patiesi cerēji, ka es tev atstāšu savu mantību, jo tu — tiesa kas tiesa — biji čakls puisis. Bet to-taču tu sapratīsi, mīļo Jēkab, ka cilvēks vislabprātāk grib mūžā sastrādāto atstāt tam, kura miesās rit viņa paša asinis. Tāpēc neviens nevar mani vainot par to prieku, kāds mani pārņēma tais dienās, kad šūpulī brēca mans dēls, kas reiz izaugs liels. Neslēpšu — tais dienās man reizēm pat šķita, ka tu kādā nestunda vari viņam ļaunu nodarīt. Un mana sieva domāja, ka nebūtu labi, ja uz mūsu dēlu noraudzītos sveša acs.

—   Skaties, maita! — ierunājās saimnieces māte. — Ari man laikam ir tāda sveša acs, un tāpēc es biju noliekama saimes gala aizkrāsnē!

Sievasmātes vārdus saimnieks nelikās dzirdējis, viņš turpināja savu domu:

—   Nē, nē, tev nav tiesību pārmest man, ka es butu izdarījis netaisni. Ikviens manā vietā būtu rīkojies tāpat, un tāpēc tev nav iemesla uz mani dusmoties. Un man šķiet, ka šajā brīdī tu uz mani arī nedusmojies. Ja tas būtu iespējams, es ar prieku jautu tev no jauna atkal iet gan tīrumā, gan p|avā, jo darbs no tevis nebēga, un ko gan vairāk no saimes cilvēka var prasīt. Tāpēc esmu pārliecināts, ka tu šovakar šeit esi atnācis ne manis, bet kāda cita dēļ.

Kad saimnieks, kā ikviens saprata, savu ādu glābdams, nobeidza ar pamudinājumu meklēt ļaužu pulkā īsto vaininieku, istabā no jauna iestājās stindzinošs klusums. Ikviens ar mēmām šausmām gaidīja tālāko, un ikvienam bija dusmas uz Vecuteļu saimnieku, kas bija izrunājies tik pilns viltniecības.

Klusums ieilga. Viesis joprojām sēdēja nekustīgs un vienīgi ar acīm, kā šķita, kaut ko meklēja. Tā nevarēja turpināties, klusums šai nereizē bija visbriesmīgākais, vajadzēja kaut ko darīt, vajadzēja nelūgtā viesa dbmas pamēģināt pagriezt uz citu pusi. Tāpēc Juris, kas pret negaidīto viesi, kā likās, stiprāku baiļu nejuta, aicināja nodziedāt kādu dziesmu. Ievai gan tas šķita ne visai labi, ka Juris šai lietā iejaucas un tāpēc var sacelt pret sevi nelūgtā viesa vērību, bet līdzams vairs nekas nebija — Juris jau sāka dziesmas pirmos vārdus, un viņam nedroši pievienojās citi, jo vairāk tāpēc, ka juta — līdz ar dziesmas pieaugšanu spēkā briesmu sajūta kaut cik atkāpjas.

Dziesmas laikā saimnieks klusu telpas pustumsā pieslīdēja pie vagara, kas nezin p-a kuru brīdi bij.a pratis atrasties vistālāk no mirušā goda vietas.

—   Tā nevar būt, ka Ješka, grēks sacīt, nemaz nav miris un ir atnācis īsts, dzīvs, — saimnieks nesaprašanā paklusi sacīja vagaram. — Bet alu viņš dzēra nu gluži kā dzīvs!,.. Katrā ziņā krūzē nekā vairs nav, viss ir iekšā viņā pašā,

—   Viņi tādi izskatoties, ja ierodoties paši savu bēru va- karā, — vagars atteica pagalam satraukts, bet itin,kā pats • evi mierinādams. — Tad nemaz nevarot pateikt, ka šie neesot īsti.

—   No dzīva man nebūtu jābaidās, — saimnieks klusi turpināja, — bet, ja viņš ir tāds … neīsts, tad nav zināms, kas viņam padomā un ko viņš var pastrādāt. Notiekot tā, ka, gaismai austot, cilvēks, pie kā viņi ierodoties, tiekot atrasts ar pārkostu rīkli…

Vagars nevijus pieķēra roku pie kakla, itin kā viņam būtu uz reizi krekla apkakle kļuvusi par šauru. Tas notika tik strauji, ka Vecuteļu saimnieks bija gluži pārsteigts, izlikās neredzējis un sāka vagaru visgudri mierināt:

—   Tev no viņa nav jābaidās, jo tu, Ans, uz viņu ieēdies nebiji. Ješka nekad netika par tevi žēlojies.

—   Pat mirdams netika par mani neko teicis? — vagars jautāja, un viņam joprojām bija grūti noslēpt, ka balss dreb.

—   Neviens tai brīdi viņam gan klāt nestāvēja, — saimnieks sacīja mazliet izvairīgi. — Viņš nekad netika ne par vienu žēlojies. Pat par tevi, Ans, ne.

Laikam drošības pēc vagars tomēr pagriezās tā, ka viņa seja atradās sveču gaismas ēnā, — šķita, viesis viņu tad nevarēja redzēt.

Bet, pat pustumsā sēdēdams, tomēr netika no nemiera vaļā.

—   Slikti būtu arī, ja viņš patiešām izrādītos dzīvs. Tad sāktos klapatu bez gala.

Kas tās par klapatām un kuram tās uzbruktu, vagars nesacīja, un Vecuteļu saimnieks nemaz nemēģināja to uzzināt: Vecuteļu saimnieks vienīgi jaunu reizi ievēroja, ka vagaram dreb rokas, un Vecuteļu saimniekam tad šķita, ka šajā vakarā ir prātīgāk turēties no vagara patālāk.

Šoreiz tā bija Ieva, kas pārtrauca klusumu. Viņa sacīja:

—   Nav saprotams,, kāpēc nerunā ne vārda tie, kuru sacīšanu, var domāt, viesis šai brīdī gribētu dzirdēt vispirmāk.

Visiem par lielu pārsteigumu šai brīdī istabas krēslibā satraukta atskanēja vagara balss:

—   Jāšaubās, vai viesis kāro ar mani runāt.

Bērinieku acis meklēja vagaru, arī viesis jaunu reizi it ka satrūkās, viņa sejā uz bridi paplaiksnīja nemiers, acis šķita satraukti iztaujājam runātāju.

—   Par tevi nav neskaidrību, vagar, — Ieva attrauca, ar acīm meklēdama Anci. — Te ir citi, kas viesim var rūpēt vairāk.

—   Bet var taču gadīties, ka Ješka ieradies šeit tiešām vagara dēļ, — Juris satrauktajā telpā nez kādēļ sacīja skaļi un noteikti. — Ar kuru gan citu ik muižas gājējam būtu vairāk pasaulē norēķini kārtojami, ja ne ar vagaru?

—       Var gadīties, ka Mārtiņa cisu maiss ir par agru no istabas kakta pie loga pārnests, — Ieva nelikās traucēties.

Vagars klusēja, bet Mārtiņš atsaucās Ievas izaicinājumam. Viņš bija piecēlies kājās un raudzījās pilns dusmu.

—       Mans cisu maiss stāvēs tur, kur tas ir nolikts. Tas ir tas pats, uz kura mēs šovakar, no dejas pieguruši, apsēdāmies ar Anci atpūsties.

—       Tā vella'ta ir viņu gluži bez prāta padarījusi! — Ieva Iekliedzās, un viņas balsi bija neslēpts naids.

Kad Juris saklausīja šo naidu Ievas balsī, viņš pirmo reizi šai vakarā zaudēja savu iespītīgo pašpārliecību. Viņš blenza uz alus kannu, kas atradās priekšā uz galda, sēdēja pavisam kluss un laikam bija kādas pēkšņas domas aizņemts.

Bet Mārtiņš vairs nevaldīja pār sevi, viņš runāja skaļi, kā apsūdzēdams, kā savu taisnību aizstāvēdams:

—       Kas ir aizgājis, tas ir aizgājis, tam vairs nav nekādu tiesību uz to, kas palicis šai saulē.

—       Arī tad ne, ja viņš tūdaļ atgriežas atpakaļ? — rāmu, izbrīnās pilnu balsi noprasīja kalps Bērtulis.

Mārtiņš mazliet samulsa, bet tūdaļ turpināja iespītīgā noteiktībā:

—       Cilvēks, kas atnāk atpakaļ, neatgriežas vairs tai dienā, no kuras viņš aizgājis. Jo, kas ir dzīvs, tas neapstājas mirušajam līdzi ar viņa dienu.

—       Paskat, cik gudri viņš prot runāt, kad jātaisnojas par savām izrīcībām, — jaunu reizi nenocietās Ieva.

Juris nelaimīgs paraudzījās uz Ievu, piecēlās no savas vietas un aizgāja uz istabas pašu tumšāko kaktu, kur pustumsā sēdēja vagars.

Tad pirmo reizi skaļi šai vakarā ierunājās Ance. Salies galu ar pirkstiem satraukti burnīdama, viņa meklēja vārdus, uz viesi neskatīdamās:

—       Viss ir tik savādi noticies, ka es nemaz nevaru to izsacīt, kā man ir ap sirdi. Bet viegli man nav, tam ikviens var ticēt.

Ances acīs parādījās asaras, un viņa, nespēdama tālāk runāt, apklusa.

Pa tam Visu šo savādo gadījumu laikam bija sākuši pārrunāt Juris un vagars.

Vagars joprojām bija uztraukts.

—       Neviens neiedomā, ka visnepatīkamākā šī lieta ir man. I",s te sēdu un lūdzu dievu: kaut vīrs, kas sēd tur pie galda, nebūtu Ješka pats!

—       Vagars runā pareizu valodu, — Juris piekrita, un varēja pat domāt, ka viņš priecājas par vagara bailēm. — Tas ir tikai tāds māns, kas mūs visus pārņēmis. Vai šeit nav strādājusi saimnieces māte? I<ā viņa sāka jaukt bēres ar kāzām, tā viss sākās. Viņa ir pesteļu zinātāja.

—   Ja viņš ir Ješka pats, — vagars turpināja savu bēdu, — tad man ir jāiet viņam klāt un jāņem viņš ciet. Jo kopš vakarrlta ir skaidri pierādījies, ka tas bijis Ješka-, kas viņu- mēnes lielkunga dēlu piebeidza.

Juris, kā liekas, nebija par šo ziņu sevišķi pārsteigts, viņš pat it kā piekrita vagaram:

—   Pareizi gan … Kāds taču piebeidza lielkunga Konrādu. To, kas labprat sita ar pātagu muižas klaušiniekus un tad pēkšņi atradās beigts. Tas varēja būt Ješka, kas viņu piebeidza. Un tad Jēška kādā dienā pats pēkšņi kļuva pavisam slims un steidzīgi nomira.

Vagars paskatījās Jurī aizdomīgi, bet bailes un neziņa viņam šai brīdī bija vislielākās, un viņš runāja savu:

—   Ak dievs! Ja Ješka nav nomiris, tad man jāceļas un jāņem viņš ciet. Bet, ja izrādās, ka es pieeju mirušajam, kas atnācis izrēķināties ar dzīvajiem, tad es, viņu striķos siedams, būšu beigts pats! Ak tu pasaulīte! Bet, ja viņš ir "nomiris, tad viņš man nemaz nav vajadzīgs. Nomirušu man nav kur likt — pat pie karātavām, padomā pats, tādu nevar vest.

—   Pareizi gan! Ja ir taisnība, ko saki, tad par tādu darbu Ješkam, ja viņš vēl ir dzīvs, draud vienīgi karātavas, — Juris šķitās steigā kaut ko apdomājam. — Bet tad taču iznāk tā, ka ir vienalga, vai Ješka tagad ir dzīvs vai miris, — beigas viņam tā kā tā.

Tad Juris pēkšņi iesmējās.

—   Tev, vagar, pats prātīgākais tagad ir nemaisīties Ješkam pa kājām. Vienalga, vai viņš dzīvs vai miris, iet vai nāk.

—   Es arī tā domāju, — vagars atteica, bet viņa satraukums auga. — Bet vai tu zini, kas man draud par to, ja es, ne pirksta nepakustinājis, ļauju pa pasauli brīvi staigāt lielkunga dēla piebeidzējam?

—   Ja Ješka ir miris, tad' viņš nemaz vairs nav noziedznieks, — Juris pavīpsnāja, nu jau neslēpti priecādamies par vagara izbailēm. — Noziedznieki un taisnīgie ir tikai dzīvie. Kad viņi nomirst, tie visi ir vienādā vērtē.

Juris piesēda vagaram cieši klāt.

—   Tad lūk, kāds ir tas aukstais avota ūdens, kas Ješkam sagādāja pēkšņu galu. Kurš gan varēja iedomāt, ka Ješka bijis tik dūšīgs, kā tu, vagar, saki. Piebeigt lielkunga dēluPl

Hct kāpēc tu neņēmi Ješku ciet atklāti, ja zināji, ko viņš izdarījis?

—   Tad vēl nekas nebija skaidrs. Tad bija vienīgi jālūko viņam atvērt mute patiesības vārdam.

—   Esi gan tu Ješkam atvēris muti! — Juris dusmās un īgnumā piecēlās. — Tad nu ej viņam klāt un pārjautā jaunu reizi, kā viss bijis.

Juris atstāja vagaru un atgriezās pie Ievas.

Pa tam Mārtiņš no jauna bija pagriezies pret viesi.

—   Man ir vienalga, vai tu esi atnācis dzīvs vai miris! Tev ir jāzina, ka Ance man jau kopš pavasara patīk un pa šo vasaras gājumu esmu iepaticis arī Ancei. Viņa tikai nesaņē- inās un tev skaidru valodu nepateica, tu pats viņas patikšanu un nepatikšanu būtu ievērojis, ja vien būtu staigājis pa pasauli vērīgākām acīm.

—   Var pat likties, ka tev Ješkas pēkšņā aiziešana ir va- ren pa prātam, — .kāda balss ieminējās pret Mārtiņu.

—   Bet kas tad šis man ir — brālis vai sirdsdraugs, ka man pēc viņa būtu jāraud sāļas asaras? — Mārtiņš atteica pretim aizskarts. — Apsaucēji atradušies! Ed, dzer, paslepus knakstās ar savu māju un kaimiņu meitiešiem — tādas ir tās sēras, kādas mūs šodien visus pārņēmušas. .Vai to man var pieminēt kā grēka darbu, ja es saku, ka Ance man patīk?

Ance sēdēja nodurtām acīm. Kad Mārtiņš runāja, viesis skatījās uz Anci, tas šoreiz bija pavisam nepārprotami, Jjet Ance laikam to nemaz neapjauta. Bet varbūt viņa tomēr bija sajutusi viesa skatienu, jo Ance sakustējās kā nelaba lietuvēna mocīta un sāka kādā brīdī runāt — satraukta, nelaimīga un sīksta:

—   Mans vārds te šovakar tiek locīts bez gala, itin kā ļaudīm vairs cita nekā nebūtu runājama. Ak, vai man visai pasaulei jādara zināms, kādas domas ir manā sirdī? Vai jūs, kas šeit sēžat, ejat pa draudzi un stāstāt, uz kuru pusi jūs kādā dienā velk pašu sirdis un kādas domas nāk prātā? Kāpēc lai es to darītu?

—   Pie mums vis neierodas brūtgāns no kapsētas, lai paskatītos, kā tiek turēta cieņā viņa piemiņa, — tā laikam bija kalpa sieva Karlīne, kas cieti nosacīja.

Ances acīs nozibsnīja uguns, un viņa runāja lepni-un izaicinoši:

—   Vai es biju Jēkabam pielaulāta, ka jūs manu- uzticību lūkojat šodien pārbaudīt? Ka esmu viņam solījusies, to jūs esat tikai savos prātos ieņēmušies, Jēkabs man agrāk patika, jā, bet… Es varu skaidru sirdi liecināt: kopš šā pavasara Ješkas pieķeršanos sev esmu nesusi kā smagu slogu.

Es zināju, ka Ješkam daru sāpes, bet vai manā varā bija tās viņam atņemt? Un tagad viņš tur galda galā var sēdēt dzīvs vai ne īsti dzīvs, es varu gan baiļoties par to, kas ar mums visiem notiks, bet, ja viņš gaida no manis uzticības vārdus, tad viņš gaida veltīgi.

Ance savā satraukumā laikam vairs nemaz īsti nesaprata, ko pati sarunā. Viņa sacīja, pret bēriniekiem izmisumā un naidā griezdamās:

—   Vai tas maz ir cilvēks, kam'ar sirdi var pieķerties? Kā tagad pat. Dzīvs vai miris — bet kāpēc viņš sēž, tik vienaldzīgi sastindzis? Vai tad viņam nemaz nav vīra dūšas sirdi? Lai viņš atdara tiefn, kas viņam nodarījuši pāri, vai arī lai iet projām! Ak — viņš tikai sēž un ir mierīgs, kā bija mierīgs arī tad, kad viņu saimnieks izmeta no sava kambara!

Kad Ance sāka runāt, viesis bija it kā atdzīvojies, un ikviens saprata — tas nav nekāds no kapiem pasprucis nelabs spoks, tas ir dzīvs puisis, kurš vērīgi klausās, kādus vārdus saka viņa iecerētā. Bet, kad izskanēja Ances pēdējie vārdi, viesa sejā no jauna izzuda dzīvība un viņš pat nodUra acis, kā to līdz šim bija darījusi Ance. Tad viņš gausi cēlās kājās, viņš laikam gribēja doties projām. Ļaudis jau atviegloti uzelpoja, kad pēkšņi iejaucās vagars:

—   Cilvēki mīļie, tā arī nav zināms, vai viņš ir dzīvs vai tikai tāpat atnācis! Es saku: viņš ir dzīvs, viņš ir ņemams ciet, jo viņš ir vainīgs pie jaunā lielkunga nāves.

—   Vai tad tu neredzi, ka viņš ir no citas pasaules? — Juris izsaucās steidzīgi. — Lai Ješka iet — tā būs labāk tev un mums visiem!

Viesis pagriezās pret Juri, kā likās, silti viņā paskatījās, tad pagriezās pret vagaru, gāja uz viņa pusi un sāka smieties grūtiem smaga slimnieka smiekliem, itin kā viņa krūtis būtu pilnas neizklepojamu krēpu vai asiņu. Vagars neizturēja, viņš kāpās atpakaļ vēl dziļāk nokrēslas tumsā, un viņa acīs bija šausmas. Bet nu jau viesis bija pārtraucis savus nelabos smieklus, viņš gāja kluss, mazliet grīļīgiem soļiem, tomēr acis no vagara nenolaidis.

Vagars spalgi iekliedzās un palika kā sastindzis, pie sienas pieplacis.

Kad vagars iekliedzās, viesis apstājās savā gaitā. Joprojām vagarā raudzīdamies, viņš atkal smēja savus grūtos smieklus. Tad smiekli aizcirtās un viesis sāka smagi klepot, un likās, ka uz viņa lūpām parādās asinis. Viņš vairs ņe- raudzījās uz vagaru, viesa acis aizslīdēja uz Anci, un pēkšņi viņš saduga. Brīdi viņš stāvēja, raudzīdamies saimes istabas prīdā, tad pagriezās, gāja nedrošiem soļiem uz durvīm un driz pazuda vasaras nakts krēslībā.

Ļaudis vēl kādu mirkli palika kā sastinguši, itin kā lāgā neticēdami, ka viss beidzies tik laimīgi, tad klusums pārplīsa un sākās steidzīga čala — kā aizsprostots strauts būtu vaļā pasprucis.

Ari vagars atkal bija atguvis valodu un satraukts runāja uz ļaudīm ka jautādams, kā savām domām apstiprinājumu dzirdēt kārodams:

—  Tā ari neviens nevar skaidri pasacīt, kas viņš īsti bija — cilvēks vai spoks.

—  Kāda tam nozīme? — Juris, vīzdegunīgi smiedamies, ,'tjautāja vagaram. — Tevi ļauns gals nepiemeklēja, un tas tev ir pats galvenais.

—  Tagad man jādomā par rītu. Kad visu dabūs zināt lielskungs!… — vagars nenorimās.

—  Ješka, te sēdēdams, saprata, cik lieks kļuvis pasaulei jau pa šīm dažām dienām, — Ieva bilda domīga Jurim, un viņas acīs bija asaras.

Jura prātus aizņēma vagars.

—   Arī lielskungs paliks neziņā par to, kas īsti pie mums šonakt bija uzradies — dzīvais vai mirušais. Tev, vagar,

var domāt, šonakt ir laimējies.

„ * • *

No izbīļa vaļā tikuši, bērinieki drīz atjēdza, ka nu nav Ifigā saprotams, ko darīt atlikušo nakts daļu, — vai mieloties un pieminēt nelaiķi vai doties mājās? Ja pusnakts viesis bijis spoks, tad ir vietā bēres turpināt, bet ja Ješka ir dzīvs?… Iejaucās Vecuteļu saimnieks: ja cienasts gādāts, lai viss liek arī godam notērēts. Un Ješka — miris vai dzīvs — laikam ļaunu prātu turējis nav, jo nevienam nekā slikta pat nemēģināja nodarīt.

Pirms iestājusies pilna diena, ļaudis uz mājām doties baidījās un tāpēc labprāt palika. Atsākās arī dejas, bet īsta svabadiba neradās. Ance jautrākam solim pavisam nebija piedabūjama, un arī Mārtiņš sargājās rādīt priecīgu vaigu. Tas pusnakts spoks bija aizgājis, bet viņa ēna Joprojām gūla pār ļaužu prātiem.

Visvalodīgākais bija kļuvis vagars. Sapratis, ka no mirušā viņam briesmas vairs nedraud, viņš bija pavairāk skatījies pēc brandvīna un brīžam pat iznāca plāna vidū un domāja, ka ikvienam viņā ir jāklausās.

—   Cilvēks nedrīkst būt tik bezkaunīgs, kāds bija šovakar Ješka. Esi dzīvs vai miris — par to skaidrībai jābūt, citādi sākas nelabas jukšanas.

—   Nu ir visas neskaidrības galā, Ansi, — Vecuteļu saimnieks sacīja apmierinātībā. — Padomājiet — ja Ješka tomēr būtu ņēmis par kaut ko ļaunā un mani… un mani… Kā gan tad jaunā saimniece mūsu Miķelīti izaudzinātu lielu? Nē,-Ješka man bija tikpat kā paša dēls, par to gaiši liecina' arī šī nakts. Ješkam allaž bijusi laba sirds. Lai mūžos slavēta viņa piemiņa!

—   Tiesa kas tiesa! — dažas balsis piekrita. — Bija tāds brīdis, kad nezinājām, kas notiksies tālāk, bet Ješka bija tikpat pieticīgs, kāds bija dzīvē, un tāpēc nevienam nenodarīja nekā ļauna.

Vagaram tomēr brīžam uznāca nemiers un bailes.

—   Tā var runāt vienīgi cilvēki, kam nav jāatbild nedz par to, kas notiek draudzē, nedz par to, kas notiek plašākā, pasaulē. Tad var dzīvot barā kā aitas aplokā. Bet, kam jāatbild par kārtību muižā un draudzē, tam jābūt ciešai zināšanai — kurš dzīvs un kurš miris. Tad ir zināms, ko no ik dvēseles var prasīt un kā ar to var izrīkoties. Vai arī sacīsim — tad zināms, kad nelietderi pie atbildēšanas saukt un kad krietnību citiem par paraugu no kanceles daudzināt.

Kad vagars tā runāja un joprojām pat gribēja, lai visi viņa vārdos klausās, pacēlās balsu murdoņa: kad gan šis žeikste vagars tā paspējis piesūkties? Dažs pat izteica no>- žēlu, ka Ješka nezin kāpēc, uz vagaru iedams, apstājies pusceļā. Tas bijis pats sliktākais, kas šai savādajā" vakarā atgadījies.

Vagars pa tam joprojām runāja:

—   Nē, mirušos ar dzīvajiem nekad nedrīkst sajaukt. Tad var izcelties liela jukšana. Ir taču zināms, ka mirušajiem, kaut arī tie reizēm iegriežas dzīvajo pasaulē, vispārim var uzlikt vairāk grēku nekā dzīvajiem. Un dzīvajiem tad ir iespējams būt mierīgākiem.

—   Tā ir skaidra patiesība. Mirušajiem var uzlikt daudzas vainas, — atsaucās Juris, viņš laikam bija vienīgais, kas vagara runāšanā ieklausījās kaut cik vērīgāk. — Arī tad, kad īsto vain'go nav prasts tepat dzīvajo vidū atrast vai nemaz negrib to atrast.

—   īstenais vainīgais ir atrasts, — vagars atbildēja Jurim tik steigšus un noteikti, ka likās — viņš nemaz tik ļoti nebija apreibis, kā varēja domāt. — Ir vainīgais, un par to vairs nekādas šaubīšanās nedrīkst būt.

Vagars vēl runāja, bet viņā vairs neviens neklausījās — ai nezināms, ka vagars, iereibis būdams, gribēja runāt lenā gabalā! Kad neviens viņā neklausījās, vagars apskai- .1 un teica: «Nu, pagaidiet jūs man!» — un gāja pie galda irklēt dzeramo, kaut zināja, ka iekšas viņam pavisam beigtas un katrs lieks malks rada asas sāpes.

Viesi jutās pavisam gurdeni — ja trūkst īstas jautrības, tad grūti sagaidīt sauli lecam. Kur atgulties tādam pulkam nebija, bet uz mājām doties pirms pilna gaišuma pat lielāka- l un drosminiekam šķitās aplama pārgalvība. Tādās domās bija arī Juris.

—   Mums jā]auj, lai Ješka netraucēts aiziet tikai viņam vien ejamo ceļu, — Juris sacīja.

—   Zināms, ka vajag kaut brīdi nosnausties, — vecā saimniece trāucās kājās. — Es ēdu un ēdu tos zirņus — gluži kā bērēs. Bet zobu man nav. Es jums saku pilnu patiesību — neviena zoba man nav mutē. Tad nu sēdi pie galda, uz kura tik vien ir kā zirņu bļoda! Kad lēca saule, Vecutelēs ienāca Aizupes Dāvis — satraukts un pļāpīgs.

—   Kas noticis? Kas noticis, — viņu apstāja bailēs — vai pārciestās briesmas neatsāksies n6 gala?

Noticis visdīvainākais. Viņš, Dāvis, rītausmā devies uz ganībām zirgu pārsiet un iedomājis garāmejot iegriezties kapsētā, lai paskatītos uz Ješkas kapu kopu. Bet ko šis redzējis? Uz kapa gan atradušies pavītuši ziedi, bet Ješka pats — projām!

Projām?! Kā Dāvis to var zināt?

Pavisam vienkārši. Ješkam blakus, kā zināms, vakarvakarā Klibais Indriķis izracis jaunu kapa vietu, kur šodien paredzēts guldīt Musku Lavīzi, bet tagad tur esot redzams Ješkas šķirsta vāks. Šķirsts tukšs! Vai nu Ješku kāds slepus aizvācis — sakiet, kam gan to būtu ievajadzējies darīt? — vai arī Ješka ir cēlies augšā un aizgājis pasaulē pats. Kur — to tikai dievs zina!

—    Nu viss sāksies no gala atkal spriedīs, kur novietojama Ješkas gulta, — Mārtiņš iesmējās ļauni un saniknoti.

Reibums vagaram bija kā ar roku atņemts,

—    Ak es muļķis, ka vieglu roku ļāvu viņam izsprukt! Ja viņš pazūd bez pēdām,, tad man sieksta nodrošināta! Bet Klibais Indriķis dabūs kokus — par to es parūpēšos, Vai kapsētā zemes trūkst, ka viņš Musku Lavīzei racis kapu tik tuvu, ka apbērētais var izsprukt no sava šķirsta?!

Vagars sauca vīriešus kopā — steigšus jāiet tas ļaužu apmānītājs un nelietis, tas Ješka, meklēt. Izskatījās vārgs — tads tālu nevar būt aizmucis.

Kaut vagara nesaukts, ķērājiem līdzi iet taisījās arī Juris. Kad Ieva to redzējā, viņa sacīja jaunajam puisim paklusu:

—   Tev gan klātos tagad iet uz mājām, Juri. Ja tu to nedarīsi un Jēkabu saņems, es ar tevi savā mūžā vairs ne- pārmīšu ne vārda.

Kad jaunā meita tā sacīja, Juris viņā ielūkojās pavisam priecīgs un atbildēja samulsis un kluss:

—   Tā būtu pati lielākā nelaime manā mūžā, Ieva, ja es no tevis nedzirdētu vairs ne laba, ne ļauna vārda. — Bet tad viņš pārvarēja samulsumu un sacīja neparasti nopietni: — Esi mierīga, Ieva. Ķērāju pulkā atrazdamies, es ceru Jēkabu drošāk paglābt nekā tad, ja, palicis mājās, ļautu visam iet savu gaitu. Kaut arī Ješka dažā ziņā bija zaķapastala un Ance darīja pavisam pareizi, no viņa novērsdamās. Vagars kopā ar staļļa puisi viņu līdz nāvei piekāva aiz pārpratuma, bet viņš pat vakarnakt par to nebilda ne vārda. Kad vagari istos vainīgos nespēj atrast, tad viņi sit nevainīgos, lai kungu acis izceltos ar centību un paklausību.

Juris devās uz durvīm.

—   Es iešu tev līdzi, Juri, — Ieva tad ierunājās pēkšņas

apņēmības pilna, paslepus puisī paskatīdamās.

* * *

Ješku atrada pavisam drīz. Viņš no rudzu lauka bija līdis cauri Vecuteļu ganību aplokam un tā arī palicis uz apakšējās kārts — ar galvu smilgās, liepu lūku vīzēs autās kājas it kā pusspītīgi pret debesīm paslējis.

Šoreiz Ješka laikam patiešām bija miris.

Kamēr citi vēl neattapa no jaunā atgadījuma, vagars sacīja priecīgi pacilāts:

—   Tagad viss ir atkal nostājies savā vietā un es varu droši par visu ziņot lielkungam. Kas ir projām, tas lai ir

.projām, jo pēc tam sākas jauna dzīvošana. Aizgājušā atgriešanās var vienīgi skaidru pasaules kārtību padarīt neskaidru. Vai tas būtu labi? Nepavisam nebūtu, labi! Padomājiet — un jūs paši sapratīsit, ka man taisnība. Es esmu starp kungiem pusi mūža laika nomaisījies un zinu, kāda ir dieva kārtība pasaulē.

ZEMNIEKA SARUNA JUGLAS KRASTĀ AR JAUNĀKO DĒLU UN SIEVU

Upes kraujā stāvēja zemnieks. Pie viņa kājām atradās nasta, ko zemnieks laikam tikko bija nolicis zemē. Nesamais, šķiet, nebija vieglais, jo zemnieka seju klāja sviedri. Bet var jau būt, ka zemnieks bija nosvīdis tikai tāpēc, ka kāpis šai kraujā, jo, cik varēja spriest pēc viņa slapjajiem bikšu galiem un vīzēs ieautajām kājām, viņš bija nācis no upes puses un krasts šai vietā pacēlās īsti stāvu.

Zemnieks smagi elsoja, bet laikam pats nemaz nesajuta, cik piekusis, pat pārguris viņš bija. Savu nesamo — paprāvu maisu — viņš šķita piemirsis, steidzīgs un satraukts viņš klausījās pievakares klusumā, un sviedri viņam ritēja no pieres pāri vaigiem bārdas rugājos, kas bija melni, sirmi un netīri.

Zemnieks klausījās, kā tālumā noklusa zirgu zviedzieni un svešādi skaļas, it kā gavilējošas cilvēku balsis, ieklie- dzieni — E-i-e-i-jā! E-i-e-i-jā! Zemnieks klausījās ilgi, pat tad vēl, kad vairs nekas nebija dzirdams un pāri Juglas straumei sāka celties rāma, dūmakaina vakara migla.

Tad kādā brīdī saspringtība zemnieka vaigā atslāba, viņa spēcīgais augums it kā saguma, un kļuva skaidri redzams, cik ļoti viņš bija pārguris šai dienā. Zemnieka acīs iegūla nevarība, pat izmisums.

Gaišās, rēnās vasaras dienas krāsas zuda arvien vairāk, drīz migla jau stiepās pāri visai Juglas palejai, kļuva biezāka un līdz ar to baltāka, noleju kā tumšu brūci aizsegdama. Sur tur otrpus upes tālumā lēni gaisos cēlās dūmu stabi. Vēja nebija, un brīdi zemnieka acis stīvi kavējas pie šiem dūmu stabiem, kas tik mierīgi kāpa vakara debesīs, pelēki baltas sliedes pret mežu tumšumu iezīmēdami.

Krūmājos, kas no trim pusēm ielenca laukumu, kurā zemnieks stāvēja, iespurdza novēlojies putnu pāris, skaļš un

trokšņains, un zemnieks satrūkās savā nekustīgajā mierā. Vērīgi viņš paraudzījās apkārt, itin kā tikai tagad apvērtē- dams vietu, kurā viņš savā steigā bija nokļuvis. Acis apstājās pie maisa, ko viņš bija uznesis šai kraujā. Zemnieks smagnēji noslīga pie tā, atrotīja maisa galu un mēmi vērās savādajā nesumā.

Dienas krāsas kļuva aizvien bālākas un bālākas, zemnieks atkal piecēlās kājās. Viņš, šķiet, no jauna raudzījās vakara tālumā. Bet var jau būt, ka viņš nekur neraudzijās, viņš tikai tā stāvēja, pat vakara klusumu nedzirdēdams, un tad kādā brīdī viņš", šķiet, ierunājās.

Patiesi — zemnieka lūpas brīžam skaļāk, brīžam tikko dzirdami izsacīja vārdus, kaut arī šai vakarā zemnieks stāvēja gluži viens Juglas krasta kraujā, viēnīgi pie viņa kājām atradās kāda nasta, ko viņš tikko uznesis kraujā un nolicis zemē. Tas bija pakulu maiss, un pat vakara ēnainībā bija redzams, ka maisam šur tur ir tumši plankumi — varēja pat domāt, ka tās ir sarecējušas, sakaltušas asinis.

Bet var jau būt, ka zemnieks nesacīja ne vārda, varbūt viņš vienigi paskaļāk lūkoja izdomāt līdz galam domas, kas viņā bija sastrēgušas tikko aizvadītajā dienā vai varbūt pat visā nodzīvotajā mūžā,

Jugla slēpās arvien dziļākā krēslā, tikai rietumu pusē debess pamale vēl kvēloja tumši sarkana, liecinādama, ka tur nesen nogrimusi saule. Dūmu stabi pāri upei bija vairs tikko saskatāmi.

Pagriezies pret Juglas noleju un melnajiem mežu tālumiem, zemnieks sacīja:

— Te nu mēs abi esam atnākuši, Uģi. Labāku vietu mums laikam šai reizei neatrast. Skats no šīs kraujas pāri Juglai ir plašs un tāls, te ir balta smilts, un tā ir sausa un viegla. Nē, labāku vietu mums neatrast. Šovakar no šejienes var redzēt, kā beidz kūpēt pēdējie nodeguļi mājām, kurās tu tiki nodzīvojis divdesmit vasaras un ziemas. Dūmi pamazām no- plok arī pār kaimiņu sētām, un patlaban ir skaidri dzirdams, ka Pakšmalās izmisis un nelaimīgs iegaudojas suns. Tas ir Taksis, redzams, viņš ir palicis viens un tāpēc nejūtas labi. Paklau! — viņš nu sāk gaudot aizņemdamies. Viņš apkaimē ir vienīgā dzīvā radība, kas iedrošinājusies šovakar palikt tur, kur dzimusi un pavadījusi savu mūžu, jo šis ir muļķa suns, tāpēc viņš nezina, ka no mežu biezokņas vēl joprojām varbūt glūn kārīgas acis, alkdamas pēc mantības, ko paša rokas nav sastrādājušas.

Taču ne tāpēc mēs esam šeit, ka no šīs kraujas šovakar var labāk redzēt, kā gausi noplok dūmi pār nodegušajām mājām. Kad bridu pāri upei, es pat lāgā vēl nezināju, uz kuru pusi doties. Tad tava māte ieminējās, ka šeit senos laikos bijusi kapsēta un- ka šeit augšā kraujā varbūt esot jau idzsārtušas zemenes.

Tu gan sapratīsi, Uģi, ka mātei tai bridi vismazāk prātā bija zemenes, un tomēr viņa sacīja savā rāmajā balsī, kurā es nekad neesmu dzirdējis asumu: «Tur augšā uz kraujas varbūt jau ir aizsārtušas zemenes.» Ko lai saka, Uģi?… Mātei bija bail, ka es varu aiziet šai vietai garām, bet tas, ka šeit kādreiz it kā esot bijusi kapsēta, mātei laikam pat neienāca tai brīdī prātā.

ŠI patiešām ir pati labākā vieta šai pusē, un mūsu vajadzībai tā ir vispiemērotākā — ja nu mums nav iespējams aizkļūt līdz tam uzkalnam viņpus pļavām un tīrumiem, kur guļ mans tēvs un māte. Te ir sausa smilts augu gadu cauri, un visu pēcpusdienu šeit dzīvo saule.

Mātei, no mums šķiroties, droši vien bija ienācis prātā, ka tev šurp patika nākt zēna gados, jo no šejienes bērniem nekad nebija jāatgriežas mājā bez piesārtušām zemenēm alkšņu mizas turzā.

Bet varbūt māte tai brīdi nemaz neatcerējās tavus bērna gadus. Viņa bija ievērojusi, ka tu šajā pavasarī šad un tad novakarēs nāci uz šo vietu, jo šeit tev laikam ļoti patika līdz pat rītausmai klausīties lakstīgalu dziedāšanā. Lakstīgalu te allaž bijis daudz. Visus gadus, kamēr vien es dzīvoju pasaulē, ta ir bijis. Tad cilvēki zina, ka ir pavasaris un ziema ir pārvarēta un aizvadīta.

Tas man ienāca prātā, brienot pāri upei, un tad es sapratu, ka šī ir vienīgā vieta, kas šai pusē vislabāk noderīga.

Māte nenāca mums līdzi. Kaut ko apdomājusi, viņa no jauna brida pāri upei, kurai mēs tikko bijām pārtikuši pāri. Viņa gribot vēlreiz paskatīties uz mūsu mājām — tā viņa sacīja. Es viņu neatrunāju, kaut arī šais dienās bīstama un briesmu pilna ir ikviena taka. Man šķiet, māte aizgāja, lai palūkotos, vai tur nav palicis kāds drānas gabals, ko šie sirotāji, šie siši, nav aiznesuši līdzi vai ko pataupījusi uguns. Kaut tik vien liels, lai būtu ko uzlikt gulētājam uz acīm, lai tās nepiebirtu ar smiltīm, kaut arī tās būtu pašas sausākās un skaidrākās smiltis.

Māte tagad jau būs mūsu māju izstaigājusi, un viņai drīz vajadzētu būt klāt. Bet viņai vispār nemaz nevajadzēja iet, jo nav zināms, vai pie mājām tomēr nekavējas kāda aiz- badējuša siša acis.

Brīdi bažīgi klausījies vakara klusumā, zemnieks turpināja:

—   Neko nedzird. Pakšmalu suns, pagāns, tagad gaudo vienā gabalā. Gluži aizelsdamies gaudo. Bet labi vien, ka ir kaut tāds nelaimīgs suns vēl pasaulē. Tad ir kam palikt māju tuvumā un nav tikai dūmu stabi pret debesim un sakaltušas asinis uz zemes.

Zemnieks atkal iegrima klusēšanā un tad ar divkāršu smagumu sajuta, cik noguris viņš ir. Laukuma malā bija paprāvs akmens, un viņš apsēdās uz tā. Viņš pazina šo akmeni, un tāpēc zemnieku uz brīdi pārņēma tāda sajūta, ka viņš iegriezies ciemā pie sena puspazaudēta, bet nekad neaizmirsta drauga.

—   Pagaidīsim māti atgriežamies. Viņai jābrien pāri Juglai, tāpēc es jau laikus dzirdēšu, kad viņa nāks šurpu. Pagaidīsim, Uģi. Laika mums tagad gana. Diena ir galā, un priekšā visa nakts. Naktī pasaules nelaimēm un ļaunumam kājas ir gausākas un tāpēc mēs varam sajusties drošāk. Mums šonakt nav kur steigties — ne tev, ne man. Tev — gluži nekur nav jāsteidzas, un nav tik augstu kungu nedz tuvu, ne tālu, kas varētu tev pavēlēt steigties. Pat dievam debesīs un velnam ellē nav tādas varas. Alani — jā, mani gan var joprojām izrīkot, un tas ari notiktu, ja vien es kaut nakts melnumā pagaditos kāda kunga ceļā. Bet šai naktī es neatrodos nedz uz ceļa, nedz takas, tāpēc varu cerēt, ka uz mirkli esmu izkļuvis no pavēlētāju burvju loka, un tāpēc varu domāt, ka līdz jaunai dienai ari man laika gana. Man šai naktī nav jābaiļojas nedz no dieva debesīs, nedz velna ellē.

Kad zemnieks tā bija runājis, viņš tomēr pēkšņi satrūkas: vai krūmāju tumsā neiečauks tējās sausās lapas? Vai tur kāds nezagās šurpu piesardzīgiem, zaglīgiem soļiem? Likās pat, ka krūmu galotnes kādā vietā pret vakara debesim sakustējās.

—   Vai tiešām kāds ir palicis un nav aizgājis līdzi tam rijīgajam vilkaču baram? — zemnieks iedomājās ar tik lielu rūgtumu, ka pēkšņi likās asa sāpe ieduram sirdī. Spējā niknumā viņš pietrūkās kājās, gatavs pazust pretējās puses biezokņā. Bet tad viņš atcerējās savu nastu, ko bija uznesis šai kraujā, un tikpat spēji saņēmās, palika stāvam, asām acīm vērdamies uz to pusi, no kuras bija nākusi sakaltušo lapu sausā čabēšana.

—   Es palikšu, — viņš sacīja skaļi un cik vien iespējams mierīgi. — Es palikšu, kaut arī tas būtu pats velns no elles bezdibeņiem, kas zogas tur krūmāju tumsā. Cilvēks nevar visu mūžu vienīgi baiļoties. Baiļoties no visiem un par visiem.

Bet biezoknī vairs nekāds troksnis nebija saklausāms.

—   Laikam māns vien! — Zemnieks nospļāvās. — Varbūt jau klāt pusnakts stunda, tad tādi mošķi notiek.

Viņš no jauna apsēdās.

—   Esi mierīgs, Uģi. Šai naktī es tevi vienu neatstāšu. Kā gan citādi es iespētu pateikties tev par tavu labo sirdi. Par to, ka tu mani vakarrīt aizstāvēji, kad man bija uzkrituši tie svešie velni. Kaut gan tas bija pats sliktākais, Uģi, ko tu savā mūžā esi darījis. Tam, kas atrodas ceļa sākumā, nav jāatdod dzīvība par to, kam ceļa lielā daļa jau aiz muguras. Un tomēr… Kā lai pasaka — es neliegšos, ka man bija prieks par tevi. Jo tā bija tava visīstākā pateicība man ūn mātei, ka mēs tikām tevi lielu izaudzinājuši. Šai ļaunajā brīdī skaidrāk nekā jelkad sajutu tevi kā daļu no sava mūža un arī tu laikam, mani sargādams, sajuti, ka aizstāvi sava mūža daļu. Tas ir bijis viss mūsu dzīves stiprums un pastāvēšanas spēks. Citādi mums nebūtu iespējams izturēt ne pret muižas kungiem un vagariem, ne svešajiem karakalpiem, kas nepierimst klaiņot pa visiem ceļiem un takām, itin kā mieru un kārtību pasaulei nodibinot, bet īsteni vienīgi nemieru un briesmas saceļot. Visa šo kungu kārošana ir vienāda: kas nedara viņiem pa prātam, tas piespiežams paklausīt. Ja cilvēks tomēr nepaklausa, tad tas ir bez žēlastības pārmācāms vai pat nobeidzams.

Bet, ja visi allaž svētā pazemībā darītu pa prātam tam kungam, kas kurā reizē ir stiprākais un tātad arī lielākais, vai tad pasaulē nesāktos pats ļaunākais posts un pašas smagākās nelaimes? Pat vēl lielāka nelaime, kādi ir mēra gadi, kad īsās dienās nāve aizsauc savos pagalmos veselus pagastus un draudzes? Vai tad nesāktos visas cilvēku cilts izdeldēšana no zemes virsas, jo šī pazemīgi paklausīgā cilts nemaz nebūtu cilvēka vārda cienīga. Dievs, cilvēkus laizdams pasaulē, saprašanu piešķīris ne vien augstiem kungiem, bet arī pašam pēdējam kalpam un — ak vai! — tai dzīvai radībai, kas savu prātu un saprašanu cieņā un godā netur.

Tā tas ir arī šajās dienās, kad visapkārt dūmu stabi kāpj debesīs un tik vien ir kā Pakšmalu Taksis, kas nebaidās verstīm tālu skaļi apliecināt, ka viņš tomēr vēl ir pasaulē. Es neesmu tik pārdrošs kā Pakšmalu Taksis un tomēr,..

Ja es dzīvotu pasaulē tikai pēc savu kungu prāta, tad es šai naktī nedrīkstētu šeit atrasties. Man, ja nu vakardien paliku dzīvs, šajā stundā ar dakšām vai spriguli rokās vajadzētu stāvēt pie sava lielkunga pils stūra un sargāt savu kungu un viņa pili. Viņam šķiet, ka tas ir mans pienākums, pats augstākais pienākums šai pasaulē, — allaž un jo vairāk briesmu dienās stāvēt un krist par viņa dzīvību un mantību. Stāvēt ar dakšām vai spriguli rokās un uzmanīt, vai nenāk kāds, kas iekārojis viņa namu izlaupīt un viņu pašu nomaitāt. Ja mans lielskungs zinātu, ka es šonakt stāvu Juglas krastā un bez steigas sarunājos ar savu dēlu, viņš sasistu plaukstas, liktu savam sulainim atsaukt vagaru un sacītu:

— Auru sila Jēkabs ir noperams ar suņu pātagu, jo viņš slaistās biezokņā tad, kad briesmās atrodas viņa kunga mantība. Viņš ir sacēlies pret dieva noteikto pasaules kārtību, un tad ir pat labāk, ka viņš krīt sišu nagos nekā staigā pa pasauli dzīvs un nesavaņgots. Ja viņš tomēr netiek sišu nobeigts, tad, miera dienām iestājoties, Auru sila Jēkaba kakls ir liekams baznīcas priekšā siekstā vai arī šim nepaklausīgajam atņemama dzīvība pavisam.

Tu, dēls, tagad gan prasīsi, ko īsti nozīmē dieva nolikta kārtība? Tā ik cilvēks var prasīt, un arī es savā mūžā pats sev šādu jautājumu esmu uzdevis.

Kā lai to pasaka, Uģi?…

Dieva nolikta kārtība — tā ir itin kā trepes, kas slejas augšup uz debesīm, gan tās nekad nesasniegdamas.

Es, Auru sila Jēkabs, esmu šais kāpnēs pats zemākais pakāpiens, un mani, lai es dieva nolikto kārtību ievērotu un sargātu, uzrauga un rīko mans saimnieks, kura gan, kā tas tev labi zināms, kopš vakardienas nav šai pasaulē, jo ir sišu nobeigts, tā ka patlaban esmu no viņa brīvs.

Manu saimnieku savukārt uzraudzīja vagars, reizē redzēdams arī mani, vienalga, vai es strādāju sava saimnieka vai kunga tīrumā. Jāsaka, šajā naktī arī vagara man nav, jo arī viņš ir nobeigts, un es nemaz neskumstu par to. Vagaru uzmanīja muižkungs, tas pats, kam allaž ādas pātaga pie rokas, un ari mani un manu saimnieku viņš nekad 110 savām acīm nav izlaidis. Dzīvo, strādā un piesargies! Šonakt esmu arī no muižkunga brīvs, jo viņš aizbēdzis uz svešu pusi. vai tepat kaut kur mežos paslēpies, jo, kaut arī kungs, no sišiem viņš baidās tāpat. Muižkungam dzīvošanu nosaka lielskungs, un arī mani lielskungs uzmana. Šonakt esmu arī 110 viņa brīvs, jo viņš aizbēdzis vai nu pie savas lielmātes radiem aiz Daugavas Kurzemes pusē, vai vēl tālāk uz Vāc- zemi, aizbraucot piekodinādams vīriem viņa mantību sargāt kā-acuraugu. Lielkungu tālāk pārfauga tie, kuri kādā reizē ar karapulku spēku kļuvuši par visas zemes kungiem un pavēlnrekiem, un, gods kam gods, arī šie vislielākie kungi mani neaizmirst, lai no kuras puses būtu nākuši. Bet, no

kurienes kungi patlaban uzradušies un kas viņi ir, nav zināms nedz tev, nedz man. Skaidri zināms tikai viens — laupīt un postīt viņi neprot sliktāk par agrākajiem pavēlniekiem, un ar šo zināšanu man pietiek, lai es prastos, kā man raudzi! dzīvot.

Tā esmu uzmanīts un a'pvaktēts, itin kā es būtu ķēniņu ķēniņš, tas jāatzist. Bet kāpēc tieku uzmanīts un apvaktēts? Par to ir ko padomāt. Par ko man tas ķēniņu ķēniņa gods? Tāpēc, ka esmu pats pirmais pakāpiens, un uz pirmā pakāpiena balstās visi, kas ir par mani augstāk. J.a manis nav, sabrūk un postā gāžas visi pārējie, kas uz augšu slejas, ir pasaulē tālu redzami un tāpēc tiek daudzināti kā paši galvenie un cildenākie. Dzīves takai līkloču netrūkst, bet dzīvošana šai pasaulē nav tik sarežģīta, kā nestundā var likties. Pasaules kārtība ir pat bezdievīgi vienkārša — tas gan jāsaka. Katrs, kas uzkāpis citiem uz pleciem, grib, lai viņam paklausa, un, kad tas notiek, tad katram augstākajam pakāpienam šķiet, ka nu vienreiz pasaule dzīvo, kā pieklājas, un ir labi. Vēl sliktāk, ka viņi, sātani, grib, lai viņu izdomātā kārtība paliktu nemainīga kaut vai līdz pasaules galam. Tā — kā izdomāts un par labu atzīts.

Tā ir nelietīga domāšana un nelietīga kārošana. Cilvēks nav tik gudrs, ka viņa izdomātais un par labu atzītais noderētu laiku laikiem.

Sīs domas man allaž nāk prātā, kad atceros, kā mums klājās ar līdumu līšanu un jaunu tīrumu ierīkošanu.Tev arī šim dienām vajag būt palikušām prātā, jo tu kā zēns biji kopā ar mums, kad mēs ar taviem brāļiem un saimnieku Juglas malā nocirtām apšu audzi — to pašu, kurā pastarpām auga bērzi un daža egle. Mēs nocirtām kokus, izlauzām celmus un visu turpat sadedzinājām, lai jaunajam tīrumam būtu pelni, ko sajaukt ar zemi, un rudziem un miežiem no- briestu krietnas vārpas.

Kad saimnieks staigāja gar iekoptā tīruma malu, viņš domāja par to, lai tīrums būtu pilns auglības spēka un lai tajā būtu mazāk ušņu un citu nezāļu. Tā arī notika. Bija uznākuši miera gadi, mēs, Auru ļaudis, strādājām nepagurdami, iekopām vēl jaunus tīrumus, un nezāļu tajos bija pavisam maz un iesētais paauga labi. Atceries kaut rudeni, kad Juglas krasta tīrumā izauga tāda kāpostu bagātība, ka mums to pietika bez knapināšanās visu ziemu cauri un mēs pat vasaru ar tiem sagaidījām. Tev vajag šo bagāto rudeni atcerēties, jo laime un nelaime toreiz gāja cieši blakām, — viņējā rudenī kungs tavu brāli Edvartu aizmainīja Straupes kungam, un Edvartu līdz šai dienai neviens no mums vairs nav redzējis. Vai viņš dzīvs vai miris, rņūsu pusē neviens nezina. Bija cilvēks, un tagad pat nezinām, vai viņš vēl kaut kur pasaulē ir vai viņa nemaz nav.

Zemnieks pieklusa, sēdēja sadudzis. Bet tas ilga pavisam īsu brīdi.

Zemnieks turpināja sarunu ar jaunāko dēlu:

— Man, viņējos notikumus, atceroties, visvairāk žēl mātes. Pat vairāk nekā Edvarta. Mātes sirds bija asaru pilna, bet māte nekad nerpud, kad viņai sirds mirkst asarās. Viņai mute arī valodu zaudē tādās reizēs. Toreiz māte gāja Edvartam līdzi, pavadīja viņu cauri Lielajam silam. Kad viņa pārnāca, vagars bija ļoti dusmīgs un lielskungs tāpat. Jo, redzi, viņai bija sirds sāpējusi par savu dēlu tad, kad kungi domāja, ka viņi nekā ļauna un nosodāma nav darījuši. Vai šī nav jauna liecība, ka tiem, kas atrodas uz zemāka pakāpiena, pirmais uzdevums ir priecāties un līksmoties, kad tie, kas ir uz augstāka pakāpiena, izdarās pēc sava prāta un untumiem?

Bet esmu aizklīdis sānu takās — par. Edvartu es nemaz negribēju stāstīt, jo lielkunga izdarības ar viņu tev ir zināmas tikpat labi kā man. Es gribēju tev stāstīt par līdumu, kuru tu palīdzēji iekopt. Nāca posta gadi — ar dažādu zemju zaldātu pulkiem, ar niknām sērgām, kas paņēma ļaudis, ar- vasarām, kad lietus lija no agra pavasara līdz vēlam rudenim un nekas nepaauga. Mūsu sēta bija izpostīta līdz beigām, ļaudis izmiruši vai izkauti. Mums pietrūka spēka tīrumus apkopt un trūka sēklas, ko pavasaros iekaisīt zemē. Tīrumi stāvēja tukši un aizauga ar nezālēm, drīz tajos parādījās krūmāji, jaunas apsītes un bērziņi, un tagad tur koku zaros jau vālodze balsi loka. Paies vēl kādi gadi — un neviens pat nevarēs pasacīt, ka tai vietā Juglas krastā kādreiz auguši rudzi un mieži.

Kā gan viss pārvērtās, kā notika? Mēs taču bijām domājuši, ka vislabāk būtu pasaulē tad, kad mūsu iekoptā tīrumā augtu tikai mūsu sētais un stādītais, bet viss cits ir skaužams un iznīcināms.

Tagad saki man, Uģi, — vai tiešām būtu vislabāk, ja tīrums stāvētu melns arī tad, kad cilvēks pavasarī tajā neiesēj sēklu? Vai būtu vislabāk tad, ja tīrums kaut līdz pasaules galam stāvētu pēc mūsu prāta ietaisīts — pat tādās reizēs, kad ļaudīm pietrūcis spēka vai vēlēšanās to kopt* un sev maizi audzēt? Saki — kam tas noderētu? Vai mežs un lauks nav pārāks savā gudrībā par mums, iesēdams tur žigli jo žigli, kolīdz cilvēks no tā novēršas, savu dzīvības sēklu? Un šis spēks Ir tik varens, ka salabo steidzīgi visu, ko cilvēks pasaulē ar savu gudrību vai nesapratību ir sapostījis, kaut ari pats cilvēks domā, ka rīkojies ar vislielāko saprašanu.

Es tev stāstīju līdzību, tāpat kā mūsu mācītājs to visbiežāk dara. Tagad padomā — vai tāpat kā ar mūsu tīrumiem nenotiek ari ar cilvēku un viņa dzīvi? Vai arī cilvēkam nepiemīt šis gluži nesaprotamais spēks — atjaunot no jauna pasauli, dzīvošanu tajā, kad tā ir sajaukta vai padarīta kropla aiz liekas pārgudrības vai ļaunuma? Vai šī nav pati augstākā gudrība, kas piemīt ik dzīvai radībai, kokam mežā un puķei pļavā, — nepagurstoši sacelties pret spēkiem, kas dzīvību grib iesprostot kādā vienā aplokā, kaut taisītā no visstiprākajām kārtīm un mietiem? Ja cilvēkiem izdotos iztaisīt tik ciešus aplokus, ka no tiem nav iespējams ārā tikt, vai tad pasaule jau sen nebūtu ne vien kropla, bet pavisam tukša, pati sevi nobeigusi? Bet tas ir pats savādākais, ka dzīvība atrod iespēju pacelt galvu pat visļaunākajā nestundā, pat tad, kad dzīve iet pavisam greizu ceļu. Tāpat es domāju, ka tas būtu pats ļaunākais, ja visi pakāpieni uz mūžu mūžiem stāvētu vietās, kur kādreiz ielikti — ar gudru ziņu vai aiz muļķības. Jo patiesi — va'i nebūtu briesmīgi, ja man nebūtu šonakt tik daudz sava paša spēka kā atnākt kopā ar tevi uz šo krauju, bet es visu nakti cauri stāvētu ar dakšām vai spriguli rokās sava kunga mantības tuvumā, lai raudzītu šo mantību pasargāt no izpostīšanas un pazudināšanas. Pat manai sievai tad būtu kauns uz mani paskatīties, kaut gan mans lielskungs par uzticību mani varbūt slavēt slavētu.

Zemnieks apklusa un nekā neredzošām acīm ilgi raudzījās vasaras nakts vieglajā tumsā.

Lēca mēness — liels un gaišs, un,.kad tas bija pakāpies jau krietni virs mežu galiem, zemnieks ierunājās no jauna:

— Es šeit spriežu un visu apdomāju savā pārgudrībā, bet vai galu galā šī spriešana nav nieka vērta? Vai cilvēku dzīvošana pasaulē nav iekārtota pavisam vienkārši? Tik vienkārši, ka cilvēks pat negrib noticēt, ka viss viņa dzīves vieglums un grūtums ir tik skaidri pārskatāms un atklājams.

Padomā pats. Teiksim — kungu mājā dzīvo lielskungs ar savu gaspažu, kundzēniem un ireilenēm, un viņiem visiem, pats par sevi saprotams, gribas ēst, pie tam katru dienu un visu mūžu cauri. Taču viss, ko viņiem ceļ galdā, rodas vienīgi tīrumā vai laidarā un to sagādā mūsu rokas — tie, kas atrodas uz debesu trepju pašiem zemākajiem pakāpieniem. Jo dievs tā pasauli ir iekārtojis, ka ik dzīva radība var pārtikt tikai no tā, kas šai pasaulē no zemes klēpja izaudzis. Barībai noder gan kustonis, kam ir kājas, ar ko staigāt zem dieva debess, gan stāds, kam kāju nav un kas tāpēc stāv uz vietas un tik vien var kā savu galvu uzaugšu —saules gaismai pretī pacelt, bet saknes — dziļāk zemes klēpi ielaist.

Miera gados ik svētdienu kancelē kāpj mācītājs, runā par debesim un elli, par pazemīgu un negodīgu dzīvošanu, un arī mācītājam ir sava cienmāte, bērni un bērnubērni, un arī visam šim baram, lai cik svēts tas un dievam patīkams būtu, jāēd katru dienu. Jāēd visu mūžu cauri.

Tālu no mums, reizēm pat svešās zemēs, dzīvo pats lielais zemes kungs un pavēlnieks, un, kā dzird, viņam visapkārt ir neskaitāms pulks visādu smalku kungu un gaspažu ar visādām freilenēm un krustmātēm, un arī viņiem, visam šim krāvumu krāvumam, jāēd — katru dienu jāēd un tā visu mūžu cauri. Bet tas, ko viņiem galdā liek vai, kā dzird, aiz smalkuma pat pie gultas klātu pienes, rodas tikai tīrumā vai laidarā.

Un tie karapulki un siši, kas pārstaigā tuvumus un tālumus, nekad nav iegājuši laidarā vai tīrumā, lai strādātu, nē, tur viņi rauga tikai kaut ko nokampt, jau gatavu paņemt, un tā iznāk, ka mēs esam arī viņu uzturētāji un to darām sev pašiem par postu.

Pats savādākais tomēr pasaulē ir, palūk, šis — jo tālāk cilvēks atrodas no tīruma un laidara, jo augstāk viņš tais debesu kāpnēs, par kurām stāstīju, atrodas, jo smagāk viņš var savu .galdu piekraut ar visādu labumu — tik ļoti, ka pašam gādniekam vairs nepaliek pāri nenieka. Pat tad viņi — tie, kas atrodas debesu trepju augšgalā, — nevienu vakaru tukšiem vēderiem gulēt neiet, kad pār zemi nākuši neražas gadi un bads, jo kāds nieks, ko stiprais iespēj atņemt vājajam, izaug arī tādos posta gados.

Pie bagātīgi piekrautiem galdiem sēdēdami, viņi perina savās galvās dažādas nelietības vai nu pret mums, vai cits pret citu. Pat pret tālām zemēm, un, raugi, kādā dienā iet vaļā jauni kari, briesmas un nāve, bet pat šo kautiņu laikā paši kautiņu rīkotāji nekad pie tukša galda nesēž. Kā tādos laika metumos klājas mums, to tu pats esi savā jaunajā mūžā daudzkārt pieredzējis.

Dzīvot negribas, kad visu to iedomā … Bet arī spīts neatstāj, kad tu ej savos nekad nepadarāmajos darbos no rīta līdz vakaram, jo nepavisam nav par cienījamākajiem un pārākiem uzskatāmi tic, kas sēž uz tava kamieša. Tikai, kā viņus nost dabūt, nevienam nav zināms, jo katru reizi, kad esi domājies tādu brīdi esam pienākušu, pamani, ka īsteni uz tava kakla jau atkal sēž jauns kungs un pavēlnieks.

Mēness kāpa arvien augstāk, un tagad uz kraujas bija gaišs kā dienā. Suns Pakšmalu sētā bija pārstājis gaudot. Aiz Juglas mežos rēja stirnu buks.

Zemnieks piecēlās, ieklausījās nakts dzīvīgumā, un viņa domas pavērsās uz citu pusi.

—   Nav nemaz saprotams, kur palikusi māte, — viņš sacīja norūpējies. — Nevarētu būt, ka Auros uzklīdis atkal kāds no šiem sišiem un māti pamanījis. Māte ir vērīga un piesardzīga, kaut arī tik kĻusa, ka ļaudīm liekas — viņa nemaz lāgā neredz, kas notiek pasaulē. Varbūt māte sākusi raudzīt piekopt to, kas mūsu sētā vēl palicis pāri. Tā var gan būt, un tādās reizēs laiks aizskrien ātri.

Neko nesaklausījis, zemnieks iedūra zemē lāpstu:

—   Nakts jau iet uz rīta pusi. Es vairs nedrīkstu vilcināties.

Viņš sāka sparīgi rakt. Irdenajā smilts zemē to darīt nebija grūti. Zemnieks raka steidzīgi, līdz apgura. Tad viņš no jauna apsēdās uz akmens, no jauna viņam uzmācās dažādas domas, un, šķiet, kapa rakšanu viņš" pavisam aizmirsa.

—   Tagad, kad ir pats nakts vidus un mēs esam divi vien, es gribu kādus vārdus pasacīt arī par sevi pašu. Tu izaugi liels, un par tādām lietām mēs nekad netikām runājuši, jo vīrieša cilvēkam neklājas stāstīt par saviem priekiem un bēdām, kā to sačukstēdamās mēdz darīt jaunas skuķes. Bet tagad, kad uz mums noraugās vienīgi šis apaļais mēness, kas neliekas par mums ne zinis, varbūt nav nekāds kauns pasacīt arī par sevi kādus vārdus.

Kādreiz arī es biju tikpat jauns kā tagad tu — arī man nāca pavasari ar tādām novakarēm, kad raudzīju paslepus pazust no tēva un mātes acīm. Es steidzu uz šo krauju Juglas krastā un reizēm šeit kavējos līdz pat rītausmai. Varbūt tāpēc es nesacīju ne slikta vārda tev, kad šopavasar ievēroju tevi uz šejieni dodamies. Man šeit kādreiz aizsteidza pavisam savādi mirkļi. Pavisam, pavisam savādi. Bet tie aizskrēja kā ātriem spārniem, un nekā līdzīga es vēlākā mūžā neesmu piedzīvojis.

Taču pārējai pasaulei gar tiem nebija nekādas daļas, šķiet, tā pat negribēja man šos brīžus novēlēt. Tāpat kā viņa tos ir noskaudusi tagad tev.

Kādā vakarā pie mūsu durvīm klauvēja krāsaini ģērbies karavīrs un sacīja, ka nākamajā, vēlākais, aiznākamajā dienā man jāierodas viņu pulkā. Man sacīja, ka zeme esot briesmās un man jāiet palīgā to nosargāt. Karavīrs runāja platu muti un bija tik steidzīgs, ka nemaz neļaunojās, ka tai laikā es pat nepiecēlos no lāviņas, uz kuras tai bridi gulēju. Jā, tā bija — es nepiecēlos kājās, kad šis svešais vīrs man pavēlēja doties palīgā aizstāvēt zemi, kurai kāds laikam bija uzbrucis vai gatavojās uzbrukt, liet no lāviņas es nepiecēlos tāpēc, ka tajā dienā mani bija bez žēlastības nopēris vagars un kungs stāvēja viņam blakus un mudināja sist stiprāk.

Kad karavīrs aizgāja, gaidīju no muižas laukiem pārnākam māti. Mātei es jautāju:

—   Vai tu vari izdarīt tā, ka pēc dienas spēju atkal staigāt?

Mate apskatīja manu muguru, paspaidīja viena vietā, otrā, raudzīdama, vai nav kas lauzts, un viņas acīs bija asaras.

—   Viņi bijuši pret tevi gauži cietsirdīgi, — viņa sacīja.

—   Saki — vai tu vari izdarīt tā, ka rīt, parīt varu staigāt? — es jautāju mātei no jauna.

Māte stāvēja krietnu brīdi plāna vidū, kaut ko apdomāja, un viņas acis kļuva sausas.

—  Tu varēsi staigāt, — viņa beidzot sacīja paklusi, cietā balsī. — Lai svētā Māra tev palīdz un stāv klāt pēc tam!

Aiznākamajā dienā es atstāju māju. Taču es negāju uz karapulku. Man šķita, ka nerīkotos godīgi, ja ar savām asinīm aizstāvētu zemi, kur man bija tiesības vienīgi pazemībā paklausīt un bez kurnēšanas saņemt sitienus. Es nebiju vienīgais no mūsu draudzes jaunajiem puišiem, kas nebija paklausījuši svešā zaldāta vārdiem.

Pār mūsu zemi nāca jauni juku laiki, un kādā dienā nodega mūsu lielkunga nams. Pats lielskungs tika atrasts savas muižas dārzā beigts, ļaudis runāja — sišu nogalēts.

Atgriezos mājās, kad mazliet viss pierima. Muižā bija jauns kungs, un es aru viņam zemi, pļāvu sienu, vedu baļķus no meža, lai viņa nams atkal būtu ciets un stiprs. Bet prāts man nebija līksms. Maiju viņas tēvs un māte jau bija paspējuši izdot pie vīra, un tāpēc šai kraujai, kurā mēs atrodamies patlaban, es gāju tolaik garām ar līkumu. Dienas nāca un gāja, bet man tās visas šķita esam bez gaišuma. Kā tu pats sapratīsi, tāda noskumšana bija gluži veltīga, vēl jo vairāk tāpēc, ka Maija pēc manis nekāda žēluma nejuta, tomēr mans niknums pret kungiem un viņu savstarpējiem ķīviņiem nepierima. Ja nebūtu šo mūžīgo kāru, Maija būtu kļuvusi mana un mēs būtu laimīgi.

Dienas gāja, un drīz pienāca brīdis, kad atkal vērās mūsu rijas durvis un karavīrs citas krāsas un cita šuvuma biksēs man sacīja, ka jāierodoties viņa pulkā. Es skatījos uz šo vīru, un gribējās viņam pasacīt, ka jau pirms pāris gadiem man tika sacīti šādi vārdi, tikai toreiz karavīram mugurā bija citāds mundieris.

Bija sagadījies tā, ka arī šoreiz man mugura bija asiņaina — par mācītāja izāzēšanu. Bez vainas es nebiju, jo Pakšmalu jaunākā dēla kāzās mācītāja cienīgtēvam īpašu godu parādījis netiku, tas tiesa. Karavīram tomēr par to ne- bildu ne vārda, es viņam atsaucos:

—   Labi! Es gluži vai degu, lai savus mīļotos kungus aizstāvētu pret ienaidniekiem, kas viņiem mācas virsū.

Karavīrs atsmēja:

—  Tu, es redzu, esi brašs puisis. Citās mājās pretī dzirdu tikai vaimanas.

—   Kāpēc cilvēkiem vaimanāt, ja viņiem sargājams un aizstāvams savs kungs? Tādu laimi kāro ikviens krietns cilvēks zemes virsū.

—  Tu laikam ceri, ka mājās pārnāksi bagātāks mantā nekā aizgājis. Nepievilies!

Šoreiz tā bija tava māte, kas lika dažādas kaltētas un nekaltētas zālites uz martas muguras, lai jau pēc pāris dienām es spētu staigāt. Tava māte bija bārene, kas aiz žēlastības pieturēta mūsu sētā. Viņas tēvu un māti bija paņēmis karš un sērgas. Viņa bija klusa meita, vieglu soli. Līdz tam vakaram nebiju viņu lāgā uzskatījis, bet tai naktī Ievas rokas man šķita brīnum vieglas, es nemaz nejutu rīkšu cirstās brūces, kad Ievas rokas gāja pāri manai mugurai.

Es arī šoreiz nepaklausīju zaldātam un mājās atgriezos tikai tad, kad viņa kungu vara pār mūsu zemi bija atkritusi. Drīz Ieva kļuva mana sieva. Es strādāju atkal Auru un kunga tīrumos. Drīz uzradās tavs vecākais brālis, vēlāk nācāt jūs citi, gāja gadi, un es kļuvu vecāks. Bērni ik tēvam un mātei ir kopīgi, bet lielākā rūpe par viņiem ir mātes tiesa. Tava māte jūs visus izauklēja, un laikam.gan visus šos gadus no saules līdz saulei viņai nav bijis brīvs brīdis, kad viņa varētu netraucēta apsēsties. Māte nekad par to nav sūrojusies, visu mūžu viņa bijusi klusa un laba.

Zemnieks pēkšņi apklusa, viņa vaigu klāja mulsums, un viņam bija krietni jāsaņemas, līdz spēja runāt tālāk:

—   Es dažā pavaļas brīdī esmu nodomājis, ka labi nav bijis tas, ka ar tavu māti kopā nekad neesmu atnācis uz šo krauju, no kuras dzirdams, ka Juglas palejā pavasaros gluži kā apdullušas pogo lakstīgalas. Es zinu, ka viņas to dara no vakara krēslas Jīdz pat rita ausmai. Visu nakti cauri.

Zemnieks no jauna apklusa. Viņam, šķiet, bija spēji sameties kauns par saviem vārdiem, viņš kļuva nemierīgs un meklēja vārdus citai runai:

—   Ar mācītāju Pakšmalu saimnieka dēla kāzās notika tā. Mācītājs bija atnācis uz kāzām, kāzas ir priecīga diena, bet mācītājs — viņa vārds bija Pidriķis — sēž, klausās visā, kas notiek, un kļūst aizvien klusāks un dusmīgāks. Viņam mūsu prieks, kad mēs dziedājām vai danci vedām, šķita viena vienīga nejaucība. Viņš nemaz nesaprata mūsu smieklus un mūsu liksmošanos, viņam šķita, ka visam jānotiek savādāk — pēc viņa ļaužu vīzes. Bet cilvēks, kas nesaprot smieklus un neprot smieties pats, ir dievam par kaunu un apgrēcību pasaulē pasprucis. Tai brīdī es, laikam alu pa- vairāk iebaudījis, šim Pidriķim par spīti sāku dziedāt tās dziesmas, kas viņam visvairāk nepatika — par puišu un meitu knakstīšanos un citādu blēņošanos, taču mācītājs cēlās kājās un mani nosaucināja ar savām svēto rakstu ne- jaucībām. Bet citi puiši bija ar mani, un mēs visi bijām drusku pārgalvīgi un nebēdājām ne dieva, ne velna. Par to nākamajā nedēļā dabūja maksāt mūsu muguras. Kā redzi, mugura samaksā gan par darbiem un nedarbiem muižas laukos, gan par to, ko aiz pārdrošības un spītības pasaka mute.

Zemnieks tika tā runājis, tomēr klusībā viņa domas atkal un atkal šai brīdī piestāja jaunībai, tās nozudušajai atblāzmai uz visu viņa tālāko mūžu:

—   Reizēm šķiet, ka manā mūžā svētdienu nemaz nav bijis pēc tā pavasara, kad pirmo reizi atnāca zaldāts un sacīja, ka man jāiet aizstāvēt brīvestība, kas ir nepieciešama maniem kungiem. Šādās reizēs es nodomāju, ka manam mūžam garām pagājis kaut kas nenovērtējami dārgs un nav pie manis iegriezies. Tā ir bijusi viena nepārtraukta darbadiena, ko esmu nodzīvojis un tava māte man līdzi. Nē, nē — par māti es nevaru sacīt nevienu sliktu vārdu. Viņa ir izaudzinājusi visus jūs un klusēdama pacietuši visas likstas, kas piemeklējušas mūs un visu pasauli.

Zemnieks piecēlās, lai raktu bedri tālāk. Bet viņa rokas jau pēc brīža pārstāja darboties, jo viņa domas bija no jauna piestājušas kādai sāpei.

—   Tu, dēls, varbūt esi laimīgāks par mani. Tev liktenis bija lēmis aiziet, pirms tu uzzināji, ka tā, ar ko tu nāci uz šejieni, ir sišu nomaitāta. Tu vēl netiki sapratis, ka ir bezgala briesmīgi, ja cilvēkam nekad mūžā nav svētdienas.

Bet kādas blēņas es šeit runāju! Tas laikam tāpēc, ka mēness šonakt spid tik smaidīgs un viltīgs, itin kā uz mani paslepen skatīdamies. Tas viss ir skaidras blēņas. Cilvēkam jābūt tik stipram, ka viņš spēj dzīvot visus mūža gadus cauri arī bez svētdienām. Es varu tev apzvērēt, ka esmu to spējis un ka tā ir bijusi pat mana laime. Patiesi, patiesi tā ir bijusi mana laime.

Kad zemnieks bija pasacījis pēdējos vārdus, viņš pēkšņi satrūkās kā nedarbā pieķerts puika. Viņam šķita, ka ēnainajā nakts tumsā nepamanīti klāt pienākusi un aiz muguras stāv viņa sieva. Viņa — pasargi dievs! — varbūt jau ilgi tur ir stāvējusi mēma un nekustīga un visus viņa vārdus, kas šai naktī sarunāti, dzirdējusi. Ieva tā bija darījusi mūždien: tad, kad viņš bija pilns satraukuma un niknuma, visu darījusi pastiprinātā mierā vai stāvējusi klusa, vērīgām acīm visam sekodama.

Zemnieks nepatikā sadurstījās: ko gan sieva šai brīdī sacīs? Jeb varbūt nesacīs ne vārda, vienīgi stāvēs un nenāks ne klāt, ne ies projām. Ja tā notiktu,, būtu vēl briesmīgāk.

Nē, šoreiz Ieva neklusēja. Varbūt runāt viņu pavedināja tas nolādētais mēness, kas stāvēja pie debesīm smaidīgs un viltīgi izaicinošs: sak, ko jūs abi tagad darīsit?

Ieva ierunājās savā rāmajā, paklusajā balsī, un zemnieks skaidri dzirdēja katru viņas vārdu:

—   Sliktu tu par mani neko nesacīji, bet labu arī ne. Itin kā es būtu nedzīva lieta — galds, sols, kas dzīvei vajadzīgi, tāpēc istabā ienesti un cieņā turēti, raugot, lai tie pirms laika netiktu sabeigti.

—  Tagad tu sarunā daudz aplama un lieka, Ieva, — nevarēdams izturēt rāmo mieru sievas balsī, zemnieks pārtrauca viņas valodu.

Sieva pieklusa. Zemniekam šķita, ka viņa ir pat ziņkāra dzirdēt, ko vīrs atbildēs.

Bet zemnieks nezināja, ko atbildēt, un viņam bija dusmas pašam uz sevi, ka sievu pārtraucis. Tagad viņa stāvēja tur aizmugurē, mēness gaišuma un ēnu apņemta, un mēmi gaidīja atbildi.

Vajadzēja runāt, un zemnieks, pats vēl joprojām uz sevi dusmodamies, sacīja neveikli, vārdus meklēdams:

—  Vai gan to, ko nozimē vions cilvēks otram cilvēkam, var pasaulei skaidriem, gudriem vārdiem pavēstīt? Galds, kas stāv plāna vidū, sols, uz kura gājējs apsēžas, un — dzīvs cilvēks!… Vai to ir iespējams ar vienu mēru mērot? Par galdu, par solu tu vari visu pateikt, bet vai gan pat žirgtākajai pagasta mēlei ir iespējams visu izstāstīt par cilvēku! Pat par savu nedraugu un ienaidnieku nav iespējams visu izstāstīt, kur nu vēl par savu sievu, ar kuru kopā nodzīvoti gari gadi! Visi pasaules gudrie varētu mani iztaujāt, tomēr es nespētu pasacīt, kā man bija ap sirdi tai vakarā, kad tu vēl nebiji mana sieva, bet ar savām rokām raudzīji atņemt sāpes manai mugurai, ko bija sacirtušas rīkstes. Nē, nē, visi pasaules gudrie nespētu izstāstīt. Galds, sols — un dzīvs cilvēks, kas stāv tev blakus! Tad nu raugi izstāstīt, Ieva, man par to svētdienas pēcpusdienu, kad mēs uz ganu takas atradām sišu nomaitātu mūsu Mārci. Un izstāstīt to novakari, kad atgriezāmies mājās no sila malas, Mārci tur vienu, pavisam vienu atstājuši. Un ko gan lai izstāsta cilvēka mēle par vakarējo dienu, kas ir pārlaista? Kā dzīvību zaudēja Uģis, kā tu viņu ieraudzīji un kaut to, ar kādām domām es gāju uz mūsu māju, kas bija nodedzināta un tāpēc briesmīga. Man vajadzēja sadabūt lāpstu, ar ko Uģim izrakt kapu. Kādus vārdus lai atrod mana mēle, ja tā grib izstāstīt visu to, kas ir noticies? Nav tādu vārdu pasaulē, un varbūt dievs ar gudru ziņu tādus nav cilvēkam devis, jo tādi vārdi cilvēka ,sirdi padarītu pavisam kailu.Tas būtu daudz ļaunāk, nekā kad siši tevi aplaupa, pēdējo kreklu savā tarbā līdzi paņemdami.

Zemnieks apklusa, ziņkārīgi gribēdams dzirdēt, ko sacīs par šiem vārdiem sieva. Viņam pašam šķita, ka ir runājis gudri, viņš pat bija pārsteigts pats par sevi, cik manīgi viņam viss bija sanācis. Bet tūdaļ piestāja arī nemiers: vai sieva nesacīs, ka visi šie gudrie vārdi runāti tikai tāpēc, ka viņš lūko kaut ko noslēpt? Noslēpt pašu galveno, svarīgāko, ko vajadzēja pasacīt un kam tomēr, tomēr ir atrodami vārdi. Pasacīt to, ko varētu pat dēvēt par slepus pastrādātu noziegumu. Tik lielu noziegumu, ka tā izpirkšanai cilvēka mūžs ir par īsu, jo pats šis noziegums ir visa mūža garumā.

Sieva laikam bija saklausījusi viņa slepenās bailes un domas. Viņa sacīja lēnā nesteidzibā:

—   Vai tu pat šajā naktī, kad mēs esam divi viēn šai Juglas krasta kraujā, gribi joprojām mānīties un vilties, kā tu pret mani esi darījis visu mūžu? Bet lai tev tiek šis prieks, jo par cilvēku patiešām nekad nevar pašu svarīgāko izstāstīt. Es arī to nevarētu izdarīt par sevi un par tevi, tomēr gribu vēl piebilst: vai nav savādi, ka mēs šeit abi kopā esam pirmo reizi atnākuši tikai šai nereizē, šai naktī. Galds, sols… Kurš gan iedomātos, ka ar tiem kopā jānāk uz šo krauju?! Bet cilvēkam ar cilvēku? …

—   Ievai.,. Piedod man, Ieva, bet,..

—   Nerunā! Nesaki tagad ne vārda! Tu pats teici, ka cilvēka mēle nav spējīga visu sacīt par cilvēku un viņa dzīvi. Cilvēka mēle ir spējīga visu pasacīt tikai par mēmam lietām — par galdu, kas stāv mūsu mājvietas vidū, par solu, uz kura cilvēks atsēstas, kad ir noguris, laukā strādādams un mājas soli iedams.

—   Nerunā tālāk, Ieva! Jo vairāk tu runā, jo dziļāk tu nepatiesības dūkstājā iestiedz.

—   Es vairs nesacīšu ne vārda. Es klusēšu par sevi un tevi,, kā esmu to darījusi visus gadus cauri. Taču tu — pasteidzies! Mēness riet, rīts ir tuvu, bet tu vēl ar savu darbu neesi galā!

—   Tā tas ir allaž — kad mute vārdus tērē, tad rokas pamanās stāvēt dīkā.

Zemnieks steidzīgi raka, un uz viņa pieres aiz piepūles atkal parādījās sviedri. Viņš ar savu darbu vēl nebija galā, kad kādā brīdī saklausīja Juglā šļakstam ūdeni — tur kāds brida šurp no pretējā krasta. Zemnieks satrūkās — šos soļus viņš bija mācījies pazīt garus gadus. Nācēja bija viņa sieva, par to nebija šaubu. Drīz viņa iznāca no nakts ēnu pilnās palejas rīta puskrēslā.

—   Kur tu biji tik ilgi, Ieva? — zemnieks jautāja. Viņš gribēja dzirdēt pats savu balsi un noslēpt apjukumu: vai tad pirms brīža sieva nebija stāvējusi viņam aiz muguras? Bet tad viņš atcerējās, ka ļaudis šo krauju uzskatīja par senu kapsētu, un viņš nosprieda, ka gudrāk ir sievai par nakts sarunu nesacīt ne vārda.

—   Es biju aizgājusi arī uz Grantskalniem -un Sužiem, — sieva atbildēja. Viņa bija nogurusi. — Nemaz nav saprotams, kāpēc cilvēki to, ko nespēj līdzi paņemt, rauga vismaz sapostīt, salauzīt un apgānīt. Pat nevienas sētas vārti nav atstāti savās virās.

Viņa noliecās, lai apraudzītu dēlu.-

—   Ak dievs! Vai tu nevarēji Uģi kaut cik apmazgāt, visu cauru nakti ar viņu kopā būdams! Kā viņš tāds lai staigā aizsaules ceļos! Pat no maisa tu viņu neesi laukā izvilcis!…

—   Es baiļojos, ka man ar viņu būs jāsteidz vēl kaut kur tālāk, — zemnieks taisnojās,, bet pats saprata, cik nelabi bija noticis.

Sieva devās lejā uz upi. Izpostītajās mājās viņa bija dabūjusi kādu drānas gabalu, viņa noplēsa no tā strēmeli, samērcēja upē un apmazgāja dēla seju. Kad nomirušo ievietoja tikko izraktajā kapā, drānas sauso gabalu viņa uzlika Uģim uz acim.

Viņi savu darbu darīja klusēdami un tika ar to galā, pirms vēl bija uzlēkusi saule.

Rīts bija dzidrs, pilns rasas un putnu dziesmām, bet brīdī, kad zemniece uzlika uz dzeltenās smilšu kopiņas nolejā salasītas puķes, rītausmas mieru pāršķēla līksms zirga zvie- dziens. Laikam kāds jātnieks pēc nakts atpūtas steidza pa netālo ceļu vai upmalas taku.

Nē, tur bija vairāki jātnieki, jo attālāk skaļi atsaucās cits zirgs un tam pievienojās griezīgi priecīgs cilvēka sauciens: E-i-e-i-jā!

Zemnieks stāvēja un klausījās, bet jo drīz saprata, ka briesmas šajā reizē aiziet garām, jo zirgu zviegšana un jātnieku sasaukšanās attālinājās.' Zemnieks pagriezās, lai sacītu kādus vārdus sievai, bet pēkšņi viņš sadzirdēja lapu čaboņu netālajos krūmos. Nē, laikam ari šajā dienā nelaime viņus ir panākusi.

— Dzirdi, sieva, — kāds atkal ir klāt! — zemnieks sprieda drūmā mierā. — Viņš mani, šķiet, vel nav pamanījis, bet es zinu, ka tieši mani viņš meklē. Sie siši joprojām klaiņo pa pasauli, un vienmēr viņi pašiem pirmajiem uzglūn tiem, kas iet arklam pakaļ. Viņiem nav pašiem savas dzimtenes, bet ēst viņi grib, un vrņi ir pārliecināti, ka visvieglāk pie ēdamā tikt ir svešā zemē, pārsteidzot un piebeidzot tos, kam nav rokā ieroča. Viņš maldās, šis nolādētais, kas ir atkal klāt. Man nav ieroča, man rokā ir tikai lāpsta, bet, tici man, šādā reizē tā var būt ļoti noderīga. Es cieši ticu, ka man laimēsies, un tad viņš paliks guļam šeit, Juglas krastā, uz visiem mūžiem, un šī tad būs mums laba diena. Ļoti laba. Bet varbūt viņš ir tikai izlūks un aiz viņa seko daudzas izsalkušas acis. Tad man būs viņiem jāpaklausa — tad, kad iešu tīrumā vai mājas solī. Jo es esmu viens ar tevi pasaulē, un tas nav daudz, bet viņu varbūt ir nepārredzams pulks. Tad mums būs jādzīvo kopā ar viņiem, šiem sišiem, un viņu augstākais pavēlnieks būs arī mūsu pavēlnieks, un viņš sēdēs uz debesu trepju paša augstākā pakāpiena. Par vienu gan es nekad neesmu ticis gudrs — kā viņi tā spēj dzīvot, šie siši? Viņu sirds nav pieķērusies nedz zemei, kur viņi dzimuši, nedz darbam, kuram viņus, domājams, tēvs un māte bērnībā radinājuši. Te mans prāts par īsu. Bet, kā redzams, arī tik netikli var dzīvot.

Paklau! Nu viņš svilpj, nolādētais! Viņš sauc pēc savējiem. Stāj man līdzās, sieva! Tā mēs būsim stiprāki. Mums jābūt gataviem saņemt to, kas nāk, kaut tas būtu pats sātans no pazemes. Nebaidies, sievai Man rokā ir lāpsta, un tā savā reizē var būt pat labāks aizsargs nekā pats asākais neliešu zobens.

Krūmi pašķirās, un parādījās pinkaina, netīru bārdu apaugusi galva. Iegailējās asas acis, kara ceļos vēju izkaltētais svešais vīrs kaut ko uzkliedza nesaprotamā valodā, un viņa roka pacēla zobenu. Izrādījās, ka zemnieka sievas rokā ir sauja smilšu no tikko pabeigtā rakuma, viņa tās meta ne- tirā vaiga rugājos, un, kamēr nejaucenis nosprauslojās ne- gaiditā nepatikā, lāpsta nokrita pār viņa kaklu. Svešais sa- guma pie zemes kā maiss, kam pēkšņi zudis pamats.

Zemnieks, lāpstu no jauna sitienam pacēlis, stāvēja kā sastindzis. Viņš nenovērsa acis no svešā vīra, kuram blakus vārgs un nevarīgs gulēja spožs zobens.

Nē, viss bija galā — zemniekam nevajadzēja lāpstu pār svešinieka kaklu nolaist otrreiz.

Zemnieks un viņa sieva klausījās, vai nav dzirdami jauni soļi. Nē, visapkārt bija rīta klusums.

—  Tie citi laikam jau ir tāJā gabalā, — zemnieks sacīja.

Zemnieks paņēma piebeigto vīru aiz kājām, aizvilka līdz

kraujas malai, un sieva palīdzēja viņam to noripināt nolejā. Tur zemnieks svešo apraka pavisam īsā brīdī ar visu tarbu, kas svešajam karājās kaklā.

Bija jau pilna diena. Virs Juglas ūdeņiem migla bija izgaisusi, un straumē atspulgojās saules spožums.

—  Es tagad iešu, — sacīja sieva. — Būs laba pēcpusdiena, kamēr aizkļūšu galā.

—  Tas gan, — zemnieks sacīja. — Māra būs priecīga, tevi ieraudzīdama. Bet var gadīties, ka posts ir aizsniedzis arī viņu sētu.

—   Vai gan visu pasauli būtu piemeklējusi viena bēda, — sieva sacīja. — Jo tālāk no pasaules ceļiem, jo dzīvošana bijusi drošāka. Tā tas allaž.

—   Es vispirms vēl iegriezīšos mūsu mājās, — zemnieks sacīja. — Es nevaru aiziet, neredzējis vēlreiz, kā tur ir. Un nostaigāšu vēl gar Juglu. Upe ir sagandēta, tajā ir miroņi. Jugla tāda nevar palikt, tās malā mums arī turpmāk būs jādzīvo.

Nelielu ceļa gabalu viņi gāja kopā, tad šķīrās. Sieva devās iekšā egļu mežā, vīrs pagriezās uz Juglas pusi. Kad sieva bija jau pie pirmajām eglēm, virs pagriezās un sacīja pa- skaļā balsī — tā, lai sieva varētu dzirdēt:

—   Nakti vai rītu arī es lūkošu aizstaigāt līdz Mārai. Tu mani tur pagaidi, lai ari kas būtu noticis. Tad nāksim atpakaļ abi.

Sieva neatbildēja, viņa vienīgi pamāja ar galvu. Nu viņa jau pazuda zem egļu tumšajām ēnām.

Pēc brīža zemnieks atradās pie upes. Odeņi mirdzin mirdzēja gaišajā rīta saulē, un tajos atspogujojās debesu dzidrais zilums — tīrs un skaidrs. Bet zemnieks neredzēja nedz ūdeņu mirdzumu, nedz debesu dzidrumu, viņš vērīgi skatījās, vai upes straumē nepeld kāds no iepriekšējā dienā nogalēta- jiem — sastindzis, uzbildis, atvērtām acīm. Tas būtu pats briesmīgākais, ja upe viņa mājas tuvumā būtu nelabi sagandēta ar piebeigtām dzīvībām.

Zemnieks nesteidzās, viņš gāja vērīgs, lēnu soli. Viņš joprojām neredzēja nedz to, ka Juglas ūdeņi atmirdza saulē, nedz to, ka tajos raudzījās rīta debess. Bija iztirāma upe, iztīrāma no visām nejaucibām.

Zemnieks gāja gar pašu Juglas krastu, asu aci straumē vērdamies.

SLEPKAVNIECĪBA

Lazdānu māju saimniece noraudzījās savā kalponē Katē vērīgu aci vienu dienu, otru, līdz kādā brīdī, kad tuvumā ne* bija liekas ausis, nojautāja, jaunajai meitai līdzi juzdama;

—   Kā liekas, Mikus nav mūsu mājā bijis jau kopš Pelnu dienas? Tai reizē viņš man paslepus tika pelnu kulīti pie lindraku malas piekāris un visiem par to bija Ireli Smiekli. Kas ar jums abiem noticis, Kate?

Viņas stāvēja klēts pustumsā starp vecām vācelēm un groziem, pavisam tuvu viena pie otras. Viņas bija šeit pēc brokastīm ienākušas izslaucīt grīdu un nosjaucīt putekļus, kas klētī sakrājušies pa ziemas laiku. Ārā bija agrs pavasaris ar priecīgu sauli, un tāpēc arī klētī visam vajadzēja būt tīram un spodram.

Kaut arī saimniece Kates acis klēts pustumsā nemaz nevarēja saskatīt, Kate spēji nolieca galvu, kā no "kauna, kā nelaimes slēpdamās, tad strauji piespieda vaigu pie saimnieces pleca un sāka nevaldāmi elsot.

Saimniece tādas pēkšņas asaras, liekas, bija jau gaidījusi, viņa par tām nemaz nebija pārsteigta, bet mierinādama saudzīgi noglaudīja jaunās meitas galvu.

—   Gan visi pārpratumi, kas starp jums, Kate, abiem pacēlušies, noskaidrosies, un tev vaigs, kā agrāk, būs gaišs. Sastrīdējušies, cik esmu nomanījusi, jūs abi neesat.

Kad jaunā meita ncpierima savās bēdās, saimniece meklēja citus mierināšanas vārdus:

—   Tādas valodas līdz Lazdāniem nav atnākušas, ka Mikus būtu metis acis uz kādu citu meitu. Un prasi, kur gan viņš labākas un glītākas par tevi atrastu! Tiesa, muižā jaunu meitu netrūkst, bet vai nav dzirdēts, kādas nevalodas tām līdzi staigā. Nē, Mikus tad būtu pēdējais aplamnieks, ja viņš tevi nosmādētu un raudzītos pēc citas.

Saimniece atslīga uz kādas lādes stūra, itin kā sataisīda mās uz garāku runāšanu.

—   Es jau labu laiku nomanīju, ka ar jums abiem kaut kas sameties, un tāpēc aplinkus cilvēkus tiku nojautājusi, kā ar Miku ir, bet neviens neko tādu, kas ietu pret tevi, netika sacījis ne jausmis. Ari Mikus māte ne, viņa pati brīnījās, ka nu jau krietnu laika sprīdi neviens Miku nav redzējis smejam, nedz dzirdējis pasakām skaļāku vārdu.

Saimniecei runājot, Kate bija kaut cik savaldījusies, asaras no viņas acīm nozuda, mēmā neizpratnē viņa raudzījās krēslainajā pustumsā un joprojām nesacīja ne vārda.

—   Varbūt pēdējā reizē jūs ar naidu šķīrāties? — saimniece uzjautēja.

—   Nē, saimnieci Nē.,, — Kate iesaucās, un viņas acīs atkal parādījās valgums. — Mēs ar Miku nekad neesam nevienu asāku vārdiņu pārmijuši. Ak, dievs! Ak, svētā dievmāte! Es nekādi nevaru izdomāt, kas ar viņu noticis. Kāpēc viņš man dara tik gauži pāri?…

Jaunā meita raudāja klusām asarām, un saimniece nezināja padoma, kā līdzēt. Bet saimniecei bija Kates žēl, un viņa no jauna meklēja mierināšanas vārdus:

—   Te vajag būt kādam pārpratumam. Ies laiks — un viss noskaidrosies. Tev jārauga Miku sastapt un tieši rio-

- jautāt. Lai būtu skaidrība — vienalga, vai uz labu vai uz ļaunu.

—   Nē, nē! Kā lai es ietu viņam klāt un pati?,.. Es zemē iegrimtu aiz kauna, ja tā darītu.

To sacīdama, jaunā meita pirmo reizi šīs sarunas laikā pacēla galvu un uzlūkoja saimnieci. Viņa sāka runāt, uii vārdi, ilgi aizturēti, gluži kā pavasara ūdeņi paši meklēja ceļu:

—   Man jau visu laiku likās, ka pienāks brīdis, kad visa mana laime sagriezīsies par melnu nakti. Pie Mikus domās caurām dienām kavēdamās, es biju par daudz laimīga. Tas nebija uz labu. Tagad ar rūgtām asarām maksāju par agrākajiem laimes brīžiem. Es nebiju tos pelnījusi, un svētā dievmāte tagad mani sodījusi.

—   Ar asarām, lai cik rūgtas, šādā reizē var vismazāk līdzēt, — saimniece sacīja paklusi, savās domās sānis takās aizklīzdama. Tad, kā par kaut ko Izšķīrusies, viņa nobeidza cietā balsī: — Es pati uzmeklēšu Miku un visu izdibināšu. Tev pašai neklājas iet un viņu uzmeklēt, bet es, tava saimniece, to varu, un nekā negodīga manā skaidrošanā nebūs un nevar būt.

—   To vien nedariet, saimnieci — jaunā meita iesaucās, no jauna satraukušies. — Viņš var nodomāt, ka es-esmu lugusi jums pie viņa iet, un tas būtu kā tīša uzplīšanās. Nē, nē — to vien nedariet, saimnieci

—   Es vēl padomāšu… — saimniece atsacīja nenoteikti. — Jauns puisis nedrīkst godīgai meitai pāri darīt. Bet paga — varbūt man aiziet pie mācītāja vai muižkunga? Varbūt muižkungs, jauno kungu atbraucam gaidīdams, Mikum dārzā uzliek tik daudz darba, ka viņam nekam citam neatliek brīva brīža?

—   Ari es sākumā tā domāju. Taču dienas ir gājušas — bet Mikus kā nav, tā nav. Ja sirds īsti vilktu uz šo pusi, tad laiku atrastu. Kaut nakts melnumā. Nē, nē — viņš no manis ir aizgājis. Tikai briesmīgi, ka nevaru saprast, kāpēc tā noticis.

* * *

Mikus dienas patiesi aizgāja pilnas steigas un nevaļas. Līdz ar vasaras sākumu jaunais kungs bija gaidāms pārbraucam no svešām zemēm, un tāpēc muižkungs steidza sakopt gan dzīvojamo ēku, gan dārzu un parku.

—   Viņš aiz zemes robežām būs pieradis pie smalkuma un nebūs apmierināts, savā muižā to nesastapis, — muižkungs skaidroja, ļaudis rīkodams.

Muižkungs bija satraukts un augas dienas pilns neiecietības:

—   Piesargieties man! Es varu iedomāties, cik jaunais kungs būs pilns bardzības, kad atgriezīsies šeit, tēva muižā, I<as tagad ir kļuvusi par viņa īpašumu. Nevienam nav droši zināms, ko viņš domā par sava tēva pēkšņo galu pērnajā rudenī. Te var sākties briesmīga izklaušināšana un nopratināšana ar stingru strāpēšanu, kas ķer gan vainīgu, gan nevainīgu.

—   Tas var gan būt, — ļaudis piesardzīgi sprieda savā starpā. — Kaut gan — ir taču zināms, ka veco lielkungu pievāca nelaime un neviens viņa nāvē nav vainojams. Viņš droši vien tai nakti bija pavairāk brandavu tērējis.

Jaunā lielkunga Kazimira tēvs iepriekšējā rudenī kādā naktī, no kaimiņu muižas viens pats mājā atgriezdamies, bija dabūjis pēkšņu galu. Nakts melnumā zirgi acīmredzot bija sākuši trakot, lielskungs tos nav pratis savaldīt, rati nogājuši no ceļa, ietriekušies ceļmalas priedē, lielskungs izsviests no ratiem un krizdams atsities pret koka stumbru.

Zirgi muižā attraukušies tukšiem ratiem, un otrā rītā lielskungs atrasts guļam pie priedes bez dzīvības.

Bet tagad arvien ciešāk paslepus cēlās valodas, ka īsteni kungs ticis rudens nakts tumsā nogalēts un zirgi tikai pēc tam satracināti, lai tukšiem ratiem atgrieztos muižā. Kurš pirmais šādas valodas palaidis, neviens nezināja, bet tās ne- pierima gluži kā uguns, kas ieskrējusi nejauši purva kūdrā.

Zemnieki un muižas ļaudis gan līdz ar vecā kunga nāvi jutās kā no ļaunas sērgas atpestīti, bet tagad pieņēmās spēkā baiļu pilna nedrošība: ja jaunais kungs, no svešuma tēva muižā atgriezies, padzirdēs nevalodas, viņš var netaupīt nevienu, lai visu izdibinātu un noskaidrotu. Tad rīkstēm darba netrūks un, patiesībai pēdas dzenot, nebūs drošs ne vecs, ne jauns, ne vainīgais, ne nevainīgais, kaut arī būtu tā, ka vainīgā nemaz nav.

—   Ja būs nolēmuši, ka vecais kungs ir tīši nomaitāts, gan tad kādu vainīgo pienāks, — ļaudis sprieda. — Muižkungs un vagars, par savu centību un veiklību liecinādami, katrā ziņā liks kādu sodīt, un nav zināms, kuru šī liksta var ķert. Bet šai reizē sods var būt arī karātavu valgs.

Šīs nevalodas dzirdēja arī Mikus, muižas dārznieka palīgs, bet viņš tajās lāgā nepiedalījās. Mikus pēdējā laikā bija kļuvis valodā pāri mēram skops, darbus viņš darīja augu dienu lielā centībā, un tikai reti no viņa dzirdēja kādu vārdu.

Sākumā muižas meitas bija, acīm pazibot, smējušās: Mikus skumst, ka nevar būt katru brīdi kopā ar savu iecerēto, ar Lazdānu Kati. Bet tad ļaudis ievēroja, ka Mikus nemaz necenšas, kā agrāk, uz Lazdāniem aizstaigāt — vai tā nebija liecība, ka Mikum ar Kati mīlestība sagājusi lielajā? Muižas puiši uzsmēja meitas:

—   Tagad tik spicējiet ausis un groziet piemīlīgas acis: Mikus ir tikpat kā brīvs un tāpēc pa sestdienas un svētdienas pievakarēm dabūjams.

Meitas šīm valodām tā kā ticēja, kā neticēja. Kad viņas lūkoja Miku kacināt, tas necēla ne ausu, un ar viņu nekas nebija iesākams — viņš čakli strādāja muižas dārzā, kur viņu izrīkoja dārznieks, bet vakaros žigli pazuda mājās un palīdzēja mājas darbos mātei, kas kalpoja muižas ķēķī.

Pavasaris gāja arvien tālāk kuplumā, un muižas dārznieks bija bailēs par savu ādu.

—   Viņi tur, siltajās zemēs, mīlot pa vakariem zem dārzu kokiem nogrozīties, — pilns rūpju dārznieks sprieda. t- Jauni kungi tur uzmanot jaunas dāmas, un šīm esot lielākais prieks nozust vakara krēslā kādā alejā un tad gaidīt, lai viņas sameklē.

Tika no jauna grantēti celiņi, pielaboti soliņi un galdiņi, apkaplēts ik krūms un stāds. Kopā ar muižkungu dārznieks sprieda arī par jaunu celiņu ierīkošanu, tomēr nedz muižkungu, nedz dārznieku neatstāja slepus bažas: ja nu jaunajam kungam viņu padarītais nepatīk? Varbūt viņš grib redzēt parku gluži tādu pašu, kā šeit bijis viņa agrā jaunībā, kad viņš dzīvoja pie tēva un mātes muižā? Pa šiem piecpadsmit gadiem šeit daudz kas mainījies.

Citus gadus Mikus bija ziņkārā priekā raudzījies, kā no melnās zemes pavasara saulē spraucas laukā bālgani asni, kjūst spēcīgi un za]i un siltās dienās stiepjas garumā vai gluži acīm redzami. Sajā pavasarī Mikus visus darbus darīja ar rūpību, kurai līdzi gāja viegli pamanāma vienaldzība — tik svešādi kluss Mikus dzīvoja šajās pavasara dienās.

—   Es vakar satiku tavu cienīgtēvu, — kādā rītā Mikum bilda dārznieks. — Viņš jautāja, vai es neesot tevi nobeidzis, kungiem parku ierīkojot.

Dzirdot pieminam baznīckungu, Mikus spēji satrūkās, bet tad satraukumu apslāpēja un nomurmināja steigšus, kā taisnodamies:

—   Es nesaprotu, kāpēc baznīckungs ar tevi tā ir runājis…

—   Kā lai es to zinu! Varbūt tu ilgi neesi viņam izsūdzējis savus grēkus? — dārznieks jautāja, un viņam nāca smiekli par Mikus pēkšņo satrūkšanos. — Kungi, kā zināms, allaž grib, lai viņu apakšnieki atceras un ievēro tos pienākumus, ko apakšniekiem uzlikuši.

Mikus nomurmināja kaut ko nesaprotamu, un dārznieks pasmējās no jauna:

—   Tu laikam vilcinies iet pie sava baznīckunga tāpēc, ka negribi viņam sacīt, ka esi Lazdānu Kati pametis un tagad Kate staigā pa pasauli ar noraudātu vaigu.

Mikus pietvīka, dārznieka vārdus dzirdēdams, un baidījās dārznieku uzlūkot. Dārznieks laikam gribēja šai lietā lielāku skaidrību un tāpēc, joprojām smiedamies, taujāja:

—   Kāds melns kaķis starp jums abiem izskrējis, ka esat pēkšņi izšķīrušies.

—   Mēs nemaz neesam izšķīrušies, — Mikus, pārsteigts par dārznieka vārdiem, strauji atsacīja. — Nē, nē, izšķīrušies mēs neesam. Kāpēc gan mēs lai izšķirtos?…

—   To es nezinu, un neviens to nezina. Bet, ja neesat izšķīrušies, tad tu darītu pareizi, ja aizietu pie Kates un aprunātos. Kam tu velti meitēnu raudini?

Mikus neatbildēja, viņš steidza dienas darbos. Bet, kad viņi gāja pusdienā, dārznieks nelika Mikum miera no jauna:

—   Izlīdzinies ar Kati, un tad tu varēsi doties pie bajnīc- kunga un izsūdzēt grēkus. Ir nu gan jums, katoļiem, savāda kārtība — pastāsti savas nelietības baznīckungam, un tūdaļ sirds jums kļūst mierīga. Varbūt man arī pāriet tādā ticībā?

—   Liec tu, nekristeni, manu ticību mierā! — Mikum izlauzās spējas dusmas. — Visu laiku ērcini mani, tagad sāksi par baznīckungu slikti runāt!…

—   Katolis kas katolis! — dārznieks nelikās par Mikus dusmām zinis. —'Bet es nu gan neietu to, kas sirdī paslēpies, svešām ausīm uzticēt.

Viņu sarunu pārtrauca ratu rīboņa un suņu rejas, kas skanēja no pils pagalma puses.

—   Laikam ir klāt jaunais lielskungs, — sacīja Mikus priecīgs, ka nav jāatbild dārzniekam un vispār nav aizsāktā saruna jāturpina.

—   Ak dievs! Viņu gaidīja ierodamies rīt vai parīt. Kā redzams, viņš ir stcigtin steidzies, ja ir klāt jau šodien.

Viņi pameta darbu un devās uz pils vārtu pusi. Muižkungs bija noteicis, ka jauno kungu jāsagaida visiem un jārāda priecīgs vaigs par viņa ierašanos tēva muižā, kas tagad bija kļuvusi par jaunā lielkunga muižu.

* * * ,

Mikus ari nākamajās dienās nedevās uz Lazdāniem, lai raudzītu Kati sastapt.

«Ar viņiem laikam viss ir cauri,» dārznieks nodomāja, Mikū paslepen nolūkodamies. «Kas gan tiem abiem tik briesmīgs varēja atgadīties, ka nav atrodami vārdi izlīgumam?»

Bet par grēksūdzi Mikus acīmredzot nebija aizmirsis. Kādā reizē viņš sacīja dārzniekam:

—   Rīt es laikam mazliet aizkavēšos. Es iešu pie baznīckunga, kā tu gribēji.

Dārznieks gan gribēja aizrādīt, ka tādas blēņošanās dēļ darbs nebūtu kavējams, tomēr nebilda ne vārda — ja šiem katoļiem tādas lietas nodarāmas un ja tas Mikum atvieglina sirdi, lai šis sadrūmušais puisis iet. Dārznieks bija pieradis pie Mikus kārtīguma un godīguma, un viņš labprāt redzētu šo puisi priecīgāku.

Otrā rītā Mikus bija kājās līdz ar sauli. Viņš posās ilgi — mazgājās, pārlūkoja pastalu glītumu un pat pārbau- dija, vai nav aiztrūkusi kāda svārku poga. Mātei likās savāda šī ilgā gatavošanās, un viņa uzbilda: "

—  Tu, Miku, tā vilcinies, itin kā tev būtu jāiet un jāatzīstas pašā lielākajā noziegumā.

Mikus satrūkās par mātes vārdiem un nomurmināja itin kā dusmīgs:

—       Es nemaz nevilcinos. Muti man taču nomazgāt vaja- dzeja!…

Mikus aizgāja, bet, kad vakarā māte viņu sastapa, Mikus seja bija drūmāka nekā visās pēdējās nedēļās.

—        Kas ar tevi notiek, Miku? — māte novaicāja gluži izbijusies. — Tu nemaz neizskaties pēc cilvēka.

—        Nekas nav noticis. — Mikus attrauca. Tad viņš pagriezās pret māti un sacīja drūmā saltumā: — Pie baznīckunga es nebiju.

—   Nebiji? Kā tad tā? Kur tad tu biji? — māte uēl vairāk uztraucās. — Kas ar tevi noticis, es tev prasu vēlreiz?

* * *

Pēc kādām dienām Mikus nejauši satika Kati.

Muižkungs bija vedis jauno lielkungu cauri muižas parkam, apstādamies pie puķu dobēm un stāstīdams, kādam jaukumam katra no tām ierīkota. Negaidīti jaunais lielskungs bija apstājies parka attālākajā daļā, kas bija mazāk kopta.

—       Te ir parka robeža, — lielskungs bija sacījis, un viņa bālajā, itin kā slimību izmocītajā sejā bija iegūlis tikko redzams satraukums. — Tā ir parka dienvidu robeža. Dienvidi — tā ir puse, no kurienes es atbraucu šurp. Tālu, tālu — aiz mežiem un purviem, laukiem un pļavām — atrodas Parīze.

—       Esmu šo vārdu dzirdējis, — muižkungs sacīja iztapīgi. — Parīzē, stāsta, esot daudz spranču, un viņi visi protot runāt arī spranciski.

—        Tas var gan būt, ka spranči prot spranciski, — jaunais lielskungs pasmaidīja. No jauna viņa skatiens vērīgi slīdēja pār pusaizlaisto parka stūri. — Seit derētu iekārtot glītu vietu, lai varētu skatīties uz siliem un mežiem tālumā. Te būtu tīkami cilvēkam savās domās kavēties rīta un vakara stundās.

—   Tiks viss ierīkots, kā lielskungs vēlas.

Muižkungs lika vagaram saukt uz muižu šim darbam ļaudis no apkaimes mājām, lai lielkunga vēlēšanos izpildītu jo ātrāk.

Uz muižu bija jāiet arī no Lazdānu mājām. Saimniece tad bija sacījusi vīram:

—   Uz muižu sūti Kati. Viņa šais dienās ir pavaļīgāka.

Saimnieks pasmīnēja par saimnieces valodu,, bet neiebilda:

—   Ja tu tā domā, ka uz muižu jāiet Katei, tad lai viņa iet.

Mikus uzraudzīja saziņotos ļaudis, lai viņi darītu un rīkotos tā, kā to bija izlēmis muižkungs un dārznieks.

Muižkungs, bija sacījis dārzniekam:

—    Lielskungs grib šeit, parka malā, sēdēt un uz tiem vēriem aiz gravas noraudzīties. Kaut kur tālumā tur esot Parīze. Tāpēc šeit vajag ierīkot glītus soliņus un derētu tiem sānos un aizmugurē ietaisīt krāšņas puķu dobes.

—   Jaunais kungs ir pavisam bālu vaigu, — dārznieks ieminējās. — Viņš nemaz neizskatās priecīgs, ka- negaidīti agri ticis pie mantojuma. Bargs viņš neizskatās. Patiesību sakot, es nemaz'neesmu viņu dzirdējis kādu vārdu sakām.

—   Viņš ir atbraucis apslimis, — muižkungs atsacīja nenoteikti. — Viņam vajadzīgs klusums un miers. Un, kā redzams, arī skatīšanās pāri mežiem. Uz Parīzi.

—   Parkā viņš iznāk reti.

—    Viņam patīk vienam kavēties istabās. Un reizēm vakaros, uguni neiededzis, viņš ilgus laikus sēž vai stāv tumsā pie loga, un nav nemaz saprotams, ko tas nozīmē. Jeb atkal "Otra savādība — viņš stundām lasa kaut kādas grāmatas. Vecais lielskungs nekad tā nedarīja. Grāmatu viņa rokās es netiku redzējis. Vecais lielskungs bija gudrāks — lai tnuižu pārvaldītu, nekādas grāmatas nav vajadzīgs lasīt, to es varu spriest pats pēc sevis.

—   Bet šo parka stūri sēdēšanai viņš izraudzījies ar vērīgu aci. No šejienes patiešām var redzēt tālu, pat egļu silu aiz lielās gravas.

—   Tur izauguši labi koki, tai silā. Vecais barons tos saudzēja kā acuraugu un neļāva tos cirst pat pils pārbūves vajadzībām.

—   Dzird, ka tur palaikam iemitinoties slikti ļaudis.

—   Aiz lielas vaļas negrib strādāt muižas tīrumos, tāpēc slēpjas mežu biezokņos.

—   Tātad vienu soliņu ierīkot pie šī līkā oša?

—   Liekas, te lielkungam patiešām patiks sēdēt.

Tā nu darbi gāja pilnā sparā. Strādāja arī Kate, un turpat tuvumā bija Mikus, bet vienmēr, visapkārt bija ļaudis, un viņi tik vien bija likušies viens par otru zinis, ka ar galvas pamāšanti klusi sasveicinājušies.

Bet tad kādā rītā, pirms vēl darbi parkā bija sākušies, viņi stāvēja viens otram pretī uz vientuļas takas, kas veda uz parku. Viņi abi, uz parku iedami, bija šo taku izvēlējušies, lai negadītos sastapties, bet tagad tieši tas bija noticis.

Nevienas liekas acs šeit nebija, un tāpēc viņi nevarēja paiet viens otram klusēdami garām.

Tas ari nenotika. Viņi pieplaka viens otram, pieplaka ar gluži nevaldāmu spēku, puiša mute meklēja meitas lūpas, jaunā meita nevairījās, tik vien asaras ritēja pār viņas vaigiem, un viņa nekaunējās par tām.

Bet jau pēc brīža viņi attapās, viņu rokas nevarīgi atslāba, viņi atkāpās viens no otra pāris soļu un nezināja, ko iesākt tālāk.

Jaunā meita gaidīja, ko Mikus sacīs, viņas acīs raudzīja ienākt prieks, bet tad tas apdzisa spējās bailēs — Mikus vaigs bija sastindzis kā vislielākajās šausmās un nelaimē.

«Tūlīt, tūlīt pasaulē iestāsies melna nakts,» Kate spēji iedomāja un vairs nejuta nedz savas kājas, nedz rokas, tās bija viņai itin kā liekas kļuvušas.

Mikus laikam saprata, ka viņam šai brīdī pirmajam jāsaka kādi vārdi. Viņš to arī darīja — acis nepacēlis, viņš saraustīti murmināja:

—       Pēc dažām dienām viss būs galā… viss galā… Tikai dažas dienas pagaidi, Kate. Tikai dažas dienas… tad.,. tad..„

Puisis aizsteidza, pirms vēl meita bija paspējusi viņu ciešāk uzlūkot vai atjautāt, ko viņa neskaidrie vārdi nozīmē.

Vakarā Kate nelaimīga sacīja saimniecei:

—       Miku nospiež kāds smags grūtums. Viņu laikam ir piemeklējušas pašas melnākās bēdas.

—       Nu, redzi, es jau sacīju, ka viņš nav tevi aizmirsis un ieskatījies citā meitā.

—       Ak, saimniec, es tagad nemaz vairs nedomāju par to. Viņa sirdi nomāc nelaime, un es visu dienu baiļojos par viņu.

* * *

Kādā rītā Mikus no jauna saposās, lai dotos pie mācītāja uz grēksūdzi.

—       Tikai arī šodien tu negriezies no pusceļa atpakaļ, — māte sacīja, dēlu vērīgu aci pa durvīm izlaizdama.

Šoreiz Mikus bez liekas vilcināšanās uzmeklēja tēvu Boni- fāciju.

—       Tas biju es, kas nogalināja veco lielkungu, — Mikus sacīja skaidru balsi un tik mierīgi, itin kā viņš stāstītu pavisam ikdienišķu notikumu. Mierīgas šķita arī viņa acis, tikai tās brižam liesmaini iemirdzējās.

—    Tu?.,. — tēvs Bonifāeijs pārsteigumā čukstus atjautāja. — Kādas blēņas tu tagad sarunā, mans bērns?…

_— Es. Un neviens nebija kopā ar mani. — Mikus joprojām runāja tik mierīgi un skaidri, itin kā vēstītu par sveša cilvēka darbiem. — Es viens pats.

—    Tā gan… Viens pats… Vai tu arī saproti, nelaimīgais, cik smagu grēku tu esi nodarījis?

—    Viņš nedrīkstēja dzīvot, — Mikus atsacīja klusi, bet noteikti. — Nē, nē, tāds cilvēks, kāds bija viņš, nedrīkstēja dzīvot.

Tēvs Bonifāeijs no pārsteiguma bija.jau attapies. Viņš sacīja mierīgi, bet neiecietīgi:

—    Cilvēkus pie sevis drīkst aizsaukt vienīgi dievs. Vai arīdzan tie cilvēki, kuru rokās ir vara lemt par ļaužu dzīvošanu un nāvi.

—    Dievs viņu pie sevis neaizsauca. Dievs ļāva viņam darīt vienu grēka darbu pēc otra. Bet cilvēki, kuru rokās ir tiesas spriešana!… Ko par tiem runāt, ko sacīt?… Vārna vārnai acīs neknābj.

—    Cilvēks nedrīkst uzņemties nedarbus, uz ko tiesības viņam nav devis ne dievs, kas mājo debesīs, nedz tie cilvēki, kuri gādā par kārtību un taisnīgumu zemes virsū. Viņu rokās dievs ir nodevis varu, un šo varu ikvienam būs bijāt.

Šķita, ka Mikus lāgā neklausījās tēva Bonifācija vārdos. Viņš bija zaudējis iepriekšējo mieru, kad sacīja:

—    Viņu, veco lielkungu, ienīda ikviena dvēsele, kas mitinās viņa muižas robežās. Baidījās kā no ļaunas nelaimēs un ienīda. Un nevienam nebija drosmes roku pret viņu pacelt, kaut arī ikviens būtu ar prieku gribējis redzēt viņu mirušu, vienalga, kādā nāvē. Arī es nekad agrāk nedomāju viņam pat pirkstu piedurt. Bet, kad viņš lika arī Katei darvas mucā līst, pēc tam vārtīties spalvās, kokā kāpt un kūkot kā dzeguzei, tad… tad… Jā, tad es pastrādāju to briesmīgo darbu, kaut arī tas man bija pretīgāks par pretīgu, jo es pat pret sētas suni roku neesmu pacēlis.

Mikus acīs iegūla spīvs mirdzums, kad viņš turpināja:

—    Es ticu, ka dievs man. piedos manu noziegumu, jo es to pastrādāju, lai cilvēki, kas dzīvo mūsu muižas robežās, tiktu vaļā no paša ļaunākā krusta.

Brīdi klusējis, Mikus jautāja ar spītu, pat tādu kā izaicinājumu balsī:

—    Tagad esmu atnācis, lai jautātu jums, svēto tēv: vai es variī cerēt saņemt izlīdzināšanos ar dievu?

Tēvs Bonifāeijs, dažus mirkļus padomājis, jautāja pretī:

—       Vai tev neliekas, mans dēls, ka izlīdzināšanos ar dievu cilvēks var panākt tikai tad, ja viņš panācis izlīdzināšanos ar cilvēkiem?

—       Ar tiesas spriedējiem es izlīdzināšanos panākt nevaru, jo pēc viņu atzītiem likumiem esmu vienīgi sodāms.

—       Ar to brīdi tu varēsi meklēt izlīdzināšanos ar dievu, — sacīja tēvs Bonifāeijs.

—       Tātad pasaulei redzams būs vienīgi mans nodarījums, kas pelna sodu, bet, kāpēc šis noziegums radies, tam nebūs nekādas nozīmes.

Tēvs Bonifāeijs pacēla nepatikā balsi:

—       Man šķiet, tu visu laiku kāro, lai es tev pasacītu vārdus: Mika, tu gan esi nogalinājis cilvēku, bet vainīgs tu neesi.

Mikus samulsis klusēja, un tomēr svētā tēva vārdi patiesi viņam nelikās. Viņš jautāja:

—       Vai tiešām es nevaru saņemt izlīdzināšanos ar dievu? Un tikai tāpēc, ka nav notikusi izlīdzināšanās ar cilvēkiem?

—Dievs nepie|auj, ka tiek slepus atņemta cilvēkam dzīvība.

—  Vai atklāti — |aužu acu priekšā — to drīkst darīt?

—   Es tevi nesaprotu, mans dēls.

—       Vocais lielskungs — cik cilvēku viņš nav bez laika kapā iedzinis! Ļaudis runā, ka pat lielmāte viņa dēļ aizgājusi pirms laika.

—       Ne tev atļauts spriest tiesu par saviem pavēlniekiem! Seit tavai mutei jāklusē!

—        Bet dievs — kāpēc arī viņš klusē? Vai arī viņam nebija tiesības tiesu spriest? Viņam taču nav jākalpo mūsu zemes kungu netaisnībai.

—       Tie ir buntavnieciski vārdi, ko tu tagad ņem savā mutē. Klusē, Miku!

—       Tātad netaisnība paliek nekustināma un neaizskarama, ja tā sēd tai augstajā krēslā, kas pieder tiem, kuri zemei nosaka likumus un tiesības? Bet vai_ tiešām netaisnība, ja tā šādā krēslā sēž, pārstāj būt netaisnība?

—       Nevilsti vārdus, nelaimīgais! Netaisnība vienmēr ir netaisnība, un tā kunga acs allaž to pamana.

—       Pamana, bet neliekās ne zinis par to! Tad taču cilvēkam pašam pret to pretī jāceļas! Jo ko gan citu lai dara, ja ar vārdiem vien taisnība nav nedz aizstāvama, nedz nodibi- nājama.

—       Vai tu nesaproti, Miku, ka ir grēks, liels grēks ar tādām domām, kādas šobrīd ir tavā galvā, dzīvot pasaulē?

Mikus spēji paskatījās tēvā Bonifācijā.

—   Jūs tagad nodosit mani jaunā lielkunga varai? — viņš jautāja ar sarūgtinājumu un izsmieklu balsī. — Es to paredzēju… Ne velti es tik ilgi kavējos, līdz atnācu šurp, lai visu pastāstītu …

Mikus pagriezās, lai ietu.

—    Pagaidi, apmātais! — tēvs Bonifāeijs uzsauca skarbā noteiktībā. — Baznīcas varā ir piedot vai nepiedot cilvēkam, kas nodarījis pat vissmagāko grēku pret dievu vai pasauli. Šādas tiesības piedot vai nepiedot ir arī man. Tad nu, palūk, Miku, — ej mājās un savā dvēselē visu vēl un vēlreiz pārliec un, kad esi ar savām šaubām galā, tad izlem, kā dzīvot

- tālāk: ar grēka apziņu līdz savai nāves stundai vai arī atbrīvo dvēseli no šī slepenā krusta, izlīdzinādamies ar pasauli, lai pēc tam lūgtu no dieva izlīdzināšanos ar viņu.

Mikus gausu soli devās projām. Tēvs Bonifāeijs viņu vēl aizturēja:

—   Esmu dzirdējis, ka tu, Miku, mīlot paslepus lasīt grāmatas, kas ir vecā lielkunga skapjos. Pats viņš tās nekad nelasīja.

Mikus neatbildēja.

—    Es šobrīd skaidri saprotu, ka šīs grāmatas tev ir nodarījušas daudz ļauna. Padomā, Miku, un tu sapratīsi, ka maniem vārdiem ir taisnība. Tā kalpone, kas tev paslepus grāmatas devusi, būtu bargi sodāma. Grāmatu gudrības saprātīgam. cilvēkam dod spēku, bet nesaprātīgām galvām var nodarīt ļaunumu. Tāpēc pasaules rokās tās nododamas tikai ar gudru ziņu, lai neceltos liekas jukšanas. Tu neesi svētu turējis šo gudrību, un grāmatas tev ir atriebušās.

Kad Mikus atgriezās mājās, viņš māti sastapa laidara priekšā — viņa nesa govij un aitām zāļu nastu.

—   Palīdzi man, pagāns! — māte uzsauca dēlam, jo zāles bija tikko pļautas un nasta smaga. — Man tūdaļ jābūt atpakaļ pie kartupeļu vārīšanas saimei.

Mikus paklausīgi palīdzēja, pēc tam steidza pārģērbties, lai dotos uz parka ierīkošanu. Tā kā Mikus nesacīja ne varda, māte nenocietās uzbilst:

—   Nodarījies?

—   Jā…

Māte apskaitās:

—   Jā!.., Nē!,,. Tik vien tev tās valodas! Neba grēku Izsūdzēšana tas smagākais krusts, kas cilvēkam mūžā uzkārts kaklā. Bet tu patlaban izskaties tāds, itin kā būtu no baznīckunga pērienu dabūjis.

—   Runā tavu runāšanu!

—   Baznīckungs nevienam pāri nedara.

—  Vai es sacīju, ka man pāri darīts?

Mikus aizgāja. Visu dienu viņš sargājās Kati uzskatīt, un Kate bija gluži nelaimīga par to.

Kad novakarē Kate, bēdu nomākta, gāja uz māju, Mikus kādā mirkli iznāca no krūmiem un aizšķērsoja viņai ceļu. Viņš runāja satrauktā izmisumā:

—       Aizmirsti mani, Kate! Aizmirsti mani! Tā tev pašai būs labāk. Aizmirsti mani!

Kate nelaimīga satvēra puiša roku.

—       Es tevi nekad neaizmirsīšu! Nekad, Miku! Lai kas ar tevi notiktos!

—   Nē, nē! Nerunā tā! Tā nerunā!_

—       Izstāsti man, Miku. Izstāsti, kādas bēdas tevi piemeklējušas, un es tavus vārdus sapratīšu.

Bet puisis laikam nemaz nedzirdēja jaunās meitas vārdus. Viņš satraukti atkārtoja:

—       Aizmirsti mani!… Aizmirsti!.., Tā tev pašai būs labāk.

Pēkšņā dedzībā un izmisumā viņš jauno meitu nomutēja, tad ar vienu lēcienu pazuda no jauna ceļmalas krūmājos.

Lazdānu saimniece tai vakarā Katei no jauna nojautāja, kā ar viņiem ir. Kate atbildēja:

—       Es tagad par sevi nemaz nedomāju un nebēdāju. Tai vajag būt briesmīgai nelaimei, ja to nav iespējams uzticēt ' pat tam vistuvākajam cilvēkam. Es nemaz nezinu, kā lai tagad dzīvoju.

* * *

Muižas ļaužu runas nebija bez pamata. Jaunais lielskungs Kazimirs patiešām bija slims un meklēja vientulību. Ļaužu vidū viņš parādījās reti, vislabprātāk vientuļi sēdēja istabā vai parkā. Reizēm viņš kājām vai zirga mugurā aizklīda mežos un laukos, bet nekad, zemniekus vai muižas ļaudis sastapis, nebija ielaidies ar tiem sarunās, nebija sodījis tos, pat sarājis ne.

—       Viņš nemaz nav kā īsts kungs, — sprieda zemnieki, jaunā lielkunga tēvu atcerēdamies. — Vecais lielskungs pa šo laika sprīdi mums būtu paspējis jau deviņas ādas novilkt.

«Viņā nav stingrības,» sprieda arī muižkungs, slepenībā priecādamies. «Ir tā: ja kungs muižā stāv no visas dzīves un dzīvošanas malā, tad īstais rīkotājs un darītājs ir muižkungs. īsteni tas ir prātīgi, jo ir slikti, ja cilvēks, kas neko

nejēdz, rīko un izrīko, itin kā kaut ko saprastu. Tad sākas tikai jukšanas. Bet, kur ir jukšanas, tur rodas lieki uztraukumi un nemierība.»

—        Tagad muižā ir neierasti klusi, — jaunajam kungam sacīja viņa mātesmāsa Sofija, dāma pāri pusmūža gadiem, un nebija apmierināta. — Kad tavs tēvs bija dzīvs, tad tik bija ko redzēt! Viņš prata gan priecāties, gan būt pilns barguma. Tie zemnieki taču ir tikpat kā lopu bars laidarā. Ko viņi savā prātā nesadarās, ja vien viņus stingrāk neuzmana. No tava tēva viņi baidījās.

Kazimirs šķita mazliet pasmaidām.

—   No tēva arī man bērnībā bija bail, krustmāt.

—       Tāpat kā tavai mātei, — krustmāte atbildēja ar spēju nicinājumu balsī. — Tavs tēvs bija stingrs un ātrs, jā. Tikai man šķiet, šīs īpašības cilvēku nevis pazemina, bet rotā.

—   Varbūt, — Kazimirs nestrīdējās pretī.

* * *

Kazimirs gaidīja atbraucam savu draugu.

—       Pols atbrauks vasaras sākumā, — viņš sacīja krustmātei. — Tā viņš man solīja, un viņš katrā ziņā vārdu turēs. Bet tagad ir tikai pavasaris un… Kā to lai saka — es mazliet baidos no vasaras. Nudien es nezinu, kāpēc baidos no vasaras. Un vēl vairāk no rudens.

—       Tā ir savāda runāšana, — nesapratnē atsacīja Sofijas krustmāte. — Par ko tev baidīties? Nudien nezinu…

Kadā dienā krustmāte paklusi jautāja muižkungam:

—       Es ar jums tagad runāju zem četrām acjm: vai jaunais kungs jums nekad nav apjautājies par.,, par… nu, kā to sacīt?…

Muižkungs valšķīgi raudzījās pasirmajā dāmā un atjautāja

smiedamies:

—   Par ko, lielmāt? Es nesaprotu. Par ko, lielmāt?

Lielmāte itin kā mulsa, itin kā bija priecīgi satraukta. Viņa

atsacīja:

—       Jūs esat viltnieks. Jūs gluži labi noprotat, par ko es domāju.

—       Nudien nesaprotu, mīļo lielmāt, — muižkungs noskūpstīja Sofijas krustmātei roku, turēdams savējā ilgāk, nekā to prasīja pieklājība, un visu laiku smaidīja.

—       Jūs esat liels valšķis, Adam, — Sofijas krustmāte mulsa un sacīja: — Un blēdis. Jūs skaidri zināt, par ko es domāju. Es gribēju zināt, vai mans māsasdēls, mans Kazimirs, nav apjautājies par zemnieku skuķēm. Par tām palaidnēm, kas mulsina vīrieša cilvēku. Kazimirs pats nevienas, kā šķiet, uzmeklējis nav.

Muižkungs skatījās runātājā un glaudeni smīnēja.

—   Par zemnieku skuķēm?… Viņš ir tik savāds, ka nav licies par meitiešiem ne zinis. Nudien tā ir tiesa, un es nezinu, ko par viņu domāt… Jaunais kungs pat nav man jautājis, cik viņa muiža gadā ienes.

—  Viņš tais ārzemēs ir smalki skolots, — Sofijas krustmāte grieza valodu uz citu pusi. — Viņš nekad nesacīs tiešos vārdos, pēc kā viņa sirds slepenībā visvairāk kāro. Tas mums ir jāpatur prātā šodien un allaž.

Brīdi klusējusi, Sofijas krustmāte atsāka:

—   Kā tu domā, Ādam, — vai mums nevajadzētu muižā sarīkot kārtīgu balli? Lepnu balli. Sakarā ar jaunā kunga atgriešanos. Lai visi redz, kāds viņš ir. Kāds viņš svešās zemēs izaudzis un smalks k|uvis.

—   Kā lielkundzei tīk. Balles mūsu muižā nav bijušas kopš pagājušā gada vasaras.

—   Mums bija sēras. Ak, es vēl tagad ar šausmām iedomāju, kādu viņu rīta gaismā pārveda mājās!… Vai gan viņš pirmo reizi bija viens pats ceļā, kad bija mazliet pa- vairāk iebaudījis! Es jau agrāk sacīju, ka tas labi nebeigsies. Kungiem tāpēc ir kučieris, lai būtu kas sēž uz bukas, kad jābrauc. Kungs nedrīkst kā prasts zemnieks pats ņemt rokā grožus un zirgus vadīt. Vai tagad nav gaiši redzanis, ka man ir taisnība? Nu ir noticis pats Jaunākais.

Ja nu reiz sarunas par veco lielkungu bija sākušās, muižkungs projām nesteidza. Viņam laikam bija vēl kas šai lietā runājams. Kad Sofijas krustmāte beidza sūroties, viņš ieminējās nedroši — kā šaubīdamies, vai vispār tādas valodas uzsākt: •

—   Es jau aizviņu nedēju gribēju runāt par kādu savādu lietu, bet, tā kā nekādas skaidrības nav, tad no dienas dienā savu runāšanu esmu atlicis, lai velti jūs, lielmāt, nesatrauktu. Un varbūt arī tagad man neko nevajadzētu sacīt, bet tomēr es negribu klusēt, lai gadījumā vēlāk nesacītu, ka esmu visu tīšu prātu slēpis.

—   Tā ir aplama runāšana!… Kad ir kaut kas nelabs-pasaulē noticis, tad tas vispirms jāzina tieši kungiem. Tāpēc kungi ir pasaulē.

—   Jums taisnība, lielmāt. Taču šoreiz runa ir par pašu šausmīgāko. Un proti — zemniekos cēlušās valodas, ka vecais lielskungs nemaz nav miris nelaimes gadījumā, bet viņš rudens nakts tumsā esot slepeni nomaitāts.

—   Un .jūs esat kavējies to pasacīt! Un jaunajam kungam jūs, cik noprotu, arī neesat par to ne vārda bildis! — Sofijas krustmāte iesaucās, strauji īio krēsla kājās pietrūkusies. — Sakiet — ko vēl jūs esat savu kungu ausīm noslēpis?

—   Jaunais kungs ir tik kluss, ka ar viņu es tikpat kā neko neesmu runājis, — muižkungs taisnojās, un uz viņa pieres pēkšņi parādījās sviedru lāses. — Man pat šķiet, ka viņš izvairās ar mani runāt…

—   Bet es!… Man taču jūs to varējāt pasacīt, kolīdz šīs nelabās valodas dzirdējāt!… — Sofijas krustmāte uztraucās arvien vairāk.

—   Ļaudis dažkārt sarunā dieva brīnumus. Un tieši par saviem kungiem.

—   Mani jūs nemāciet! Es zinu, kā tas ir. Kur valodas skrien, tur tām ir kāds pamats, kaut arī pirmajā brīdī viss šķiet viena aplamība un tukši nieki. Ejam tūdaļ pie jaunā kunga.

—  Jaunais kungs nav pilī. Jaunais kungs kaut kur izjāja. Kā viņš to šad un tad mīl darīt.

. — Un viens pats! — Sofijas krustmāte iekliedzās šausmās. — Tad arī viņu atradīs kaut kur nobeigtu guļam. Redziet, kā tas ir, kad visu no kungiem noslēpj. Vai viņš dotos ceļā viens pats, ja zinātu, ka viņa tēvam ir slepeni uzbrukts un viņš nelietīgi noslepkavots? Redziet, cik tālu jūs esat savā patvaļībā aizgājis! Tagad ņemiet zirgu un dodieties jauno kungu uzmeklēt. Tas jums jādara, kaut arī zemnieki jūs pašu šai reizē nobeigtu tāpat kā viņureiz veco lielkungu un šodien jauno kungu.

—   Jaunais lielskungs taču nav nobeigts… Jaunais lielskungs …

—   Nerunājiet! Aplam nerunājiet! Jūs jau pietiekami daudz esat aplam darījis. Kāpiet zirgā un arī pats dodieties iekšā tais briesmās, kuras jūs esat no savu kungu acīm slēpis un tamlīdz kļuvis tām par aizstāvi.

Muižkungs Ādams devās uz staļļiem — šādā brīdī vēl

kaut vārdu bilst acīmredzot bija lieki.

* * *

Kazimirs atgriezās pievakarē, kad Sofijas krustmātei šķita, ka viņa aiz bailēm ir tuvu pie beigām.

—   Dzīvs! Dzīvs! Kāda laime, Kazimiri — māsasdēlu ieraudzīdama, viņa sauca pārsteigumā un priekā.

Kazimirs par tādu sagaidīšanu bija neizpratnē, un Sofijas krustmāte steigšus visu izstāstīja.

—   Tavs tēvs viņus nežēloja, šos zemniekus. Bet, kā redzams, viņi ir vēl stingrāku roku pelnījuši, — Sofijas krustmāte nobeidza.

Kazimirs stāvēja apjucis.

Viņš nekad nebija savu tēvu mīlējis, pat cienījis ne. Ap tēvu allaž mājās bija netīkams skarbums un asums.

«Es bērnībā vienmēr raudzīju aizlavīties projām no istabas, ja tajā ienāca tēvs,» Kazimiram nezin kāpēc pēkšņi atausa atmiņā. «Tēvs to bija ievērojis un ar nelieša prieku mani spīdzināja par to. Viņš nogaidīja, kad es, no viņa projām zagdamies, jau biju atvēris durvis. Viņš sauca mani atpakaļ un sēdināja sev blakus — viņš jūtot īpašu prieku, kad viņa puisēns atrodoties tepat pie kreisās rokas.»

—   Kāpēc mana māte nomira tik agros gados? — Kazimirs pēkšņi iejautājās, pārtraukdams krustmāti, kas no jauna bija sākusi runāt par zemnieku nelietībām. Sofijas krustmātei pat elpa aizrāvās par tādu savādu jautājumu šādā reizē, kad ir jaunā ziņa aprunājama un noskaidrojama.

—   Cik vien atceros, viņa allaž bija tāda kā nedroša, tāda kā iebaidīta.. Un pati savā mājā, — Kazimirs turpināja.

—   Kurš lai pasaka, kāpēc dievs cilvēku pie sevis aizsauc? — krustmāte atsacīja negribīgi, kā no tiešas atbildes izvairīdamās. Tad nenocietās neturpinājusi: — Tava māte un tavs tēvs bija ļoti atšķirīgi cilvēki. Tādos gadījumos parasti sievietēm nākas piekāpties visos laulības gados.

Kazimirs tālāk nejautāja, un Sofijas krustmāte steidzīgi atsāka runāt par paklīdušajām nevalodām:

—   Kaut kas ir jādara, lai steidzīgi noskaidrotu, kā viss notika viņā naktī, kad lielkungu — tavu tēvu — piemeklēja briesmīgais gals. Sie zemnieki taču allaž ir pilni ļaunumi, man vienmēr šķiet, ka var notikt kas nelabs, kad viņi iet man garām. Viņi gan sveicina, bet skaidri redzams, ka to labprāt nedarītu. Vai viņi nav skaidri razbainieki?

—   Protams, mums viss ir jārauga noskaidrot. Kā gan citādi! — Kazimirs atteica steidzīgi, itin kā savu aizklīšanu blakus domās izlīdzināt gribēdams. — Tikai es šai brīdī nemaz neattopu, kā būtu jārīkojas. Jo, pēc patiesības meklēdami, mēs nedrīkstam jaunas noziedzības palaist pasaulē.

—   Jārunā ar Ādamu, tas ir — muižkungu. Viņš nav muļķis, viņam ir vecā lielkunga skola. Tūdaļ likšu viņu ataicināt,

Muižkungs padomu zināja, un krustmātei Sofijai šķita, ka padoms ir labs. Muižkungs sprieda:

—   Cilvēks, kam nebija nekāda naida pret veco lielkungu, viņam dzīvību atņemt nekāroja. Te vajag būt notikušai atriebībai. Kāds nelietis, ar veco lielkungu mierā nebūdams, ir iedrošinājies pacelt pret viņu noziedzīgu roku.

—   Tā nerunājiet, — jaunais lielskungs muižkungu pārtrauca. — Kamēr mēs skaidri nezinām, vai ir notikusi slepkavība vai tikai nelaimes gadījums, nevienu par noziedznieku mums nav tiesību uzskatīt. Tas ir cilvēka necienīgi. Tāpēc…

—   Un nakts tumsā nogalināt savu kungu ir cilvēka cienīgi? — krustmāte nenocietās, neiekritusi starpā.

—   Es jau sacīju, ka mēs pagaidām vēl nemaz nezinām, vai vispār slepkavība ir notikusi, — Kazimirs atsacīja neiecietīgi. — Varbūt tomēr bijis tikai nelaimes gadījums.

—   Es domāju, ka tev, Kazimir, sava tēva piemiņu allaž vajadzētu svētu turēt un to sargāt ar visu stingrību un bardzību, — krustmāte Sofija sacīja paklusās dusmās un sievietes ietiepībā.

Tad jaunais lielskungs vairs muižkungu nepārtrauca un pret viņa nodomiem neiebilda ne ar pušplēstu vārdu.

—   Es domāju tā, — muižkungs skaidroja, — visus, kam varētu būt atriebības domas prātā, vajag saukt šurp uz muižu un raudzīt izdibināt, kur kurais viņējā rudens naktī atradies. Tāpēc vispirms jārunā ar vagaru, jo viņš vislabāk zina, kurš no zemniekiem nav savā reizē bijis mierā ar vecā lielkunga taisnīgu spriedumu vai citu izrīkošanos.

Muižkungs vēl apsvēra, kā visu nodarīt:

—   Viņus visus vajag saukt vienā dienā uz muižu un lielajā saimes istabā noklaušināt. Tādējādi noziedznieks nepaspēs ciešāk apdomāt, kā izvairīties, un viņu drīzāk pieķers nepatiesībā, ja tāda tiks runāta. Kurus sajjkt šurp no muižas ļaudīm, par to es padomāšu pats. Arī viņiem dažādas domas galvā šaudās un reizēm dažādi vārdi izskrien no mutes.

—   Vienlaikus vajag arī krietnus pērējus norīkot, — Sofijas krustmāte deva padomu. — Ar labu no viņiem taisnību nesagaidīt. Jo vairāki tiks krietni nopērti, jo drīzāk tiks taisnībai pēdas sadzītas.

Tai vakarā Kazimirs nelasīja grāmatas, viņš negāja arī staigāt pa parka celiņiem. Viņš bija ieslēdzies savā istabā, sēdēja krēslā, uguni neiededzis, līdz vēlai naktij. Viņam likās arvien ticamāk, ka tēvs ticis slepenībā nogalināts.

«Tas nozīmē, ka uz muižu būs jāataicina nopratināšanai un patiesības izdibināšanai vai puse draudzes,» Kazimirs sprieda drūmā mierā. «Tēvs no lieka asuma nevairījās, un viņi, šie Zemnieki, tāpat nejuta mīlestību pret manu tēvu, kā to nejutu es savās bērnu dienas. Jā, ācītfiFfedzot UZ friulžu būs jāaicina daudzi, jo diezin vai visā apkaimē ir tāds zemnieks, kam tēvs nav sariebis.»

Nezin kāpēc Kazimirs šai brīdī iedomāja savu māti, viņš redzēja viņas acis — izmisušas, nelaimīgas —, tādas tās bija allaž, kad tēvs bija iededzies dusmās un viņai bija jāstāv nevarīgai un bezpalīdzīgai, gaidot, līdz tēva dusmas pāries.

Kā noziegumā pieķerts, Kazimirs ar šausmām atcerējās, ka viņš šādās reizēs klusā izmisumā vēlējās, kaut tēva nemaz nebūtu pasaulē.

«Droši vien to klusībā ne reizi vien ir vēlējies ikviens mana tēva zemnieks,» Kazimirs sprieda un dusmojās pats uz sevi, ka viņam bijušas tik briesmīgas domas un jūtas. Viņš lūkoja saņemties:

«Lai kā bijis agrāk, šodien mans pienākums ir raudzīt visu noskaidrot. Tas ir mans pienākums ne vien pret tēvu, bet arī pret visu dzīves kārtību un likumību. Nedrīkst pa pasauli nesodīts staigāt cilvēks, kas uzdrošinājies pacelt roku pret otra cilvēka dzīvību. Ja tā nenotiek, tad pasaulē iestātos viena vienīga nebeidzama jucekīiba.»

Un tomēr viņam ļoti nepatika visa šī jezga — tā bija jārauga nokārtot, bet bija jau skaidrs, ka noziedznieka atklāšana viņam nesniegs ne mazāko gandarījumu. Ne savās acis ūn, iespējams, arī paša dieva priekšā ne. Tāpēc viņš bija priecīgs, ka nākamajā dienā no ārzemēm ieradās viņa Parīzes draugs Pols, kuru Kazimirs bija gan gaidījis, bet nebija cerējis, ka draugs ieradīsies pie viņa tik ātri. Tagad pie viņa būs cilvēks, ar kuru viņš varēs dalīties savās'domās visā šai nepatīkamā, pat pretīgajā atgadījumā.

— Es degu nepacietībā drīzāk būt pie tevis, — Pols sacīja, drauga vaigā izlasījis pārsteigumu. — Cik redzu, tu esi nedaudz atspirdzis, un tas ir pats labākais, kas vien varēja notikt.

Pols meloja — Kazimiru uzskatot, viņš gluži izbijās, cik sadilis un pelēks draugs raudzījās pretī.

«Tālais ceļš viņu ir pavisam nomocījis,» Pols klusībā sprieda. «Par to gan nav jābrīnās — jo tuvāk ša-i zemei, jo ceļi rādās briesmīgāki. Kazimiram bija vēl ļaunāk — viņš brauca, kad pavasara šķīdoņa vēl bija pilnā spēkā.»

Pols gribēja būt jautrs. Viņš sacīja:

—   Es ceru, ka tu bagātīgi man parādīsi savas dzimtenes jaukumu. Ja neviļos, tu man tiki stāstījis, ka tava tēva mui- žas mežos pat lāči mājojot. Es ceru, ka tos redzēšu pats savām acim.

—   Lāčus tu redzēsi katrā ziņā, — Kazimirs atbildēja bez smaida. — Si ir tāda zeme, kur meža zvēri sēd visās goda vietās, un tos nevar nepamanīt.

Pols no jauna vērīgi paskatījās draugā: rūgtums, kas Kazimiru bija arvien vairāk pārņēmis Parīzē, acīmredzot nebija 'atkāpies. Bet par to nebija jābrīnās, -jo slimība, kas Kazimiram bija piestājusi, kā runāja, tieši ziemeļu zemēs kļūstot vēl ļaunāka, klepus kļūstot uzmācīgāks. Bija gluži skaidrs, ka Kazimirs darīja nepareizi, no Parīzes dodamies šurpu, daudz labāk viņam vajadzēja doties uz Romu, uz Sicīliju vai^citām vietām, kur vairāk saules. Vai tiešām viņš bija atbraucis uz savu dzimteni, lai, no drauga acīm no- bēdzies, klusībā nomirtu? Lai pat valodas par viņa pēdējiem dzīves mirkļiem draugus neaizsniegtu? Vai tas nebija pēdējais neprāts? Bet no Kazimira, kāds viņš bija pēdējā laikā, varēja sagaidīt pat visneprātīgāko soli.

Pols tomēr raudzīja savas šaubas un nesapratni neizrādīt.

—   Pēc Parīzes burzmas un nemierības šeit ir tāds klusums! — viņš izsaucās. — Es braucu cauri mežiem un birztalām un domāju: tāds miers un skaistums nav pat saprotams mūsu draugiem tur, Parīzē, kur galvenais uzdevums ir parādīties kā švītam draugu un jo vairāk smalku dāmu acīs.

Kazimirs no Pola vārdiem tomēr nekļuva priecīgāks, viņa acis šķita pat vēl vairāk satumstam.

—   Klusums, kāds apņem šeit garāmbraucēju, ir mānīgs un pilns melu, — viņš sacīja, balsij iedreboties. — Sī zeme īstenībā ir pilna sāpju un šausmu.

Pols pavērās draugā patiesā pārsteigumā un izbrīnā. Kazimirs nelikās pamanījis, viņš turpināja bez steigas, kā pats sevi mocīdams:

—   Izrādās, ka, uz dzimteni traukdamies, esmu ieradies šeit tādā brīdī, kad mans pienākums ir pavēlēt, lai tiktu līdz nāvei sisti cilvēki. Jo tāda vīzē šeit visērtāk varot raudzīt noskaidrot patiesību. Likumības un taisnīguma vārdā tādējādi es būšu rīkojies cēli un cildināmi un izpelnījies atzinību tuvu un tālu kaimiņu muižās.

—  Kā šķiet, tu tagad stāsti par saviem zemniekiem? — Pols vaicāja. — Viņi ir laikam kaut kādi pret tevi vai tavu muižu noziegušies.

—   Vēl nevar zināt, vai viņi ir vai nav noziegušies, — Kazimirs atsacīja joprojām drūmi, — Ir paredzēts viņus sist, lai to noskaidrotu.

Pols redzēja, ka Kazimirs kļūst arvien satrauktāks, un tāpēc raudzīja griezt valodas uz citu pusi. Viņš raudzīja draugu iepriecināt:

—   Irēna joprojām nav pie vīra izgājusi. Viņa, cik spriežams, vairs pat nesatiekas ar Zoržu. Esmu pārliecināts, ka viņa nevar aizmirst tevi. Viņa, kā redzams, ir nelaimīga, kā ar jums abiem "noticis.

Kazimira acīs uz mirkli pamirdzēja it kā uguns. Bet viņš to apdzēsa un raudzīja neizrādīt ne mazāko saviļņojumu.

—  Viņai nekad draugu nav trūcis. Viens vairāk vai mazāk — kāda tam nozīme?

—   Tagad tu esi netaisns pret viņu. Bagātam cilvēkam ir nieks, vai tam viens naudas gabals vairāk vai mazāk. Bet pat bagātajam cilvēkam viena sirds var svērt vairāk par visiem cilvēkiem, kas vien ir ap viņu visā dzīvības laikā.

Kad Kazimirs neatbildēja, Pols turpināja:

—   Patiesībā šis ir īstais iemesls, kāpēc es tik drīz atbraucu pie tevis. Mīļo Kazimiri Man nebija miera tur, Parīzē, un es steidzu šurp. Tev jādodas atpakaļ. Jo drizāk tu izdarīsi to, jo labāk būs jums abiem.

Šoreiz Kazimirs bija tas, kas spēji raudzīja griezt valodas uz citu pusi. Kā Polu nedzirdējis, viņš ierunājās nesteidzīgi:

—   Ķirupes muižā ir mierīgi un skaisti, it ipaši parka viņējā malā. No turienes var redzēt tālu pāri mežiem. Jo brīnumaini tur ir tad, kad nāk vakars. Kad saule riet.

—   Tev jādodas atpakaļ uz Parīzil — Pols atkārtoja klusi, bet dedzīgi. — Tā būs priecīga diena Irēnai un tev, kad tu tur ieradīsies, tici man.

—   Es esmu ieradies Ķirupē, lai šeit paliktu visu savu dzīvības laiku, — Kazimirs sacīja mierīgi, bet gandrīz ar naidu, — Uz mūžu. Es ceru, ka man nebūs grūti šo apņemšanos izpildīt.

—   Tu rīkojies neprātīgi! Kāpēc tev iespītīgi vajag izpostu savu dzīvi? Un Irēnas dzīvi? Viņa nav pelnījusi tādu nelaimi. So pašu dienu dodamies ceļā,-un tu būsi izdarījis labāko darbu savā mūžā.

—  Nerunāsim tālāk par to.

Un Kazimirs spēji kļuva rosīgs. Viņš sameklēja pudeli vīna, ielēja draugam un sev un tīšā nevērībā sāka stāstīt:

—   Jā, patlaban mums Šeit muižā ar rikšu cirtieniem jānoskaidro, vai noticis noziegums vai arī nozieguma nemaz nav bijis. Ir jāsit cilvēki tik stipri un tik ilgi, kamēr viss noskaidrojas. Tāda ir paraža šajā zemē, un šl paraža tiek atzīta par labu. Katrā ziņā par nepieciešamu.

—   Kas isti ir noticis? — Pols jautāja, saprazdams, ka ne šajā, nedz tuvākajās dienā§ viņi Ķirupi neatstās.

—   Ir aizsākusies savāda lieta, — Kazimirs atbildēja un izstāstīja notikumu ar tēvu un par tām valodām, kas negaidot pacēlušās.

Kad Kazimirs ar stāstījumu bija galā, Polam bija skaidrs, ka Kazimira godapienākums ir sākt rīkoties.

—   Scit taču runa ir par tavu tēvu un par tik briesmīgu lietu kā slepkaviba. Ja šai gadījumā kādu muguru ķer ari nepatiesa rīkste, par to nav jāsurkstas. Ar labu vien noziedznieks savu nodarījumu neizpaudīs.

—   Tu runā pareizus vārdus, — Kazimirs sacīja. Par to, kāds cilvēks bija viņa tēvs, viņš draugam šai brīdī nesacīja ne vārda.

* *

Ne vienu vien dienu galvu lauzīja vagars, ne vienu vien dienu galvu lauzīja muižkungs, līdz kļuva^-skaidrs, kuri cilvēki kādā sestdienā aicināmi uz muižu izklaušināšanai.

Iepriekšējās dienas pievakarē, kad viss bija par nākamo dienu pārrunāts un vagars taisījās doties uz mājām, viņš muižkungam ieminējās:

—   Es lāgā neceru, ka mēs tiksim pie skaidrības. Viņi tik bieži ir sisti, ka pat nesaprot, kāpēc viņus sit, un tāpēc ir spējigi sarunāt visādas blēņas. Viņi var stāstīt gan par notikušām, gan nenotikušām vainām. Var domāt, ka viņi melo tiši, bet nē: viņi domā, ka pērienu'zemniekam dievs ielicis jau šūpulī un tāpēc koki nav novēršami nedz ar patiesību, nedz meliem.

Muižkungs par to galvu nelauzīja.

—   Kaut kas jādara mums ir. Pasargi dievs, ja sēdēsim rokas klēpī salikuši. Tad celsies valodas, ka mēs varbūt pat esam uz vecā lielkunga nāvi gaidījuši. Bet tā taču nav bijis, pat jaunais lielskungs, kā rādās, par mantoto muižu priecīgs nav bijis ne mirkli.

—   Viņš izskatās tāds… tāds — kā lai saka — nogājies. Nē, nudien!

—   Ne mums par to spriest, ne mums par to bēdāt,. — muižkungs aprāja vagaru. — Svešās zemēs, kā dzird, visi jauni kungi esot tādi, kā lai saka, skumšanas domu apņemti. Tā viņiem pieņemts, un kurš lai uzdrošinātos dzīvot citādāk?

—  Nē, es nesaku neko sliktu. Es tikai tā vispārīgi runāju,

Un nu, palūk, muižas lielajā saimes istabā bija sapulcējušies gan zemnieki, gan muižas ļaudis, gan viņu pārbauditaji. Jaunais lielskungs sēdēja aiz galda, un likās, ka viņam salst. Viņš visu laiku itin kā tinās apmetni, kas sedza viņa slimīgi izdilušās miesas.

Pēdējā bridi ienāca arī tēvs Bonifāeijs.

—   Viņi visi ir manas draudzes locekļi, tāpēc gribu dzirdēt, kādu taisnību viņi runā, — baznīckungs, ar jauno lielkungu sasveicinājies, itin kā atvainodamies sacīja.

—   Jums katrā ziņā šeit jābūt, — Kazimirs atteica. — Jūsu pienākums ir cilvēku gan dzīvē ievadīt, gan no tās aizvadīt. Tāpēc jums jābūt klāt arī tai reizē, kad no viņiem grib patiesību izdibināt, tai ar kokiem rokās pēdas dzenot.

Baznīckungs cieši uzlūkoja jauno lielkungu — vai viņa vārdi bija sacīti nopietni vai izsmieklā? Bet jaunais lielskungs jau sēdēja, klusi sevī noslēdzies.

—   Ar kokiem patiesībai tiek pēdas dzenātas, kopš vien pasaule pastāv, un šai ziņā, droši ticams, nekas nemainīsies līdz pat pastarai tiesai, — jautri ierunājās Pols, gribēdams izkliedēt pēkšņi radušos spriegumu. — Var pat domāt, ka arī pastarā tiesā, lai patiesību izdibinātu, tiks slepeni yai atklāti lietoti koki.

Pols nebija gribējis nākt uz šo ļaužu pārbaudīšanu, bet Kazimirs nebija atlaidies.

—   Tev jāredz, kādi izskatās cilvēki manā dzimtenē, — Kazimirs bija sacījis. — Tev jādzird, kā viņi prot melot un kā mēs, viņu pavēlnieki, protam viņus melos pieķert.

—  .Visbriesmīgākā ir zemnieku patiesība, — Pols bija atteicis, Kazimiram līdzi posdamies. — Es šo patiesību neesmu sapratis pie mums Francijā, un laikam būs tā, ka nesapratīšu arī šeit. Viņi, es sacitu, gan dzīvo blakus mums, bet reizē it kā kaut kur citur. Gluži tāpat kā mēs, cilvēki, dzīvojam blakus citai radībai. Pat medību sunim, kas ir uzticīgs savam saimniekam, tomēr reizē ir arī sava dzīve, kuru laikam mēs nekad nesapratīsim.

—   Man jāatzīstas, ka savus zemniekus tikpat kā neesmu redzējis. Tikai to zinu jau kopš agras bērnības — viņi visi baidās no mums. Kā no meža vilkiem.

—   Diezin vai tā ir! — Pols novilka caur zobiem. — Zemnieks no vilka ir baidās, ir nebaidās. Paskat vien — kādā dienā viņš vilku ir pieveicis un tā kažoku uzvilcis sev mugurā.

—      Pie mums zemniekam nav tiesību staigāt kažokā, kas šūts no vilka ādas. Tādas tiesības ir vienīgi mums, kas dzīvojam muižā vai mācītājmājā.

Pols' pasmējās:

—   Kurš cilvēks gan dzīvo tikai pēc tiem priekšrakstiem,

kas sagudroti pasaulei par labu vai sliktu!

* **

Pirmo priekšā sauca kādu pusmūža vīru. Vagars paskaidroja, par ko viņu savā laikā muiža taisnīgi sodījusi.

—        Sitenais Antons ir no Melmugu mājām, un, kā sen zināms, viņam ir gari nagi. Pagājušā pavasarī Antons tika pienākts zogam sienu no muižas šķūņa. Par to lielskungs lika viņu strāpēt ar rīkšu cirtieniem pa bezkauņas dibengalu.

—       Vai tā bija vai nebija? — muižkungs bargu balsi nojautāja zemniekam.

—        Kā nu nebija, ka bija, — jautātais atbildēja. — Kā cienīts lielskungs domā un runā, tāda vienmēr ir bijusi taisnība. Kā gan citādi?

—       Vai tu nezināji, ka iet uz muižas šķūni uņ paslepus ņemt no tā sienu ir aizliedzis gan lielskungs, gan dievs debesis? — muižkungs jautāja mazliet valšķīgā vaļībā.

—   Man nebija laimes tai vakarā, — zemnieks sacīja.

—   Citreiz dievs pasargāja. Bet, kā redzams, vienmēr dievs nepaglābj. Sieva jau sacīja, ka nebūs labi. Torīt pie mājas ozola ķērca un ķērca krauklis, bet es nelikos par viņu ne zinis, un tāpēc vien tā viss notika^.

—   Krauklis ķērca!… — muižkungs nosmējās nikni.

—   Es tev prasu, vai tu nezināji, ka no muižas šķūņa slepus sienu ņemt ir aizliegts. Vai tu nesaprati, ka tu zodz? Bezdievīgi zodz?

—        Kā nu nezināju? Zināt jau zināju… Dieva vārds, ka zināju!

—       Un tomēr tu tiki to darījis, bet vēlāk biji dusmīgs uz lielkungu, kad par savu nedarbu saņēmi kokus.

—        Nē, par to es neļaunojos, koki ir pelnīti, ja pieķer. Bet viņš nosprieda koku par daudz. Un pats sita man ar pātagas kātu un lamājās kā pēdējais suns. Tik daudz es nudien nebiju pelnījis, to visi var apliecināt.

—       Tātad tu jau iepriekš zināji, ka nopelnīsi kokus, tikai cerēji, ka tev tiks mazāk?

—       Tā patiešām bija, cienīgi lielkungi. Bet ko es varēju darīt? Mana gotele stāvus sprāga nost, — zemnieks sacīja, brīdi padomāja un turpināja: — Taisnību sakot, es ņēmu tikai no siena, ko pats tiku cienīgajam lielkungam sapļāvis, kopā ar abiem saviem puikām sagrābis un šķūni savedis. Un vēl kopā ar Annu, nu, manu sievu. Mēs visi muižas pļavā bijām katru saulainu dienu. Pa to laiku mūsu pašu pļavā viss pļāvums sapuva vālā. tis par to ierunājos gan vagaram, gan lielkungam, bet viņi tikai pasmējās. Lielskungs man atsacīja; vai tu, lops, gaidi, ka es, tavs lielskungs, tavai mirlai sienu pļaušu? Nosprāgs tava govs, nosprāgsi arī tu pats līdz ar saviem kucēniem, tad zināsi pretī runāt un padomus dot savam lielkungam!

—   Un šos vārdus tu, razbainiek, ņēmi ļaunā? — muižkungs izsaucās, itin kā noziedznieku jau rokā dabūjis: — Tu biji tik bezkaunīgs, ka dusmojies uz savu kungu un krogā esot lielījies kādā dienā viņu tā pārmācīt, ka viņš gulēšot auksts un stīvs.

—   Varbūt sacīju, varbūt nesacīju. Tai dienā biju iztukšojis vienu otru mēriņu un tāpēc vairs neatceros, ko sarunāju. Bet viņSpavasar mēs ar sievu nezinājām, kā ar bērniem lai paliekam pie dzīvības, ja gotelei jānovelk āda.

—   Nav gan dzirdēts, ka mūsu pagastā kāds būtu nomiris tikai tāpēc, ka viņam pavasarī nosprāgst govs.

Jaunais lielskungs pagriezās nepatikā pret muižkungu un sacīja poliski:

—   Vai tiešām tikai tāpēc, ka šis zemnieks ņēmis slepeni no muižas šķūņa sienu, jau būtu pierādīts, ka viņš nogalinājis manu tēvu? Siena zagšana un mana tēva nāve ir divas dažādas lietas.

—   Es gribēju jaunajam lielkungam parādīt, kādi nelieši ir šie zemnieki. Starp goda un negoda darbiem viņiem nav nekādas atšķirības, — muižkungs atsacīja iztapīgi. Tad viņš no jauna pievērsās zemniekam: — Tagad saki man, razbainiek, kur tu biji naktī, pēc kuras otrā rītā vecais lielskungs tika atrasts beigts?

—   Cienīts lielskungs taču nedomās, ka es būtu pie vecā lielkunga dzīvības roku pielicis? — zemnieks izsaucās, izbailēs raudzīdamies muižkungā.

—   Ko citu lai domāju, — muižkungs uzsauca bargi. — Ja tu gaiši nevarēsi pierādīt, kur tai naktī biji, tad tu esi tikpat kā par slepkavnieku uzskatāms.

Kaut arī zemnieks saprata, ka tik bargi vārdi sacīti viņa iebiedēšanai, viņš satrūkās līdz sirds dziļumiem: ja kungi grib kādu par vaininieku padarit, tad viņi to izdarīs, lai tu, cilvēks, būtu kaut baltāks par eņģeli. Zemnieks iesaucās izbailēs:

—   Apžēliņ! Kas nu es par slepkavnieku! Nē, nē! Cienīts, žēlīgs lielskungs patlaban runā, mani pabaidīt gribēdams.

Zemnieks pagriezās pret sapulcinātiem ļaudīm, palīdzības un aizstāvības meklēdams:

—   Ļautiņi mīļie, sakiet augstiem kungiem, ka es esmu bez vainas! Kā es varētu iedrīkstēties pacelt roku pret otra cilvēka dzīvību? Pat pret pēdējo nelieti es to nedarītu!

Sapulcējušies uz Melmugu Antonu raudzījās ar šausmām — tagad viņi īsti saprata, kāpēc šurpu aicināti. Viņus visus iztaujās par viņējo rudens nakti, no jauna cels augšā agrākos nodarījumus, iztaujās, kāpēc viņi kādā nestundā pret muižu, pret saviem kungiem noziegušies. Vai šī nav bēdu reize, jo kurš cilvēks gan var atcerēties, kur atradies naktī, kad nosities vai nosists vecais lielskungs? Arī Melmugu Antons jau bija to atjēdzis un satraukts itin kā taisnojās, itin kā skaidroja:

—   Es nevaru, lielskungs, atcerēties nedz to dienu, nedz to nakti. Tādā rudens nakti droši vien es gulēju savā gultā. Ja vien nebija muižas rijas jākuļ. Rudenī allažiņ ir muižas rijas jākuļ, tad mājā nekāda gulēšana neiznāk. Bet kurš gan to nezina?

—   Es domāju, ka man nebūs jāsūta palīgā koki, lai tev, razbainiek, atmiņa atrastos?

Savā krēslā no jauna sakustējās jaunais lielskungs.

—   Viņam vajag ļaut vismaz brīdi padomāt, — Kazimirs sacīja muižkungam paklusi, ar vāji slēptu nepatiku. — Cilvēks patiešām nevar vēlākā laikā atcerēties katru savu soli.

Muižkungs padevībā nolieca galvu, tad pagriezās pret zemnieku:

—   Visžēlīgais lielskungs ļauj brīdi tev, razbainiek, palauzīt savu stulbo galvu par to, kur tu atradies tai naktī. Tikai netērē tev atļauto laiku blēņu stāstu izdomāšanail Blēņu stāsti tevi šai reizē nepaglābs. Bet tagad lai nāk priekšā Arāju Juris.

—   Man jāiet?… Par ko tad man? — Arāju Juris neattapa un izbrīnījies pavērās pret citiem sasauktajiem. — Vai tad es būtu tas, kas nobeidzis veco kungu? Kā tad tā?… Nē, sakiet, cilvēki mīļie, kam gan tādas domas prātā ienākušas?

Sapulcētie nodūra acis — cik noprotams, tad arī viņus sagaida tāda pati izklaušināšana un ari viņi tiks uzskatīti par vainīgiem. Un varbūt viņu vidū ir patiešām īstais vainīgais, ja vien vecais lielskungs nav pats tai naktī galu dabūjis!… Nē, šai reizē par otru cilvēku nav labs vārds bilstams, jo galā var izrādīties, ka esi slepkavnieku aizstāvējis.

Ne vagars, ne muižkungs neklausījās Arāju Jura vārdos. Vagars skaidroja jaunajam lielkungam;

—  .Sis vīrs saņēma kokus par mutes palaišanu. Viņš ne- kaunīgi izrunājās par aizgājušās vasaras dzīrēm, ko sarīkoja vecais lielskungs. Par to viņš tika saukts pie atbildēšanas.

—   Vai es viens tolaik runāju? — Arāju Juris uztraucās. — Tāpat Paegļu Mārtiņš runāja, Mežgaļu Miķelis, Bērziņu Andris — visi, visi, kam meitas tika apkaunotas. Bet pie vecā lielkunga dzivības tāpēc es savu roku neesmu pielicis. Zvēru pie jumpravas Marijaš, ka neesmu.

Sacēlās burzma, jo Arāju Jura nosauktie vīri sauca cits caur citu, lai negrūžot vainu uz viņiem, viņi nekad neesot domājuši vecajam lielkungam pie dzīvības ķerties.

Kazimirs tinās ciešāk savā apmetnī, itin kā viņam pēkšņi būtu sācis salt, tad viņš paklusā balsī nojautāja muižkungam, par ko šie zemnieki, kas tagad uztraucas, sodīti un pie tam visi vienā reizē.

—   Viņi ir blēži un razbainieki! — muižkungs norūca caur zobiem.

—   Es tomēr gribētu zināt, kas tai reizē notika, — Kazimirs neatlaidās.

—   Viņus sodīja par mutes palaišanu. Vecais lielskungs varbūt šur tur pārsteidzās, tas tiesa, bet nedrīkst šo neliešu priekšā piekāpties, nekad nedrīkst, — muižkungs sacīja poliski, un Kazimirs saprata, ka muižkungs nevēlas šo agrāko notikumu no jauna pārcilāt. — Viņi ir kā velni — palaid tikai kādam vaļu, un tad neviens vairs nevar paredzēt, kas notiks.

Pa to laiku satraukums zemniekos bija vēl pieaudzis. Viņi pēkšņi, skaļi trokšņodami, gāja uz durvīm, lai atstātu šo telpu, kur viņus varēja pienākt sods. Pat visbriesinigākais sods. To ievērojis, Arāju Juris, kas joprojām stāvēja muižkunga priekšā, iesaucās kā nāves bailēs:

—   Vai man šeit būs vienam par visiem jāatbild? Nu nē! Viens šeit es nepalikšu, kaut arī mani par nepaklausišanu uz Sibīriju aizsūtītu!

Kazimirs pēkšņi satraukti piecēlās, un ļaudis spēji pagriezās pret viņu. Redzēdami jauno kungu vārgu un bālu stāvam, ataicinātie vīri pierima savā satraukumā, lai paklausītos, kāda tiesa par viņiem tiks spriesta no lielkunga mutes.

—   Es neko nezinu šai lietā, — Kazimirs ierunājās paklusā, bet skaidri sadzirdamā balsī. — Tāpēc es gribu, lai man tiktu izstāstīts, par ko jūs pagājušajā vasarā esat uz veco lielkungu, manu tēvu, tik ļoti ļaunojušies, ka esat viņam velējuši pat nāvi.

—   Ļaujiet man, es visu paskaidrošu, — muižkungs piecēlās kājās un runāja neapmierināts, pret Kazimiru pagriezies. — Vecais lielskungs, kā jums tas labi zināms, bija uz visādiem jautriem niķiem un stiķiem. Tā ari tajā reizē. Bija pie viņa sabraukuši viesi, smalki viesi, visi ēda un dzēra trīs dienas, kā šādās reizēs parasts, un tad vecais lielskungs nolēma tos pārsteigt ar savas muižas brīnumiem. Par to, man jāsaka, lielskungs bija padomājis jau agrāk. Un, raugi, kā tas bija — uz pēcpusdienas stundu viņš bija licis saaicināt dažas zemnieku skuķes. Ko vecais lielskungs bija izdomājis? Vecais lielskungs bija izdomājis šādu stiķi: tām skuķēm bija jāsakāpj muižas kokos un jākūko kā dzeguzēm.. Bet bija jau vasaras otra puse, kad dzeguzes sen nekūko, tāpēc viesi par tādu kūkošanu bija gauži izbrīnījušies, un tas vecajam lielkungam sagādāja prieku. Redziet, cienīts lielskungs, tā viss notika, bet šie razbainieki to ņēma ļaunā. Pakūkot kā dzeguzei — ku-kū, ku-kūl — vai tur kāds grūtums?!

Uz bridi saimes istabā iestājās klusums, bet tad balsu murdoņa atsākās ar jaunu spēku.

—   Vai tā viss notika, kā stāstīja muižkungs? — Kazimirs jautāja, jau iepriekš zinādams, ka muižkungs visu raudzījis sagriezt vecajam lielkungam par labu.

—   Mīļo Kazimiri Vai tu netici mūsu Ādamam? — spēji iesaucās poliski Sofijas krustmāte. — Ādams pats bija visur klāt un redzēja visu līksmību, kāda todien muižā valdīja. Tā bija diena, ko neviens, kas tajā piedalījās, nevarēs aizmirst līdz mūža galam.

—   Es tomēr gribu ari šos zemniekus dzirdēt, — Kazimirs sacīja klusi, bet noteikti, caur saimes istabas šauro logu kaut kādā tālumā raudzīdamies.

—   Iesim projām!"— aicināja Pols franciski, Kazimiru aiz rokas satverdams. — Kam tev jaukties lietās, kas nokārtojamas taviem apakšniekiem? Tavs muižkungs tiks galā ar visu, tici mani

—   Es palikšu, — Kazimirs atbildēja Polam ari franciski. — Tu, Pol, nemaz nevari iedomāties, ko šai zemē visu var nodarities ar cilvēkiem.

—   Kaut kas viņiem nodarīts ir, tā laikam tiesa, — Pols sacīja. — Bet tie ir tikai zemnieki. Vai mēs Francijā tiekam ar viņiem viegli galā? Nē, netiekam. Sie radījumi, kā redzams, visur vienādi.

—   Un tomēr es gribu paklausīties arī viņu vārdos.

Stāstīja Arāju Juris:

—   Uz to meitu, kas, kokā sēdēdama, negribēja kūkot kā dzeguze, vecais lielskungs šāva ar bisi. Un viņām visām ■— tām skuķēm — bija briesmīgi bail, ka viņas nenokrīt no Koka. Kā redzat — meitiešu darīšanas, jo meitietis pie tādām izdarībām nav pieradis un tāpēc spiedz. Bise rībēja un rībēja, un likās, ka mūsu muižā sākušies kara darbi. Bet kungi jutušies labi, smējušies un situši plaukstas.

—  Šāva tikai pabaidīšanai, virsū nešāva, — muižkungs piezīmēja dusmīgs.

—   Kurš to varēja zināt — šauj virsū vai nešauj? — Arāju Juris aizstāvējās. — Viņas tā pārbijušās, ka neviena vairs nav kūkojusi, un tad gājusi šaušana vaļā vienā gabalā,

—  Jā, šīs nu tā nobijās, maitas gatavāsl — muižkungs kļuva vēl dusmīgāks. — Viņām bija iepriekš skaidri pasacīts, kā svētki notiks un kā jāuzvedas. Bet tās, draņķes, bija tik stulbas kā aitas, un tāpēc lielskungs noskaitās.

—  Kāpēc tos sieviešus vajadzēja raudzīt par putniem pārtaisīt? — neizpratnē kada balss iesaucas pa vidu. — Pēcāk viņām nevarēja tās spalvas nost no miesas dabūt.

—   Kas tās par spalvām? — Kazimirs bija neizpratnē.

—  Tas bija tāds mazs amizieris, — paskaidroja Sofijas krustmāte un raudzīja iesmieties. — Tu jau zini, ka tavs tēvs bija kārs uz v-isādām špāsēm.

Kazimirs neklausījās krustmātē, viņš gaidīja, ko teiks zemnieki.

—   Notika tā, — skaidroja jauns puisis ar naidu un dusmām. — Visupirms viņām bija jānovelk viss, kas tām sedz miesas, bet pēc tam jālien darvas mucā un jāapviļājas. Pēc tam bija jālien no mucas ārā un jāviļājas pa spalvu lēveni, lai spalvas pieliptu pie miesām. Tās nu bija dzeguzes, un viņām, kad deva zīmi, vajadzēja kāpt kokā un kūkot.

—   Tas taču bija tikai joks, — sacīja Sofijas krustmāte, viegli piesārtusi. Viņa pievērsās Kazimiram: — Protams, tas nebija labākais joks, ko tavs tēvs savas dzīves laikā tika pastrādājis. Bet jāsaka gan, kā tām skuķēm taču nekas nenotika, viņas drīz tika palaistas mājās, un viņām tai dienā pat nebija jāstrādā muižas darbos. Tās, kas nekūkoja, pat nopērt nelika.

—   Tad es nesaprotu, kāpēc tika pērti šo meitu tēvi — tie, kas šai reizē šurpu aicināti, — Kazimirs neatlaidās.

—   Par mutes palaišanu, — sacīja muižkungs. — Viņi, šie razbainieki, iedrošinājās runāt ļaunu par veco lielkungu, jūsu tēvu. Sakiet — kur vēl tālāk var aiziet? Vai lielkungam nav tiesību izrīkoties ar saviem ļaudīm, kā viņam patīk? Ir tiesības. Pats dievs un ķeizars viņam devis tādas tiesības. Tāpēc es domāju, mēs pārāk ilgi šeit noņemamies, viņējo notikumu pārspriezdami. Var pat būt tā, ka viņi visi kopā pastrādājuši to neģēlību pret veco lielkungu.

—   Man ari tā vedas domāt, — sacīja Sofijas krustmāte.

Ļaudīs no jauna uzviļņoja satraukums. Bet tad atskanēja

Antona balss pilna prieka:

—   Es atcerējos, ko tai naktī darīju un kur es biju. Edz še, Pakulu Jāzeps var apliecināt, ko es tai.naktī darīju. Tas bija rudzu, kulšanas laiks, un mēs abi ar Jāzepu palikām muižas rijā līdz pat trešajiem gaiļiem. Es tai reizē tiku paslepus rudzus tarbā uz māju paņēmis un Jāzeps tāpat. Jā, tas notika tai naktī, un tāpēc esmu brīvs no vecā lielkunga nosišanas.

—   Vai nav dulns kas dulnsl — Pakulu Jāzeps iesaucās izbailēs. — Vai tu pats pēc pēriena uzprasies? Es arī esot paslepus rudzus tarbā uz māju nesis!,., Man nemaz tarbas nav, man ir tikai tāda kulīte…

Sais valodās vairs neviens neklausījās, jo visi skatījās uz jauno lielkungu. Lielskungs, šķiet, par kaut ko strīdējās ar Sofijas krustmāti un muižkungu. Pēc brīža lielskungs pagriezās pret zemniekiem un klusumā, kas pēkšņi iestājās telpā, sacīja:

—   Ejiet visi uz savām mājām! Ja ar kādu no jums muižai

būs vajadzīgs runāt, par to jums paziņos vagars,

* * *

—   Tā bija tiesas spriešana par manu tēvu un nevis vainīgā meklēšana, — Kazimirs satraukts sacīja Polam, kad viņi atradās istabā divi vien.

—   Tavs muižkungs ir muļķis vai slīpēts blēdis, kas kāro sacelt ļaudis pret tevi un tavu tēvu, — sašutis sprieda Pols.

—   Kam bija vajadzīga šī izrāde? Sī pratināšana cilvēku bara priekšā, raugot noskaidrot, ko tavs tēvs katram no viņiem nodarījis vai tikai šķiet, ka ir nodarījis? Saki — vai tavs muižkungs nav slepus uz vienu roku ar taviem zemniekiem? Varbūt klusībā viņš tevi neieredz?

—   Viņš manam tēvam kalpoja ar suņa uzticību un tikpat suniski grib kalpot arī man, — Kazimirs runāja domīgs.

—   Te nu tu redzi, Pol, ka pastāv divas pasaules un divas taisnības, kas laikam kopīgu valodu nav atradušas un neatradīs nekad. Jo vienas puses taisnību otra puse allaž sajutīs kā netaisnību un pāridarījumu.

—   Ne par to tev spriest, ne par to tev prātot! — Pols sacīja dedzīgi, mazliet kā pavīpsnādams. — Pasaule nu reiz ir tā iekārtota, un te laikam nekad nekas nebūs grozāms līdz pat pastarās tiesas dienai. Tāpēc ir labāk par to nedomāt. Tagad tu saproti pats, ka visprātīgākais ir likt tev sakravat līdzi ņemamo mantību un jau rīt agri doties atpakaļ uz Parīzi. Tici man — Irēnai tādējādi tu sagādātu vislielāko prieka un sevi būtu pasargājis no daža laba netīkama mirkļa, kaj tevi šeit sagaida nākamajās dienās.

—   Es vairs neatgriezīšos Parīzē, — Kazimirs atbildēja paklusi, taču noteiktībā, kas necieš ierunas. — Nekad, Poli Nekad.

—   Bet… Nē, tagad tu esi netaisns gan pret viņu, gan sevi. Tu nodari pāri gan sev, gan viņai.

—   Es nevienam nenodaru pāri. Es tikai gribu, lai turpmāk būtu tā: es nezinu, ka pasaulē kaut kur ir Parīze, un lai Parīze savukārt nezina, ka pasaulē kaut kur ir tāds Kazimirs. Ja tā notiek, tad nav nedz sāpju, nedz rūgtuma par pagatni, tagadni vai nākotni.

—   Bet… — Pols no jauna raudzīja iebilst, taču Ka?i- mirs viņu pārtrauca:

—   Nerunāsim vairs par to! Esmu nolēmis paliki šeit līci i mūža galam, un tā ari notiks.

—  Vai tiešām lev patīk noņemties ar šo nepatīkamo lietu? — Pols jautāja mazliet viltīgi.

—   Es ar to nenoņemšos.

—  Tu nedrīksti to pamest nenoskaidrotu! Pad patiešam visi runās, ka tu esi priecīgs par' tēva nāvi.

—   Par tēva nāvi priecīgs es neesmu. Par cilvēka nāvi na- kad nevienam neklājas priecāties. Bet es melotu, ja apgalvotu, ka būtu priecīgs, ja tēvs joprojām savā muižā izrīkotos tā, kā viņš to darīja visu mūžu. Par prieku sev, par šausmām un izbailēm tiein, kas bija viņa varā.

—  Tava krustmāte par viņu tik ļauni nedomā. Tu esi par kaut ko uz savu tēvu dusmīgs, tāpēc tev viss radās tikai tumšās krāsās.

—  Visā pasaulē varbūt vienīgi krustmātei ir mana tēva patiešām žēl. Tam ir savi īpatnēji iemesli, par ko man negribas runāt. Katrā ziņā tie nepadara, tēvu man mīļāku. Bet beigsim! Varbūt dosimies kādu stundu izjājienā pa manas muižas mežiem?

Pirms Pols paspēja atbildēt, istabā ienāca Sofijas krustmāte, muižkungs un tēvs Bonifāeijs.

—   Mēs esam mazliet"— kā to lai saka — pārsteigti par.., par tavu pēkšņo izlemšanu visu pārtraukt, — Sofijas krustmāte sacija sašutusi, tomēr ar piesardzību. — Nekas netika noskaidrots, un tu,., Ko tagad iesāksim tālāk?

Mēs neko netikām noskaidrojuši un tādā ceļā neko ari nenoskaidro?im, — Kazimirs sacīja, cenzdamies runāt cik vien iespējams mierīgi. — Tas kļuva skaidrs jau tūdaļ, kolīdz sākām iztaujāt pašu pirmo no viņiem. To rudzu za- dzēju…

—   Viņš par to dabūs kokus atsevišķi, — muižkungs steidzīgi iekrita starpā. — Un tas otrs zaglis ari. Tādi šie raz- bainieki ir visi — viņus vgr pērt katrā laikā, jo par kaut ko vainīgi viņi ir vienmēr.

—« Sist viņus vajag, kā tad! — Sofijas krustmāte sacija barga. — Kā citādi lai viņiem rastos bijāšana pret kārtību, kas ir noteikta un tāpēc ievērojama un likumīgai'

~ Tā ir tiesa, krustmāt Sofija, — ierunājās arī baznīckungs. — Tikai nav jāaizmirst, ka reizēm sirdis vcir atvērt arī laipns un žēlsirdības pamudināts vārds.

—   Manam māsasvīram viņi dancoja arī bez nevajadzīgas čubināšanās un izlūgšanās, — Sofijas krustmāte sacija dusmās, uz baznīckungu nepaskatīdamās. — Cilvēkam nevajag lūgties tur, kur viņam ir tiesības prasīt paklausību. Ne pie kā laba tas nenovestu.

—   Kā redzams, tad, arī šādu paklausību prasot, nekas labs nav noticis, — Kazimirs piezīmēja, šo sarunu apnicis. — Bet varbūt tomēr, tomēr šai reizē ir noticis nelaimes gadījums un mēs uz viņiem dusmojamies veltīgi? ..,

—   Kāds gan šeit var- būt nelaimes gadijums! — Sofijas krustmāte joprojām bija satraukta. — Vai tad nebija gaiši redzams, kādi viņi ir? No tādiem ne tikai šo vienu nozieg- šanos var sagaidīt. Mēs šeit neviens neesam drošs par savu dzīvību! Tāpēc saki mums, Kazimir, — ko tu esi nodomājis darīt? Lai mēs zinām, kā dzīvot turpmāk — palikt šepat muižā vai braukt projām un raudzīt sameklēt sev citur drošāku mitekli. Tur — kur šiem zemniekiem vēl piemīt bijāšana pret saviem kungiem, no kuru žēlastības taču zemniekiem galu galā ir jādzīvo.

—   Mīļo krustmāt! Mums vajag apdomāt, lai, vienu vainu izdzēst gribēdami, mēs nepaveram ceļu desmitiem jaunu.

—   Ak, cik smalki! — Sofijas krustmāte nopūtās.

—   Es šai brīdī gribētu dažus mirkļus vēl parunāt ar mūsu cienījamo draudzes ganu… — Kazimirs sacīja.

—   Tas ir — kā parunāt?… — Sofijas krustmāte bija nesaprašanā. — Vai tad mēs tagad jau visi nerunājam?

—   Es gribu'ar viņu kādu mirkli palikt divatā.

—   Tas ir kas jauns! Bet lai notiek.., Varbūt viņš tev var labākus padomus dot, nekā iespējam mēs. Ejam, Adam. Mans krustdēls grib runāt no mums slepenībā.

Kazimirs ar baznīckungu palika divi vien, un baznīckungs pilns nedrošības un neizpratnes paraudzījās jaunajā lielkungā.

* *

—   Ko man darīt?— Kazimirs jautāja baznīckungam, un viņa balsī Bonifācija tēvs pirmo reizi saklausīja ar izmisumu jauktas izbailes. Baznīckungs bija izbrīnījies:

—   Kāds šeit vēl var būt jautājums? Jums, mans jaunais draugs, ir uzdevums noskaidrot patiesību. Dieva un cilvēka dotie likumi nosaka, ka nav lielāka nozieguma par to, ka tiek slepus nomaitāts otrs cilvēks. Vaininiekam jātiek atklātam.

—  Tas tiesa, bet..,

—   Cita ceļa, mans dēls, nav. Vismaz es tādu jums neesmu spējīgs parādīt.

—   Un kāds sods draud cilvēkam, kas tiktu pienākts mana tēva noslepkavošanā? — Kazimirs jautāja — laikam vienīgi tāpēc, lai būtu kaut ko sacījis. Pats viņš it labi zināja sodus, ko piesprieda viņa dzimtenē šādos gadījumos,

—   Rīkstes un mūža izsūtījums uz Salto zemi. Tā var notikt, ja soda lēmējiem sirdis ir mīkstas. Un kad vainīgais pats ir nozieguma atzinies. Bet var lemt arī par karātavu valgu. Jums jāatceras, ka šī izvēle lielā mērā būtu atkarīga no jūsu gribas. Mūsu tiesas, kā jums tas zināms, pilnā mērā ir muižas ziņā un jo vairāk šādā reizē, kad skarts tik augstas kārtas cilvēks, kāds bija jūsu tēvs. Kā jūs sacīsit, tā nolems.

—   Tātad man- par tēva nāvi jāatmaksā ar kāda mana zemnieka nāvi?

—   Var pat gadīties — ar vairāku zemnieku notiesāšanu. Sī ir veca pasaules kārtība — katra netaisnīgi iznīcināta dzīvība izpērkama ar cita cilvēka dzīvību. Vai ar mocībām, kuras var pielīdzināt nāves mokām.

Kazimirs stāvēja, domās nogrimis, bet baznīckungs turpināja:

—   Ja tā nenotiktu, pasaulē zustu pamats taisnīgumam un sāktos nebeidzamas nekārtības un ļauna vardarbība. To par labu neatzīst dievs, to nedrīkst pieļaut cilvēki.

Kazimirs joprojām klusēja, itin kā kaut ko pārdomādams, un tad pēkšņi satvēra priestera roku:

—   Paldies, mans tēvs. Paldies! Viss ir skaidrs.

Baznīckungs saprata, ka viņam ir jāiet.

—   Ceru, ka viss nokārtosies un tev varmācība pret zemniekiem nebūs jāpieļauj, — iziedams sacīja baznīckungs, un ■viņa balsi jaudās Kazimiram nesaprotama pārliecība.

Bet stundā, kad tēvs Bonifāeijs jau taisījās doties pie miera, pie viņa durvīm klauvēja, un, kad viņš tās atvēra, aiz tām stāvēja Kazimirs.

—   Es zināju, ka tu atnāksi, — tēvs Bonifāeijs sacīja klusā balsi.

—   Es raudzīju aizmigt, bet nevarēju, — atteica Kazimirs.

—   Kad prāts satraukts, cilvēks meklē otru cilvēku, lai dalītos savā neziņā. Dievs tā nolicis ar gudru ziņu. Es redzu, ka tevi nomāc vēl kads smagums, kas nav mazāk grūts kā neskaidrība par vecā lielkunga nāvi. Apsēdies, mans dēls, parunāsimies!

Viņi apsēdās abi, un Kazimirs meklēja vārdus sarunas sākumam:

—   Es… es ar jums gribēju parunāt par veco lielkungu, manu tēvu.

—   Es klausos, mans dēls.

—   Gluži labi saprotu, ka svešām ausīm liksies mazliet savādi tas, par ko gribu patlaban stāstīt, un tomēr man vajag kādam cilvēkam pasaulē uzticēt to smagumu un nemieru, kas mani nospiež no tās stundas, kopš uzzināju, ka cēlušās valodas par zemnieku "vainu mana tēva nāvē.

—   Kā tev zināms, mēs, kas esam iecelti par draudzes ganiem, tāpēc esam pasaulē, lai kristīgs cilvēks varētu mums uzticēt pat to smagāko grēku un katras sirdsbalss ēdas. Sirds smaguma uzticēšana ir jau puse no ši smaguma noņemšanas.

—   Mans tēvs nebija labs cilvēks, — Kazimirs sacīja, un viņam riebējās paša balss. — Laikam ir grēks tā sacīt par savu tēvu, vēl jo vairāk tad, kad viņš ir miris, un tomēr… Esmu kārtu kārtām par to domājis un neesmu atradis citu apzīmējumu savam tēvam kā vien — ļauns cilvēks ar zemisku dvēseli.

Tēvs Bonifāeijs satrūkās pārsteigumā, viņš pat neatrada labu brīdi vārdus, ko atbildēt. Beidzot viņš sacīja ar pārmetumu balsī:

—   Svētos rakstos ir sacīts: netiesājiet, lai jūs paši netaptu tiesāti.

—   Es zinu, ka arī par manu dzīvi reiz celsies tiesa un smagi ir grēki, par ko man būs jāatbild. Kā ikvienam cilvēkam. Un tomēr… Es nekad nerunātu, ja tēva rakstura sliktās puses būtu skārušas tikai mani. Nē, es savu mūžu nodzīvotu — un pasaule nekā nezinātu, vai man ar tēvu bija saprašanās vai nesaprašanās. Tad pasaules acīs viņš butu labs tēvs un es viņam — mīļš un labs dēls. Bet, lūk, kā bija, ja runāju patiesības valodu: es viņu neieredzēju ik savas dzīves brīdi, un viņš savukārt raudzīja mani slepus mocīt, kad vien Viņam radās tāda iespēja. Tomēr es nekad par to nevienam nestāstītu, ja šī pagātne skartu tikai mani. Tās tālās atmiņas un sāpes nedrīkstētu saglabāt naidu pret tēvu vēl tagad, kad tēvs ir briesmīgā nāvē miris. Tas būtu zemiski un dēla' necienīgi. Diemžēl notika daudz ļaunāk, un šo ļaunumu diezin vai man ir tiesības piedot: mana māte no šīs zemes dzīves aizgāja, un tas notika aiz tēva vainas. Viņš darīja mātes dzīvi neciešamu, un viņa beidzot salūza, kā salūst rati, kad tie ir pārkrauti. Viņa pielika roku pati pie savas dzīvības.

—   Es dzirdēju kaut ko par to, bet allaž esmu nodomājis: kura laulība ir bez melnām dienām? Vai tā nebija arī šai reizē? Kad cilvēks pieliek roku pie savas dzīvības, tas nav mazāks grēks nekā tas, ja viņš piebeidz cita cilvēka dzīvību. Es nevaru iedomāties, ka viss šeit bijis tik briesmīgi! …

—   Lūk, lūk, nevarējāt iedomāties! Jo visu aizsedz klusēšanas sega! Ak, es dienām un mēnešiem cauri esmu sevi taujājis, kā darīt pasaulei zināmu to noziedzīgo dzīvi, kāda tikusi šai muižā dzīvota! To šlcpkavniecību, kas šeit notikusi, taču par kuru neviens pie atbildēšanas nav saukts un nekad netiks saukts.

Bridi klusējis, ļaunu atmiņu mākts, Kazimirs turpināja:

—   Bija vēl sliktāk. Es biju spiests ņemt no šī slepkav- nieka naudu, lai varētu tur — aiz mūsu zemes robežām — dzīvot. Jo viņam bija nauda un manta, man — gluži nekā. Man bija jādzīvo no tā, ko tēvs man deva. Es darīju to, un tēvs nebija skops. Nē, skops viņš nebija, kaut arī mani nemīlēja. Daudzreiz tiku nodomājis: kaut viņš aizliegtos un nedotu man ne graša. Tad būtu vieglāk. Tad man būtu jāiztiek kā citādi un visi redzētu, ka viņš mani ir atstūmis. Bet šai ziņā mans tēvs pasaules priekšā bija bez vainas. Man šķiet, viņš klusībā pat lepojās ar savu devību: palūk, .viņš nav slikts! Vai tas nav apkaunojošs mūžs — dzīvot no tā cilvēka žēlastības, ko tu ienīsti? Es, lūk, biju tik vājš un tā esmu dzīvojis garus gadus. Apkaunojoši garus gadus.

—  Jaunajam kungam tā nevajag domāt. Tas ir pārsteidzīgi. Mantība, kas piederēja tavam tēvam, nebija tikai viņa iegūta. Viņš to saņēma mantojumā, un klāt bija arī tavas mātes daļa. Tāda ir pasaules kārtība, ka ikviena jauna paaudze stāv uz iepriekšējās paaudzes pleciem. Tā stāvēja arī tavs tēvs, un viņam uz saviem pleciem bija jātur savs dēls. Viņš to tika darījis, un tev par to neklājas sevi nosodīt. Cilvēkam nav jākaunas, ka viņš izmantojis tiesības, kas viņam ir līdz ar dzimšanu.

—   LJn tomēr es sajutos visus šos gadus pasaulē kā netīrs, kā noziegumu izdarījis… — Kazimirs sacīja kā neciešamās mokās. — Tagad iedomājieties manu stāvokli: ir nogalināts cilvēks, ko es uzskatu par … par manas mātes slepkavnieku, bet tagad man jāsameklē šī slepkavnieka slep- kavnieks un, kā domājams, jāsoda ar nāvi.

—   Tas tev jādara! Kā gan citādi?

—   Jā, es zinu … Kaut arī zinu, ka mani zemnieki uzskata par svētku dienu, kad' manu tēvu atrada ceļa malā bez dzīvības.

—   Tā nedrīkst domāt, un tā nedrīkst runāt. Nomierinies, mans dēls! Tur, svešumā, tu esi par daudz salasījies pasaulīgu cilvēku grāmatas. Sīs grāmatas tev nodarījušas ļaunu. Tu gribi rast atbildes uz jautājumiem, uz kuriem atbildes nemaz nav. Ir lietas zem dieva debess, par kurām labāk neprātot. Kā redzams, pasaulē nevar kārtību nodibināt, ja netiek reizē vairotas sāpes un asaras.

—   Laikam es nekad nevarēšu aprast ar domu: esmu atradis slepkavnieka slepkavu un šis jaunais slepkava man ir jāiznīcina.

—   To var arī nedarīt. Viņu var sodīt bargi, atstājot dzīvu, — tēvs Bonifāeijs ieminējās apjucis.

—   Vai mūža ieslodzījums ir labāks par nāvi?

—   Dzīvība vienmēr stāv augstāk par nāvi. Ja tā ir kaut sirds dziļumos godīga. Tāpēc pat ļaunākā mūža stunda ir labāka par karātavu valgu.

Uz Kazimira pieres parādījās sviedri.

—   Nedzīvojiet šaubās! — tēvs Bonifāeijs sacīja ar līdzjūtību. — Sai skumjajā jautājumā viss ir skaidrs, kopš vien pasaule pastāv: ir jāievēro likums. Tāpēc vien likumi ir, lai cilvēka sirdsapziņa varētu būt mierīga. Tie uzņemas uz sevi visu, kas zemē notiek, visas nelietības arī, ja tās na"k dzīves kārtībai par labu. Visas.

* * *

Mikus uz izklaušināšanu netika aicināts, tomēr muižas lielajā saimes istabā viņš tai dienā atradās. Par to gan neviens nelikās zinis, jo muižas ļaudis, kam vien bija pavaļa, aiz ziņkārības šeit šaudījās iekšā un ārā. Tikai tad, kad notikumi saimes istabā kjuva pavisam saspriegti, neaicinātie klusu izlavijās pa durvīm, jo kurš gan varēja galvot, ka pēkšņi arī viņus sāk, kokus solot, iztaujāt. Ka Mikus tomēr paliek joprojām saimes istabā, to ievēroja vienīgi tēvs Bonifāeijs. .Baznīckungs redzēja arī, ka Mikus kādā brīdī itin kā raudzīja izspraukties citiem priekšā, lai nokļūtu, kā šķiet, pie lielkunga. Bet, kad tas bija gandrīz noticis, lielskungs pēkšņi lika iztaujāšanu pārtraukt un aizsteidzās uz savām istabām. Baznīckungs redzēja, ka Mikus brīdi itin kā neziņā nogrozījās istabas vidū un tad lēnām izgāja pa durvīm.

Mājās Mikus visu vakaru bija nerunīgs un drūms. Māte par to nebrīnījās — dēls tāds bija visu pēdējo laiku, tikai tāds kā satrauktāks viņš likās šai vakarā,

Otrā rītā Mikus agri bija kājās, ilgi mazgājās un posās, bet, kurp dodas, mātei nesacīja.

«Var domāt, ka Mikus ar Kati beidzot ir tam melnajam kaķim, kas viņiem ceļu aizsprostoja, garām tikuši un Mikus šodien aiziet uz Lazdānu mājām visu līdz galam norunāt,» māte sprieda, dēla rīcībā noraudzīdamās.

Alikus nedevās pie Kates. Viņš bija. nolēmis aiziet vēlreiz pie tēva Bonifācija. Mikus gluži satrūkās, kad ceļā ieraudzīja pretī nākam Kati. Jaunā meita arī bija samulsusi un pārsteigta, -viņa nodūra acis, un viņas gaita kļuva pret pašas gribu gausāka. Kad viņi bija gluži klāt viens otram, Kate apstājās, viņas acīs uzradās asaras.

—   Es esmu gluži pie beigām, pie tevis domās kavēdamās, Mika.

Apstājās arī Mikus. Viņš sargājās jauno meitu uzlūkot, bet, kad viņš beidzot pacēla acis pret Kati, viņa lūpas čukstēja:

—  Lūdz par mani svēto dievmāti, Kate! Lūdz par mani žēlastībul

Kate neapjauta nedz ko jautāt, nedz mierināšanas vārdus pasacīt, kad Mikus jau aizsteidzās ātriem soļiem.

Tēvs Bonifāeijs nebija p'ārsteigts, Miku ieraudzīdams.

—  Es zināju, ka tu atnāksi, — viņš sacīja, un Mikus saklausīja nepaliku viņa balsī.

—   Ko man darīt, svēto tēv? I\o man darīt? — Mikus jautāja satraukti.

—  Ja to vien tu gribi man jautāt, tad tev nevajadzēja pie manis nākt. Es tev sacīju jau viņureiz, ka tu darītu pareizi, ja sevi atbrīvotu no sirdsapziņas ēdām. Saki — vai tu vari iedomāties citu ceļu, kā tikt no savas sirds tiesneša svabads?

—   Bet viņam… vecajam lielkungam nebija nekādu sirds- ēdu, kas padaritu smagas viņa dienas?

—  Tev šai stundā nav jādomā par citu cilvēku dvēselēm, tev jādomā par savējo. Lūdz dievu — un viņš tev parādīs īsto ceļu!

—   Ak, svēto tēv, es baidos, ka pasaule var noziegties vairāk pret mani, nekā es esmu noziedzies pret pasauli. Cilvēku un dieva priekšā varu skaidru sirdi liecināt: ne mirkli es neesmu savu labumu kārojis, esmu domājis tikai par liem, kam tika nodarīta netaisnība, pie tam nodarīta — ik dienas, ik stundu. Ja nu esmu rietaisnibu nodarījis, tad šo manu netaisnību ir dzemdinājusi daudz lielāka netaisnība.

—   Apmātais — tā es saku vēlreiz. Tava dvēsele ir kā duļķaina upe pavasarī. Lūdzies dievu, lai viņš ļauj šīm duļ- ķēm nogult un ūdeņi tek skaidri un priecīgi dieva saulītes gaišumā.

* « «

Turpmākās dienas Mikus joprojām dzīvoja kluss,, sevī noslēdzies.

—   Vai tev ar Kati tomēr nekas nesanāca? — kādā dienā māte uzjautāja.

—   Kas nesanāca? — Mikus bija izbrīnījies, pirmajā brīdī pat neattapis, par ko māte runā.

—   Es tiku nodomājusi, ka tu viņudien — nu, t-id, kad tu mazgāji no rīta muti un saposies,.— biji runāt ar Kati, — māte sacīja ar vieglu viltību, lai tiktu varbūt beid/.ot skaidrībā par likstām, kas dēlu nomāc.

—   Es todien nebiju pat uz Lazdānu pusi, — Mikus norūca, nepatikā satraukts. — Tu vienmēr sadomā par cilvēkiem kaut kādas blēņas.

—   Varbūt man aiziet pašai un ar Kati parunāt? Es, vecene, to varu izdarīt bez liekas cīrēšanās. Arī ar pašu saimnieci varu visu vēlreiz pārrunāt. Tas bija uz pavasara pusi, kad Lazdāniete mani izprašņāja par tevi.

—   Par mani? Paraug, vīzdegune! Ko viņai par mani vajadzēja zināt?

—   Ko tu dusmojies, ērms gatavais! Vai nezināms, kā dažam pārim ar tām precību nedienām iet? Tad ir labi, ka ir kads cilvēks ar vēsu galvu pa vidu.

—   Kati tu liec mierā! — Mikus iesaucās pikti.

—       Bet nekāds gals ar jums abiem kā nerādās, tā nerādās!— arī māte pacēla balsi.

—       Ja nerādās, tad tam tā ir jābūt. Tu ar kaimiņu vecenēm neko labu nepastrādāsi.

—       Nu, skaties un brīnies, cik šis vēl lepns klāt! Vai es runāju, tev slikta gribēdama? Kate ir krietna meita, un es neesmu pret viņu.

Mikus tālāk neklausījās, viņš izmetās pa durvīm.

Kādā novakarē Mikus tomēr devās uz Lazdāniem.

Pagalmā pirmo sastapis saimnieci, viņš jautāja pēc Kates. Saimniece, vērīgu skatu atnācējam uzmetusi, sacījās tūdaļ Kati pasaukt.

—   Kate būs priecīga, tevi ieraudzīdama, Miku.

Saimniece iegāja namā, -un Mikus palika sētsvidū stāvam.

Viņš dzirdēja saimnieci sakām:

—   Saposies nu, Kate, un raugi būt laipna pret viņu.

Pēc krietna brīža Kate iznāca, un viņi abi vakara krēslā

pa olnīcu devās uz ganībām un tālāk uz miglā iegrimušo pļavu.

Katei Mikus likās pārāk mierīgs, un tāpēc viņai šķita, ka tūlīt notiks kaut kas briesmīgs, kas ir stiprāks par viņu, Kati, par viņiem abiem un varbūt stiprāks par visu, kas vien ir pasaulē.

Kādā brīdī Mikus pēkšņi apstājās, cieši raudzījās Katē un sacīja skaidrā, bet nedzīvā balsī:

—  Tas biju es, kas nogalēja veco lielkungu.

Kate sajutās, kā negaiditu sitienu saņēmusi. Viņa pat atkāpās soli atpakaļ. Viņa neattapa, kas būtu sakāms, kas darāms, un tikai pēc laba brīža no viņas lūpām izlauzās vārdi — steidzīgi, itin kā cits citu meklēdami:

—       Tu runā nepatiesību… Tu ar mani ļauni joko… Tā nedrīkst darīt, Miku! Tu nedrīksti būt tik ļauns. Tu mani vilsti, Miku!…

—       Es viņu sagaidīju naktī uz ceļa un … Pēc tam es apgāzu ratus, lai domātu, ka notikusi nelaime…

—       Sāki, ka tu melo, Miku! … Saki, ka tavos vārdos nav pa tiesības!

—       Es nemeloju. Tikai tādēļ es atnācu, lai tev pasacītu, ko esmu izdarījis.

—       Ak, svētā dievmātei… Ak, jumprava Marija!… Kā tu tagad dzīvosi? Kā tu vēl spēji staigāt pa zemes virsu pēc tāda darba!

Gluži neviļus viņi bija sākuši atkal iet.

—   Neviena diena pēc tam man nav mierīga bijusi. Neviena. Pirms tam domāju, ka tā nebūs, bet jau tūdaļ… tajā naktī… Tagad tu sapratīsi, kāpēc vairījos tevi sastapt. Es zinu, ka esmu tev daudz netaisnu sāpju sagādājis, bet tici man, ka es to darīju aiz domām par tevi. Lai jo mazāk tu savu likteni saistītu ar manām dienām turpmāk.

—    Kāpēc tu darīji tā? Kāpēc tu darīji tā, Miku?… Tu sevi esi nodevis mūžīgai pazudināšanai! Tu esi sevi no ļaužu vidus padzinis!…

—   Tās domas bija kā apmātība, kā sērga, no kuras man nebija spēka atbrīvoties. Vecais lielskungs nodarīja ļaudīm tik daudz ļauna, un manā sirdī krājās un krājās naids par to. Naids arī par mums pašiem, jo diendienā paciešam visu, ko nodara mūsu mugurām un dvēselei. Vai, ļaunumu paciezdami, mēs paši nekļūstam par neliešiem, kas visas pārestības laiž .pāri galvai? Tā vismaz rakstīts tais grāmatās, kuras ir vecā lielkunga skapjos un kuras viņš pats pat vaļā netika pašķīris. Tad viņš varbūt kādu reizi būtu iedomājis par to, ka cilvēks pasaulē nenāk tāpēc, lai cits cilvēks viņam bez valda pāri darītu.

—   Kādas grāmatas? Par ko tu runā, Miku.

—  Tās grāmatas man paslepen deva kunga istabene Maruta. Tu jau zini, ka es protu poliski, un tad …

—   Tāpēc viņa uz tevi tik gludām acīm noraugās. Es to pamanīju tūdaļ parka darbos, un nu redzi, kādu viņa tev nelaimi sagādājusi.

—   Viņa man nav nelaimi sagādājusi, Kate. Bet tu to nesapratīsi… — Mikus nopūtās un tad itin kā lielā vienaldzībā joprojām stāstīja par savu nodarījumu. — Un tad nāca tā diena ar dzeguzēm muižas liepās, kad arī tev bija jāmet kā nekauņai nost visi lindraki, jākāpj kokā un jākūko kā muļķa putnam … Pēc tam ļaudis gan drusku norūca, bet itin drīz dzīvoja tālāk, itin kā . nekas nebūtu noticis, un man šķita, ka līdz ar to mēs visi kļūstam netīrāki un netīrāki. Ir taču tā, Kate, — jo ilgāk cilvēks, mierīgi katru ļaunumu paciezdams, dzīvo, jo netīrāks viņš kļūst. Bet vecais lielskungs, lūk, dzīvoja, kā dzīvojis, un pie viņa nekāda tiesa vai taisnība nemaz tuvumā nevarēja tikt. Tad es padzirdēju, ka viņš atkal rīkošot ballēšanos, un tai brīdī iedomājos, ka viņš atkal var kaut ko nelietīgu sagudrot, un tad nolēmu… Tā viss notika… Lai slavēts dievs debesīs, ka viņa vairs nav!

Mikus apklusa, klusēja arī Kate. Viņi bija atkal apstājušies. Tad jaunā meita spēji sakustējās, piesteidzās pie Mikus un apkampa viņu cieši, cieši, klusēdama, bez asarām.

—   Tātad manis dēļ notikusi visa ši nelaime, — Kate sacija nelaimīga.

—  Nē, tā to nevar sacīt, tas būtu netaisni. Tu ne pie kā neesi vainīga, Kate.

Viņi ilgi staigāja pa miglā grimušām pļavām, uznāca nakts, vēlāk pacēlās blāvs mēness — viņi vēl arvien klīda nepagurdami, un viņiem bija gan labi, gan briesmīgi reize. Viņi bija itin kā. no jauna atraduši viens otru un tai pašā laikā zināja — šis ir pēdējais vakars, šī ir pēdējā nakts, kad viņiem iespējams sajusties tik cieši vienotiem. Austrumu pusē jau rādījās gaisma svīstam, kad Kate iejautājās:

—   Kad tu iesi un visu izstāstīsi?

Mikus visu laiku bija gaidījis šos vārdus, bet, kad viņš tos dzirdēja, sarāvās kā sitienu saņēmis, un pēkšņi Kate atradās talu, bezgala tālu — un viņš stāvēja viens pats, gluži viens.

Viņš saņēmās un sacīja kaut kam savā bezgalīgajā, saltajā vientulībā:

—  Rit. Es iešu uz muižu pie jaunā lielkunga un pateikšu, kā viss notika.

Kate apkampa puisi, viņa nemaz neattapa, cik salti nekustīgs viņš pēkšņi bija kļuvis. Kate bija kā nemaņā, kad viņa sacīja:

—   Es būšu kopā ar tevi, lai kas ar tevi notiktu. Ja arī pēdējā dzīvā dvēsele tevi nicinātu un no tevis novērstos, es vienmēr būšu kopā ar tevi. Ik stundu. Ik brīdi. Visu mūžu cauri.

Viņi bija vēl kopā, līdz atnāca pilna diena, tad Mikus devās uz muižu, lai raudzītu sastapt jauno lielkungu.

* * *

Kad Mikus ar savu stāstījumu bija galā, viņš domāja, ka lielskungs viņu larnās bargiem gan latviešu, gan poļu vārdiem.

Tā nenotika. Mikus iedrošinājās pacelt acis un — pārsteigumā satrūkās: jaunais lielskungs sēdējg krēslā pavisam sakņupis, un tad viņš pēkšņi sāka klepot, klepoja ilgi un sinagi, tik smagi, ka Mikus iedrošinājās sacit:

—  Jums ir krūšu vaina, cienīts žēlīgs lielskungs. Jums tikai vecā Krista varbūt vēl var līdzēt.

Kungs neatbildēja, viņš, Šķiet, atpūtās pēc klepus lēkmes. Tad viņš jautāja, Mikū ar rūgtumu un nožēlu vērdamies:

—  Vai tu esi kādam stāstījis par savu nedarbu?

—       Baznīckungam. Un Katei. Tas ir — savai Katei. Tai, kas šeit muižā sēdēja kokā un kūkoja kā dzeguze.

—   Ko viņi tev sacija?

—       Kam par to runāt? Es atnācu pats. Neviens mani neveda šurp, valgos saistītu.

—   Vai tu zini, kas tevi sagaida?

—        Cilvēku taisnība man bija jau iepriekš zināma. Arī svētās baznīcas taisnība puslīdz. Kāda ir dieva taisnība, par to -man drošas pārliecības nav arī šajā brīdi.

—        Kas tā ir — dieva taisnība? — Kazimirs jautāja pārsteigumā un ziņkārē,

—       Tas ir< tā … Kā lai to pasaka!.,. Dievs redzēja mani toreiz, tai nakti… Viņš saprata, ka tai stundā vismazāk domāju par savu labumu. Ka es vienīgi gribēju pasaulē novērst jaunumu, kas pār mums stāvēja liels un neizkustināms. Dievs mani redzēja, zināja, kādas domas es domāju toreiz un pēc tam …

—       Un dievs šo — tavu taisnību — nepieņēma? Jeb varbūt pieņēma?

—   Tēvs Bonifāeijs saka, ka nepieņēma.

—       Tātad tu noticēji Bonifācija tēva vārdiem un tāpēc atnāci pie manis?

—        Līdz galam nenoticēju. Bet tad es sapratu, ka uz visu mūžu palikšu viens kopā ar to… ar savu nodarijumu, pavisam viens visus tālākos gadus, un tnan kļuva bail par mužu, kas vēl dzīvojams.

-- Tu redzi, kā! … Kā tu doinā — kas man tagad būtu jādara?

—       Jāliek mani savaņģot un jāsoda. Lai savās tiesībās paliktu stipra kartība, kas jūsu muižā noteikta cilvēkiem par labu vai par ļaunu.

—        Tev taisnība, puis. Man šajā gadījumā nav pat nekādas izvēles.

Kad lielskungs joprojām stāvēja un nedeva nekādus rīkojumus, Mikus viņu uzlūkoja izaicinošām acīm un sacīja ar spītīgu izsmieklu:

—       Tagad vajag sameklēt cilvēku, kam ir muižas pagraba atslēga. Līdz tam pagrabam aiziešu es pats, par to nebaiļojieties. Tikai to pagrabu vajag-atslēgt un pēc tam, kad būšu tajā iegājis, atkal aizslēgt.

—       Tev taisnība, puis. Izdarīsim, kā tu sacīji. Jeb man šai brīdī ir jārīkojas citādāk?

—       Kur man, zemniekam, pa kungu vīzei spriest! .Jūs esat kungs, un jums ir kunga prāts.

—   Un kā šai reizē spriestu jūs, zemnieki?.

Mikus pamīņājās, tad atbildēja paklusi, ar skumjām balsij

—       Viņi sacītu: tas. ir labi darīts, ka viens ļaundaris ir piebeigts, tikai žēl, ka šim nabaga zellim arī pašam ir gals klāt.

—       Man arī žēl, kaut esmu kungs un man ir kunga sprie- . šana. Patiesi žēl, puis.

* *

Kazimirs sameklēja Polu.

—       Pie manis bija atnācis cilvēks, kas sacīja, ka viņš nogalinājis manu tēvu.

—       Tāta"d skaidrs vismaz tas, ka nav noticis nelaimes gadījums!

—       Pats atnāca, un pats visu izstāstīja, — Kazimirs sacīja tādā kā izbrīnā, kā neapmierinātībā.

—   Vai viņu kāds piespieda to darīt?

—   Cik noprotu — ne.

—       Nu redzi, cik labi viss nokārtojas. Bez meklēšanas, bez taujāšanas, bez noņemšanās ar rīkstēm.

—       Ak, dievs! Es tagad patiesi nožēloju, ka nepaklausīju tev un nedevos atpakaļ uz Parīzi, kaut ari to ļaužu Bābeli nekad vairs negribētu redzēt.

Pols saausījās:

—       Vai tev nešķiet, ka tavi vārdi tagad ir — nu, kā to lai saka? — zināmā mērā negodīgi?

—       Jā, tādi tie ir. Mēs esam piedzimuši pasaulē, kas nav godīga, un tāpēc nepamanām to, cik negodīgi daudz ļauna mēs dzīVe nodarām.

—       Es redzu, ka tas bijis kaitīgi, ka tu dienām cauri Parīzē lasīji grāmatas!…

—       Mēs esam neradījiimi, kas mitinās dūņās, un pat iedomāties nevaram, ka ir iespējama arī pavisam citāda kustēšanās un darbošanās šai pasaulē.

—       Tev allaž paticis pārspīlēt. Es ievēroju, ka tu, dzimtenē pārradies, to dari pat divkārt cītīgi. Bet — lai tev taisnība! Piekrītu mīļā miera labad. Ir pasaulē nodibinājusies dzīves kārtība, tā nav sevišķi laba kārtība, bet ne mums to grozīt vai uzņemties par to atbildību.

—        Es noklausījos to puisi… Viņš nav nedz aprobežots, nedz vientiesis, kā mēs savā augstprātībā esam pasākuši par savu uzskatu pretiniekiem domāt. Viņš juties spiests darīt to, ko viņš izdarījis, un viņa rīcībai ir sava loģika. Tāpēc varu ar izbailēm sirdī jautāt: vai mana tēva nāvē vainojams šis puisis vai arī īstenais vainīgais ir mans tēvs?

—  Tavs tēvs nenogalināja cilvēku, šis puisis to ir izdarījis. Vai var būt vēl šaubu, ka izdarits noziegums un noziedznieks sodāms?

—  Tas nozīmē — tnan jārīkojas, lai vienas nāves vietā būtu divas?

—   Es tevi, Kazimir, šais dienās nemaz nesaprotu. Varbūt tii vislabprātāk tam puisim gribētu izsacīt pateicību? Par to, l-a viņš aizvācis tavu tēvu un tu it ātri esi varējis kļūt par muižas īpašnieku?

—   Es saprotu tikai vienu: par to, ka esmu kļuvis par šīs muižas īpašnieku, man ir jāatlīdzina ar cilvēka nobeigšanu. Pasaules acīs tā ir dzīves kārtibas nosargāšana, bet pašās dziļākajās saknēs — diemžēl tikai jauna slepkavība. Pie kā griezties man, lai es pēc ši jaunekļa nāves izlīdzinātos ne vien ar pasauli, bet arī ar dievu? Kur ir pasaulē tāda vara, kas manu nodarījumu izlīdzinātu, mani sodot vai apžēlojot?

—  Tādas varas nav, jo tev pašam šeit pieder augstāka vara, un nekādu sodu tu nebūsi nopelnījis, un nekāda apžēlošana tev nebūs vajadzīga, — Pols atsacīja, patiesi noskaities. Viņš negribēja tālāk strīdēties, viņš atstāja"istabu.

* *

Tai dienā, kad Mikus aizgāja uz muižu pieteikties, Katei neviens darbs nešķīrās. Saimniece norūpējusies noprasīja:.

—   Kā redzu, nekādu saprašanos tu ar Miku neesi panākusi. Tad nav saprotams, ko jūs abi varējāt sadarīt visu nakti cauri. Vai tu, Kate, neesi vienīgi grēkam padevusies viņunakt, un līdz ar rītu viņš ir atkal projām no tevis. Piesargies tu mani

Kate, nekā nepaskaidrojusi, aizsteidza darbos, bet, kad diena gāja pret vakaru, viņa neizturēja un izstāstīja saimniecei, kā ar Miku ir.

—  Tad ar Miku viss ir galā! — saimniecei nolaidās rokas. — Un par ko? Tā vecā mērgļa dēļ! Bet kas to varēja no Mikus iedomāt! Nē, nē — tās ir šausmas! Kas ar Miku tagad notiks!

—  Viņi to varbūt ir jau nomaitājuši! — jaunā meita spēji

ieraudājās pilnā galvā, tad tikpat pēkšņi asaras apslāpēja. — Jeb varbūt viņi Miku ir situši līdz nemaņai un viņš tagad cieš briesmīgas sāpes, un viņam nav žēlsirdīga cilvēka, kas kaut ūdens lāsi pasniedz. Un tas viss noticis tikai manis dēļ! Bet es uz viņu visu šo laiku turēju greizu prātu! Ak, dievs, ak, svētā Marija, ar cik netaisnu sirdi pret viņu esmu pasaulē dzīvojusi!

—       Lieki sevi nesāpini, Kate! — saimniece lūkoja meitu mierināt. — Tavas vainas šeit nav ne mazākās. Vai tu viņu mudināji pret kungu iet? Vai viņš pēc tava padoma prasīja? Nomierinies, Kate! Ar tavām asarām šai reizē nevienam nevar līdzēt.

Kate tomēr nespēja mierā rimties.

—       Es iešu uz.muižu, es gribu dzirdēt, kas ar viņu izdarīts, — viņa nolēma.

Saimniece raudzīja Kati atr.unāt:

—       Kungi ar tevi nerunās, un tavas asaras viņu bardzību neremdinās. Var notikt pat, ka arī tev viņi par žēlīgu sirdi sodu piespriež.

—   Vismaz uzzināšu, vai Mikus vēl ir pie dzīvības.

Tie bija patiesi vārdi, un saimniece Kates nodomam ciešāk pretī neturējās.

* * *

Jau muižas pagalmā Kate uzzināja, ka Mikus ieslodzīts cietuma pagrabā, kam āra pusē priekšā liela atslēga. Nedz pērts, nedz citādi vārdzināts viņš neesot. Pats viņš bez pretošanās ļāvis sevi pagrabā ievest, bijis pavisam mierīgs.

Kate meklēja durvis, lai raudzītu piekļūt pie lielkunga.

Iznāca viena kalpone, otra — prašņāja, ko atnācējai īsti vajag, kādā vajadzībā nākusi, bet par lielkungu skaidru atbildi nedeva. Beidzot durvīs parādījās Sofijas krustmāte.

—   Kas tai zemnieku skuķei visupēdīgi vajadzīgs?

—   Viņa grib un grib piekļūt* pie jaunā lielkunga.

—        Kāpēc tu nerunā skaidru valodu? — Sofijas krustmāte nojautāja cietu balsi, Kates augumam ar acīm žigli pār- skriedama. — Un kas tev lika nākt pie jaunā kunga? Vai muižkungs? Jeb jaunais kungs pats tevi uz ceļa kādā dienā sastapa un lika atnākt? Runā, padauza!

—   Man neviens nelika nākt. Es atnācu pati.

—       Pati!… Neko nesaprotu. Kas tādai skuķei var būt vajadzīgs no jaunā kunga? Pati!.!. Nē, kungs ar tevi nevar runāt. Viņš nejūtas vesels. Viņš apsirdzis.

—   Ak, lielmāt! Man ļoti, ļoti vajadzīgs ar viņu runāt.

—       Tad vismaz beidzot pasaki, ko tu no viņa gribi. Varbūt kaut ko lūgt? Kaut ko izkaulēt?

—   Es par Miku … Es atnācu runāt par Miku …

—   Par kādu Miku?

—        Laikam par to, kuru vakar ieslodzīja pagrabā, — kun- dzenei iztapdama, kalpone steidza iebilst. — To puisi sauc par Miku.

Nu jā — par Miku, — Kate nočukstēja.

—        Par to slepkavnieku? — Sofijas krustmāte iesaucās pārsteigumā un .sašutumā. — Vai tu esi tā razbainieka māsa? Varbūt sieva?

—   Neesmu Mikus māsa… Arī sieva ne… Bet…

—       Kas tad tu viņam esi? Varbūt kopā nešķīstību esat dzinuši?

Kate stāvēja kā ar netīru ūdeni aplieta, līdz saprata, ka viņai šeit nav ko darīt. Ne vārda nebilduši, viņa pagriezās, lai ietu.

—       Paga, paga! — kundzene iesaucās. -— Nebēdz projām, kad ar tevi runā tiešu valodu!

Pavērusi durvis platāk, viņa aicināja:

—   Ienāc, ienāc! Man šai lietā vajadzīga skaidrība.

Kate tika ievesta kādā istaba, tālāk soļus spert baidīdamās, viņa apstājās pie durvīm.

—       Tagad saki pavisam skaidros vārdos — ko tu gribi no Jaunā kunga?

—       Es atnācu lūgt par Miku. Mīļo, mīļo lielmāt, nepazudiniet viņu! Nepazudiniet! Viņš nav slikts cilvēks. Viņš jums visu mūžu būs pateicīgs, un es viņam līdzi.

—       Paga, paga! Ko tu runā kā nesamanīga? Ko tu prasi no manis? Es lai aizstāvētu slepkavnieku?

—       Viņš nav slepkavnieks! Tas ir… viņš nav tāds cilvēks! Bet kad vecais- lielskungs nepierima savā nežēlībā visus gadus cauri… Bet pagājušajā vasarā, kad viņš mūs par dzeguzēm iztaisīja un…

—       Ak tu arī biji viena no tām skuķēm, kam todien šeit muižā vajadzēja kā dzeguzēm kūkot?

—       Mums bija vispirms viss, kas mugurā, jānovelk… mums bija …

—       Vai jums tika nodarīts kas ļauns? Saki — vai jūs, ne- krietneles, sita? Vai kungi uzmācās? Nē, nekas tāds nenotika. Par ko tad tā brēka tika pa visu draudzi celta vēlāk? Kaunēties jums vajadzētu! Kā jūs iedrošinājāties uz veco lielkungu ļaunu prātu turēt? Kurš jums to, nevīžas, atļāvis?

Kate klusēdama noklausījās kundzcnes uztraukumos un, kad tā pierima, skaidroja:

—       Es neesmu atnākusi sūdzēties par to ļauno dienu, ko mums nācās piedzīvot. Vecais kungs ir beigts, un ir grēks par nomirušu sliktus vārdus tērēt. Es atnācu aizlūgt par Miku. Mīļo, mīļo lielmāt, nenodariet neko sliktu pie viņa dzīvības!

—       Un tavs vecais lielskungs, savā kapā gulēdams, pateiktu mums paldies, ka mēs palaižam bez soda viņa slepkavul

Padomā, muļķa skuķe, ko tu bezkaunībā sarunā! Arā, nekauņa, pirms neesmu likusi arī tevi iemest pagrabā un līdzi tiesāt tam briesmoniml

Sofijas krustmāte uztraucās arvien vairāk, viņa kliedza arvien skaļāk, uz brīdi, kādās durvīs nesapratnē parādījās jaunais lielskungs, bet Kate vairs neiedrošinājās pie viņa griezties. Kā nemaņā Kate atstāja muižu, un visu laiku viņai ausīs skanēja satrauktās lielmātes kliedzieni. Viņa bija īsā brīdī pataisīta par netikli.

* * *

Pēc dažām dienām kļuva zināms Mikus liktenis. Mikum bija piespriesti 500 pāri rikšu un pēc tam mūža izsūtījums uz Sibīriju. Soda izpildīšana bija nolikta uz nākamo trešdienu, un uz to sasaucami cilvēki no visām Ķirupes muižām piederošajām mājām — «par brīdinājumu un atgādinājumu nelietīgā pārdrošībā neaizskart savu kungu dzīvību».

TDauri pagastam izskrēja kā zibens dzirksts: Mikum tā ir tikpat kā droša nāve, briesmīga nāve vai arī sakropļošana uz visu mūžu. Un kādu mūžul Uz mūžu, kas pavadāms Saltajā zemē, kur neviens cilvēks labu prātu nedzīvo.

—  Tur pat guberņu priekšnieki esot cilvēki, kas valdīšanas acīs krituši nežēlastībā un tāpēc aizsūtīti no cildināmiem un pagodināmiem ļaudīm tālāk, — vīri sprieda.

—   Kā tagad iznāk? Mēs esam tikuši vaļā no trakā lielkunga, bet par to jāmaksā tikai Mikum, — pārsprieda citi un kaunējās runājot acis uz augšu pacelt.

—   Tā ir, bet par labu vēršams arī nav nekas, — cēlās vēl jaunas balsis. — Vecais lielskungs bija traks, bet kurš gan varēja uzņemties tiesības nesodīts viņu nomaitāt?…

Kate klausījās ļaužu runās, un viņas sirds iedegās dus- mībā un sašutumā:

—  Vai tiešām visi mierīgi gaidīs un noskatīsies, kā Miku nobeidz vai pataisa par nabagu?

Saimniece Katei ieminējās, ka pērēji var sist nosodīto gan bargāk, gan mazāk bargi.

—   Reizēm notiek tā, ka pērtais pat pēc visbargākā soda paliek ne vien dzīvs, bet netiek pat smagāk sabeigts. Vai arī šai reizē nevar tā notikt?

Nogaidījusi brīdi, kad klāt nebija citu cilvēku, saimniece paklusā balsī sacīja Katei:

—   Vajag raudzīt pērējus padarīt žēlsirdīgākus.

Vakara krēslā Kate stāvēja aci pret aci ar vienu no paredzamajiem pērējiem.

—    Pēc dažām dienām tev būs atkal darbs, Klāv, — sacija Kate, neattapdama, kā vislabāk uzsākt valodu.

—    Vai tu runā par to slepkavu? — atjautāja pusmūža vīrs, kravādamies pie apkvēpuša plaukta.

«Viņš laikam meklē kaut ko ēdamu,» Kate nezin kāpēc nodomāja. «Cik viss ir netīrs tai plauktā! Vai Klāva sieva tik nevīžīga, ka traukus no galda noliek plauktā nemazgātus?»

—    Maita! Nekā nav atstājusi, — vīrs, turpinādams kravāties, sirdījās. — Ir gan nelaime, ne sieviets!

Vīrs nelikās par Kati ne zinis, taču Kate nevarēja un nevarēja attapt, kā vislabāk pasacīt, kāpēc viņa atnākusi. Bet vienu viņa zināja skaidri — projām iet, savu vajadzību nepasacījusi, nedrīkstēja. Vajadzēja runāt, un viņa sacīja:

—   Teklai acīmredzot nebija vaļas kaut ko ēdamu tev palūkot.

—    Vaļas!.., Viņai nekad nav vaļasl… Maita, es saku, ne sieviets.

Tad vīrs pagriezās beidzot pret Kati:

—    Ko tu šeit gribi? Ak tā — tu šeit gvelzi kaut ko par to razbainieku. Viņam piespriesti pieci simti koku. Tādas tās lietas. Bet — pag! Kas tu esi? Cilvēki melš, ka esot skuķe, kas ar viņu cerējusies. Vai tu neesi tā? Tad es, mīļo puķīt, varu sacīt — nekā vairs nebūs! Cauri uz visiem laikiem!

—    Nesit tai dienā viņam ar pilnu spēku, Klāv! — Kate beidzot bija atradusi īstos vārdus, un viņai viss samulsums bija kā ar roku atņemts. — Es būšu tev pateicīga līdz mūža galam, ja tu soda dienā pažēlosi viņu.

—    Kad ir nolemts, tad jāsit. Saprati? Jāsit! Citādi sit pašu. Un pareizi, dara. Ja pērējs nesit, kā noteikts, tad viņš nerīkojas godīgi. Katru darbu vajag strādāt ar tīru sirdi.

—   Ak, Klāv!…

—    Klusē! Tagad es runāju. Tātad — vajag godīgi darīt, kas uzdots. Bet ļaudis to nesaprot. Mudina mani uz negodu. Kā redzu, tu esi tieši tād^ pati.

—    Nerunā tik briesmīgus vārdus, Klāvi Vai vecais lielskungs nebija visiem par visskaidrāko sodību?

—    Kurš nezina, ka vecais lielskungs bija maita? Tieši viņš mani izraudzījās pērēja darbam. Tāpēc ka manām rokām ir spēks. Arī mani pašu viņš lika sist. Lai es nepalaistos mīkstsirdībā.

—       Nu redzi, Klāv! Tātad nevienam neliekas nelaime, ka vecā lielkunga vairs nav.

—        Kas ir beigts, tā vairs nav. Kāda tur nelaime? Bet, kad viens lielskungs krīt, tūdaļ cits uzrodas vietā, un viņam jāklausa tāpat. Klāvs ir tādā darbā, kad ir tikai jāklausa un pat atpakaļceļa vairs nav. Ja sacītu: nedarīšu, nepēršu, tad man pretī jautās: vai tu, Klāv, esi pret taisnīgu spriedumu? Tu esi buiītavnieks!

—       Esi žēlīgs, es tevi no jauna, lūdzu. Vai tas būtu taisnīgi, ja Miku nobeigtu?

—   Var būt, ka nebūtu.

—   Tātad tu Miku pažēlosi, Klāv?

—        Ko tu vēl no manis negribēsi, padauza gatavā? Vai mana mugura lai maksā par šo tavu Miku? Kāpēc? Ej projām! Ej, pirms neesmu devies par tevi dot ziņu vagaram.

Kate nezināja, ko iesākt.

Tai bridi nāca Klāva sieva. Klāvs tūdaļ likās Kati aizmirsis, viņš dusmīgi uzbruka sievai:

—       Kur tu vazājies apkārt? Vai es lai visu dienu neēdis dzīvoju?

—       Nekas slikts nenotiks, ja tu nodzīvosi kādu dienu ne- rijis, — sieva atsacīja sparīgi, tad uzskatīja jauno meitu, kas stāvēja nelaimīga. — Parau, tādi tie tēviņi ir: tik to vien skatās, lai būtu ar ko vēderu piebāzt. Ja tev vēl tāda kaklakunga nav, tad raugi sargāties, lai pie tā netiktu. Labuma no viņiem nav ne par pieci kapeiki.

—       Man šai vajag labumus gādāt! Paklausies, pasaule, kāda nešķīstene!

—       Es atnācu runāt par Miku, — Kate raudzīja iekrist starpā. — Viņu nobeigs, ja viņam tai dienā sitīs ar pilnu spēku.

—       No šitā tu neko neizlūgsies, mcit, — Klāva sieva sacīja ar dusmām un naidu balsī. — Tāpēc vien kungi viņu tur, ka šim ir razbainieka roka. Viņš pat savu bērnu netaupītu, ja kungi pavēlētu sist… Un gaida, lai es šo mājā apdancoju un appuišoju! Ir gan nelaime, ne cilvēks!

Pēkšņi Klāva sieva ciešāk ielūkojās atnācējā.

—       Vai tu būtu tā skuķe, uz kuru peramais, kā dzird, acis metis?

Kate nosarka un nodūra galvu. Klāva sieva iezvērojās:

—        Un es kā muļķe šai stāstu, ka no tēviņiem sievieša cilvēkam vajag bēgt kā no nāves!

—   Tas nu gan tiesai — Klāvs smējās, bezkaunīgām acīm sievā lūkodamies.

Kate neko nepanāca. Mājās viņas ar saimnieci gudroja un gudroja, kā tomēr Mtu Mikum līdzams. Saimniecē Tu- ' nāja ar mājas puisi Bērtuli:

—   Vai jums, vīriešu cilvēkiem, tas nemaz neliekas briesmīgi, ka Mikus tiks ne par šo, ne par to nobendēts? Kate runājusi ar Klāvu, bet ko viņa, meitēns, var ar to zvēru iesākt? Droši vien tāpat notiks, ja viņa runās ar citiem pērējiem. Vai jūs, viri, nevarat, ja citādi nav līdzams, parunāt ar viņiem vīru valodā?

Bērtulis jutās vainīgs, neko neatbildēja, bet, kad pienāca vakars, viņš krēslas brīdī kaut kur nozuda.

* * *

Nākamajā vakarā trīs puiši stāvēja Klāva istabā un viņiem nebija acis kā lūdzējiem.

—   Tu esot bijis bezkaunīgs pret Lazdānu Ķati, — sacīja slaidākais no viņiem.

—   Vai man kādam jādod norēķins, kā esmu runājis ar kādu nosmulējušos skuķi? — Klāvs atjautāja nekaunīgi, bet ar slēptu nedrošību balsī.

—   Vai tu esi kaunu biezputrā apēdis, ka gribi Miku nobeigt? — jautāja otrs no atnācējiem.

—   Ko jūs no manis gribat? — Klāvs iesaucās dusmīgi, kā no sprosta vairīdamies. — Es žēlošos vagaram par jumst

—   Tu žēlosies? Maita! Tad ievēro, Klāv, tu nevienu savā mūžā nebūsi tik briesmīgi nopēris, kādu sutu dabūsi tu, ja Mikum'tiks izsista dzīvība no miesām.

—   Vai jūs esat pilnīgi bez prāta? — Klāvs kļuva klusāks. — Vai es viņam sodu piespriedu? Mana daļa ir izpildīt, ko no manis prasa.

—   Runāsim skaidru valodu, — sacīja garākais atnācējs. —- Miku tu nedrīksti sist ar visu bargumu. Viņš ir vairāk mūsu, kunga ļaužu, labā darījis nekā jebkurš cits no mums. Ievēro, Klāv: tai dienā mēs būsim klāt un skatīsimies, kā strādā tavas rokas. Ja tu rfepazīsi žēlastības, tad žēlastību negaidi pēc tam arī pats…

Klāvs lūkoja iebilst, bet tie trīs neklausījās.

—   Tu tagad vari skriet un mūs nodot, arī mūs varbūt tad nobeigs, tomēr tavas dienas būs skaitītas, jo tev nevarēs palīdzēt nedz dievs debesīs, nedz velns ellē. Tev tiks atmērots ar tādu pašu mēru, ar kādu tu mērosi Miku tai dienā.

Negaidījuši no Klāva nedz solījumu, nedz noraidījumu, puiši devās projām.

Tai pašā vakarā viņi apciemoja arī otru pērēju. Kad viņi bija izsacījuši savu prasījumu, Spriguļu Pēteris atrunājās tāpat kā Klāvs:

—       Jūs visu esat gudri izdomājuši, tikai aizmirsuši, ka par sliktu darbu nopērs mani pašu. Mana mugura netiks taupīta.

—       Gudrs pērējs prot izdarīt tā, ka viņu slepenajā viltībā nepieķer.

—       Tas arī tiesa, — Spriguļu Pēteris piekrita. — Gudram cilvēkam visu iespējams izdarīt. Bet, sacīsim, kāpēc gan lai es šai reizē tērētu savu gudrību? Vai šis Mikus — tā laikam viņu sauc — man ir draugs vai brālis? Es lāgā neatceros, vai viņu esmu pat kādreiz vaigā skatījis.

—       Tā ir, kā tu saki, — viņš laikam tev nav nedz draugs, nedz brālis. Tomēr tev jāatceras, ka šis puisis ir cilvēks, kas mūs visus atpestījis no vecā lielkunga. Cilvēki ir kā no ļauna sloga vaļā tikuši.

—        Es neesmu šo slogu sajutis kā sevišķi grūtu un smagu, — Spriguļu Pēteris pasmējās bezkaunīgi.

—       Tā varbūt bija gan, jo tu esi pielīdzināms pātagai muižas kungu rokā. Tāda pātaga var stāvēt, pakārta uz vadža, un tad ļaunums nerodas, bet pātaga var atrasties kādās rokās un sagādāt pasaulei sāpes un mokas.

—       Tev gudra valoda, neiebilstu tai pretī. Patiesi — bez pavēles manas rokas nevienu rīksti pār kāda cilvēka muguru nav pacēlušas.

—   Paklau, Pēter! Rīkste var būt asāka un mazāk asa.

—       Tu atkal griez savas dzirnavas! Un es tev arī jautāju tāpat, kā tiku jautājis jau sākumā: kāpēc lai es to darītu?

—       Ja tu būtu šai reizē žēlsirdīgs, mēs varētu tev atlīdzināt par tavu labo sirdi.

—   Atlīdzināt? Ko pliks un nabags var atlīdzināt?

—   Kāda kapeika cilvēkam allaž ir pie dvēseles.

—       Ar kapeikām vien tik svarīgā reizē cilvēks neko nevar iesākt.

—        Kad kapeikas saliek kopā, tad var sanākt rublis un pat vēl vairāk var sanākt.

—       Tā tiesa. Ja vien ir tik daudz kapeiku, ka sanāk rublis un vairāk…

—   Cik īsti tev vajag?

—   Man nekā nevajag. Es tikai tā vispārīgi runāju.

—       Tu patiešām neesi neko prasījis. Tāpēc es tev jautāšu citādi: par cik rubļiem tu mums šai reizē varētu izlīdzēt?

—       Jūs gribat un gribat ievilināt mani nelikumībā. Par naudas ņemšanu šādā reizē es varu izpelnīties visbargāko sodu.

—   Neviens par mūsu rīkošanos neuzzinās.

—       Cilvēki visātrāk izpļāpā to, kas visdziļāk noslēpjams. Staigā apkārt, tarkšķēdami kā vēja sudmalas.

—   Vai tev ar diviem rubļiem pietiktu?

—       Es jau sacīju, ka tas ir liels noziegums, uz ko jūs mani vilināt.

—       Nē, gluži otrādi. Mēs gribam tev atlīdzināt par labu darbu. Ar trim rubļiem gan tev vajadzētu būt mierā.

—   Vai es esmu sacījis, ka vajadzīgs vairāk?

Spriguļu Pēteris sāka itin kā taisnoties:

—        Esmu nodomājis precēties, tad lieks grasis nav par ļaunu.

—       Lai labs alus tavās kāzās! — atnācēji sacīja, projām posdamies.

Puiši aizgāja arī pie treša pērēja. Tam pietika ar diviem rubļiem.

Ar ceturto runāja Kate. Tas bija pusmūža vīrs. Viņš uzreiz visu saprata un neļāva tālāk runāt.

—       Mikus ir labs puisis, — viņš sacīja. — Arī nelūgts es viņu būtu raudzījis pažēlot. Būtu labi, ja kāds viņu pamācītu, kā jāuzvedas. Visskaļāk jāvaid vai jākliedz tad, kad tiek sists vispieticīgāk.

—       Es raudzīšu viņam to darīt zināmu, — Kate atsacija, un viņas acīs parādījās pateicības asaras.

—   Katrā ziņā viņam tas jādara zināms.

*

Vakarā pirms soda izpildīšanas Kate beidzot piekļuva pie jaunā lielkunga. Gan arī šai reizē kalpone stājās viņai ceļā, parādījās arī Sofijas krustmāte, un Kate izmisumā domāja, ka viņas nāciens veltīgs, bet tad iznāca jaunais lielskungs un aicināja viņu iekšā. Varēja pat domāt, ka jaunais lielskungs viņu ir gaidījis.

—        Krustmāte — tas ir… tava lielmāte — man Ieminējās, ka jauna zemniece ļoti gribot mani sastapt, — Kazimirs sacīja ar skaidri jūtamu labvēlību.

Pie loga sēdēja kāds pa kungu modei ģērbies jauns cilvēks.

«Tas laikam lr jaunā lielkunga draugs, kas nesen atbraucis no tālām zemēm,» Kate sadurstījās — viņi nevarēs runāt ar lielkungu divi vien. Bet līdzams nebija nekas, un jau

nākamajā mirklī viņa aizmirsa ir svešo jaunekli, ir tikko notikušās nepatīkamās sarunas ar kalponi un lielmāti.

—       Neļaujiet viņu nohendēt, cienīts, žēlīgs lielskungsl — Kates lūpas čukstēja. — Ak, es nemaz nevaru saprast, kas notiks, ja viņu rīt nobeigs. Nē, nē, nēl…

Brīdi jaunā meita klusēja, lai saņemtos, tad turpināja:

—       Ak, kamdēļ gan vecais lielskungs bija tik pārlieku bargs! Mikus neko nebūtu darījis, ja vecais kungs… Ak, dievs, ak, svētā dievmāte, kā gan viss sanācis! Mikum nevajadzēja tā darīt, nevajadzēja, lai arī cik ļauni viss bija, bet arī vecais kungs!… Ak, es nemaz nezinu, ko domāt…

Kazimirs stāvēja kā neziņā. Pols, to ievērojis, devās draugam palīgā.

—       Par ko tas jaunais meitēns klaigā? — viņš jautāja franciski.

—       Es nezinu, kas viņa ir, bet viņa saka, ka tas zemnieks, ko rīt sodām, ir labs un lai viņu žēloju.

—       Droši vien viņa ir tam zellim māsa vai kāda — kā to lai saka? — sirdsdāma. Vai nav romantisks notikums, ja tā padomā? Bet tu nepalaidies, Kazimir! Līdzams taču vairs nav nekas. Seit likums ir tikai iestājies savās tiesībās.

—        Kas tu tam puisim esi? — Kazimirs jautāja Katei un atkal nodomāja, ka labprāt šai brīdī atrastos Parīzē, kaut .arī tur prieka nebūtu nekāda. «Tur vismaz man nebūtu jālemj par cilvēku dzīvību vai nāvi.»

—       Es?… — Kate apjuka, tad turpināja noteiktu balsi, lielkungu neuzlūkodama. — Es esmu viņa sieva.

Viņa nobijās pati no saviem vārdiem un paskaidroja klusākā balsī:

—   Es gribēju sacītrtikpat kā viņa sieva.

Kazimirs pagriezās pret Polu:

—       Cik saprotu, šī meita ir tā puiša — tā noziedznieka — līgava.

—       Tas bija sagaidāms, — Pols viszinīgi pasmaidīja. — Brūtes ir pašas uzņēmīgākās. Mūsu aprindās ir tāpat. Jo lielāka padauza, jo rosīgāka izrīkošanās, ja atgadījies kaut kas nepatīkams.

—       Mūsu zemnieku skuķēm nav iespējams jūdzēm pakaļ skriet iekārotajam, — Kazimirs atsacīja ar vieglu nepatiku, tad pievērsās Katei.

—        I<a tas puisis rīt jānobeidz, tāds spriedums nav taisīts. Viņš ir tikai jānoper.

—Vai gan lielskungs nezina, ka piecsimt koku ir tas pats, kas cilvēka nobeigšana?

—        Es nevarētu, pat ja gribētu, atcelt spriedumu,, ko tiesa jau nolēmusi.

Kazimirā modās īgnums. Vai nepietika ar viņa paša šaubām un pārdomām? Vai viņam vēl jātaisnojas šis jaunās zemnieces priekšā?

—       Vai tu nesaproti, ka tas ir mans tēvs, kas ir ticis nobeigts! Ko tu sacītu, ja tas būtu tavs tēvs?

Kate klusēja. Ko viņa varēja atbildēt? Beidzot viņa ierunājās pazemīgā balsī:

—       Bet Miku sastapt? To taču jūs man varētu atjaut, cienīts lielskungs. Es gribu viņam kaut vārdiņu pasacīt, pirms viņš ir miris.

Kazimirs sarāvās par šiem vārdiem un nepatikā juta, ka viņam sametas jaunās meitas žēl.

—   Viņa grib vēl tikties ar to puisi, — viņš sacīja Polam.

—       Tas bija sagaidāms. Es domāju, Kazimir, tu vari to atjaut. Tas neko nekait. Bīstams slepkava pirms soda cietumā sastopas ar savu līgavu. 01 Tas ir pat aizraujoši.

Kazimirs mirkli uzlūkoja draugu ar dusmu izsmieklu acīs, tad raudzīja pavīpsnāt:

—   Tev taisnība. Lai viņi satiekas!

Viņš pagriezās pret Kati:

—   Tevi tūlīt aizvedīs pie tā puiša.

Kazimirs pazvanīja, lika sulainim atsaukt muižkungu.

Muižkungs domāja, ka viņa lielskungs arīvšai re'zē oarāda lieku žēlsirdību. Muižkungs noņurdēja un ar nepatiku uzsauca Katei:

—   Nāc man līdzi, tu slepkavnieka «klātgulētāja.

* » «

Mikus sēdēja uz kaila klona, un, kad tika slēgtas durvis, viņš vienaldzīgi pacēla acis, šķiet, pat neraudzīdams aptvert, kas pie viņa nāk.

Jauno puisi pagraba tumsā uzskatot, Katei saskrēja asaras acīs, kaut gan iepriekš viņa bija stingri apņēmusies neraudāt. Mikus bija nonīcis, netīru seju, nekārtībā sajauktiem matiem. Bet, kad jaunais puisis saprata, kas pie viņa atnākusi, viņa acis spēji iemirdzējās tādā priekā un gaišumā, ka Katei šķita visa pasaule nogrimstam un atkāpjamies tālā tumsas bezdibenī, un viņa redzēja' tikai šīs acis. Jaunā meita traucās uz priekšu, viņas rokas apvijās ap puiša Js-aklu, viņa piekjāva sev klāt puiša galvu cieši, cieši, ne mirkli nedomādama, ka durvju slēdzējs stāv, skatās un smīn. Viņa pēkšņi sāka runāt kā nemaņā:

—   Kad vien es iedomājos tevi, tu stāvi manu acu prfekšā tāds kā tai dienā, kad tu mani nesi pāri pavasara ūdeņu satrauktajai upei. Atceries, tas bija tai reizē, kad visiem bija noteikts būt baznīcā un es baiļojos, ka, pa apkārtceļu ejot, varu nokavēt dievvārdu sākumu. Mēs bijām upes vidū, kad man sareiba galva. Tad tu satvēri mani un nesi, un es pēkšņi vairs nemaz nejutu, ka apkārt ir ūdeņi. Man šķita — esmu bez svara un slīdu, savāda spēka turēta, pāri straumēm, un augšā bija gaiša pavasara saule, un krastā ziedēja pienenes — dzeltenas, dzeltenas.

Kate apklusa. Viņa pēkšņi nokaunējās par saviem vārdiem, apmulsa — viņa redzēja telpu, kurā ienākusi, un atkal viņas acīs parādījās asaras. Puisis vāri pieskārās Kates rokai, itin kā gribēja to noglāstīt, bet īsti neiedrošinājās to darīt un vainas apziņā klusi čukstēja:

—   Piedod man, Kate! Piedod… Es negribēju tev pāri darīt, bet viss noticis gluži otrādi. Esmu tev vienīgi sāpes sagādājis. Visu šo laiku, kas man šķiet garāks par cilvēka mūžu.

—   Nerunā netaisni, Miku. Tagad man šķiet, ka visu šo laiku esmu bijusi pāri mēram laimīg^. Es katru brīdi tiku domājusi par tevi, un to nevar saukt par nelaimi. Bet tagad, kad uzzināju, kāpēc tu no manis vairies, tu man kļuvi divkārt mīļāks.

Kate attapa, ka vēl nav izdarījusi pašu galveno, kāpēc viņai bija par katru cenu Mikus jāsastop. Viņa čukstēja-

steidzīgi:

—   Pērēji ir apsolījuši tevi pasaudzēt. Bet viņi gribētu, lai tu kliedz itin kā lielās sāpēs tad, kad viņi sit vissaudzī- gāk. Jo viņiem jābaidās pašiem par sevi.

Mikus sadrūma.

—  Ja vien iespēšu, es nekliegšu, — viņš sacīja nomākts.

—   Es zinu, ka esmu vainīgs pie vecā lielkunga dzīvības, bet tomēr, tomēr nemaz nejūtos nelaimīgs, ka viņa vairs nav starp dzīvajiem. Nē, nē — lai ar mani dara, ko grib. Uz to es biju gatavs jau tai laikā, kad visu izdarīju. Es neskumstu ne brīdi, ka viņš vairs nav kungs savā muižā.

—   Nerunā tā, Miku! Nerunā tāl — Kate bija nelaimīga.

—   Cilvēks nav tam pasaulē nācis, lai otram cilvēkam atņemtu dzīvību. Ak, dievs, ak, svētā dievmāte!

Viņa atcerējās, ka ir paņēmusi paslepus līdzi Mikum domātu maizes riecienu.

—   Rīt tev vajag būt stipram. Es lūgšu svēto dievmāti, es lūgšu Jēzu Kristu, lai tu izturi rītdienu. Un atceries — kaut arī tevi nosodītu un no tevis atrautos visi cilvēki, es tomēr tevi… tu man… Jo melnāka nelaime mūs abus sagrāb', jo spilgtākā spožumā tevi ieraugu. Manās acīs tu gan esi nelaimīgs, bet ne netaisns, kaut arī mana sirds noliedz to darbu, ko tu esi pastrādājis.

Kate noslīga uz klona un klusēja, un Mikus skatījās viņā kā apburts.

Ieklaudzējās durvis. Nāca cietuma pagraba sargs.

—       Vācies projām, sterva! — viņš sacīja valšķīgi. — Ak jūs — maitu dzimums!

—       Tu rīt izturēsi, Miku! Izturēsi, — Kate sacīja sausām acīm. — Domā par mani, Miku, un tas tev dos spēku. Un es domāšu par tevi. Domāšu tik stipri, cik vien cilvēka varā.

Kate nozuda durvīs.

—        Rīt es no tevis droši vien tikšu vajā, — Mikū stīvi blenzdams, sacīja sargs. — Ak tu nosodītā pasaule! Vienmēr uzrodas kāds, kam gribas pasēdēt šī pagraba smirdoņā.

• • •

Kazimirs negribēja būt klāt pie soda izpildīšanas,

—        Bērnībā ne reizi vien tiku redzējis, kā cilvēkam sit ar rīkstēm, — viņš sacīja tikko dzirdami. — Tas bija briesmīgi. Es negribu no jauna" tādas šausmas skatīt.

—       Jūs nedrīkstat nebūt klāt, — muižkungs bija nepiekāpīgs. — Tas ir taisnīgs sods par briesmu darbu, kas nodarīts jūsu tēvam.

—       Pasargi, dievs! — iesaucās "arī Sofijas krustmāte. — Ko par to teiktu kaimiņu muižnieki? Tūdaļ celsies runas, ka tu esi gaidījis sava tēva nāvi un ka tas zemnieks izdarījis tev pa prātam.

Kazimirs iesmējās Jauni un spītīgi:

—        Sis zemnieku puisis patiešām ari ir mans labākais labdaris, jo tik tiešām ir manā varā nodevis šo muižu. Ak pasaules ačgārnība un liekulība! — par to labu, ko šis zellis man izdarījis, es lieku viņu nobendēt!

—        Nerunā aplamības! — sacīja Sofijas krustmāte sašutusi. — Dari, kas ii; tavs pienākums. No tā tev nav nekādas tiesības izvairīties,

Kazimirs padevās.

—       Labi. Es izpildīšu savu pienākumu. Lai viss būtu noticis pēc tiesas un taisnības, ko nosaka šejienes senie ieradumi.

Kad Sofijas krustmāte palika ar muižkungu divi vien, viņa sacīja nelaimīga:

—   Mans māsasdēls ir smagi slims.

Ļaudis stāvēja cieši vienkopus vietā, kur viņus norikoja vagars un muižkungs. Viņiem vajadzēja sajust šausmas un bailes, viņos nedrīkstēja būt līdzcietības pret sodāmo.

«Viņi visi pazagšus reizēm paskatās uz mani, un viņi mani ienīst un nicina,» domāja Kazimirs, ļaužu pūlī norau- dzīdamies. Viņš par to ieminējās Polam: — Lielākā daļa mani redz pirmo reizi, bet viņi ienīst mani, pat mani ne- iepazinuši.

—  Tā tam vajag būt, — Pols atsacīja ar vieglu nepatiku. Kāpēc Kazimirs atkal un atkal noņēmās ar liekām domām? Pols turpināja: — Neviens arī dievu vai velnu nav redzējis, bet tas nemaz netraucē ar dažādām jūtām pret viņiem izturēties. Cik ir to, kas caru redzējuši, un tomēr… Bet — klusul Laikam ved to puisi.

Kazimirs neviļus pacēla acis — jā, tūdaļ sāksies sodīšana. Mikus nāca mierīgu soli, tomēr likās, ka viņš kustas itin kā pa sapņiem. Viņa acis raudzījās pāri ļaužu galvām — varbūt debesu zilumā, varbūt mākoņu baltumā. Bet varbūt viņa acis neredzēja neko šai zaļajā zemes pakalnā un debesu plašumā.

Viņam lika apstāties. Un Mikus stāvēja, joprojām pāri ļaužu galvām stingu skatu tālumā vērdamies.

«Kamdēļ gan esmu gājis augstās skolās, kam esmu sajūsminājies par cilvēku sirds krietnumu un varonību, žēlastību un augstsirdību, ja, savā dzimtenē pārbraucis, kā pašu pirmo daru darbu, kas man ir pretīgs un riebjas?» Kazimirs netika vaļā no domām, kas viņu neatstāja, kopš bija sākusies tēva slepkavnieka meklēšana.

Pa tam viss gāja savu gaitu. Tika nolasīts spriedums, un tad gaisā nosvilpa rīkstes.

Kad Miku izveda, Kates lūpas pavērās kliedzienam, bet viņa to apslāpēja — vai tiem, kas šo sodu sarīkojuši, Kates sāpes nesagādātu prieku? Nē, lai nu kam, bet šiem cilvēkiem viņa, Kate, šai dienā prieku nesagādās!

Noteiktā rakstā gaisā švīkstēja rīkstes un nogūlās pār sodāmā muguru.

Lielum lielā daļa to cilvēku, kas bija sapulcēti, lai tiktu stiprināti likumības apziņā, neskatījās uz sodāmo — viņi raudzījās uz tiem vīriem, kas cilāja rīkstes. Toaši uz tiem diviem, kuriem bija klusībā savākta un jau iedota nauda.

—  Spriguļu Pēteris, nelietis, pelna savus trīs rubļus. Viņam drīz būs kāzas, un tāpēc šie trīs rubļi viņam būs noderīgi! ,.,

—  Viņš ir prātīgs, jo atceras, ka par visu vairāk kāzās noderīgs viņam būs vesels dibens. Tāpēc viņš rīkstes cilā ar saprātu.

—   Jezups kaut ko iedos no šīsdienas peļņas arī sievai, bet lielāko tiesu atstās krodziniekam.

—   Kur gan lietojama nauda, kas saņemta par šādu darbu?

—   Bet ja nu viņi par visiem kopā Miku tomēr nobeidz?… Tad mums būs tiesas spriešana par šiem pārējiem. Un pēc tam medīs mūs, naudas devējus, jo noziedznieki būsim mēs. Ļaunums, kas reiz pasprucis pasaulē, allaž rauga apaugt ar jaunu ļaunumu.

Kazimirs joprojām raudzījās sodāmajā, neko citu viņš neredzēja. «Sis zemnieku puisis ir tik stiprs, ka pat nekliedz. Kas viņam dod šo spēku? Acīmredzot apziņa, ka viņš ir gan noziedzies pret likumiem un kārtību, bet nav noziedzies pret cilvēka sirdsapziņu. Turpretī man pat tik daudz spēka nav kā nostāties un pateikt skaļi, ko domāju. Kas es esmu? Barbars, kas iznīcina mūžīgo Romu. Es eju, ierastības ceļu, kas visbiežāk ir arī sīku vai lielu nelietību ceļš. Ierastā kārtība mūžu mūžos ir rūpējusies par to, lai visi ticētu, ka pasauli izdomājusi pati šī kārtība. Un tā nu šai brīdī stāvam visi un, baiļodamies šai kārtībai pāri nodarīt, nodarām pāri visai dzīvei. Visi esam slepkavnieki, bet vainu uzveļam šim vienam zemnieku puisim. Taisnības un godiguma vārdā īsteni visi klusēdami pastrādājam nelietību.»

Tā trulā riebumā notiekošo pārsprieda Kazimirs, zemnieki pa to laiku joprojām skatījās uzmanīgi uz pērēju rokām.

—   Mikus nekliedza, tātad viņš tiek sists ar mēru.

—   Nē, Pēteris viņu pažēlo, tas ir jūtams.

— Man šķiet, Pēteris cilā rīkstes visnežēlīgāk.

—   Ir jāraugās Vērīgāk! Vai tikai mēs savu naudu neesam veltīgi tērējuši?

—   Tas pareizi. Mēs esam salīguši, un mums jāzina, vai strādnieks ir algas vērts.

—   Ir atnākusi arī Spriguļu Pētera brūte. Viņa skatās, kā Pēteris naudu pelna. Viņai šī ir laimīga diena — viņi saņems necerētus rubļus.

Rīkstes cēlās un krita. Nāca vakars, kad atbalss kļūst tālāk un skaidrāk sadzirdama. Ik cirtiens atbalsojās mēmajā klusumā.

Mikus joprojām nekliedza.

«Kāpēc viņš visu laiku rauga klusēt?» Kate domāja izbailēs. «Tā var notikt, ka lielskungs liks sist stiprāk.»

Kazimirs tomēr nelika to darīt. Kādā brīdī viņš sāka klepot. Muižkungs viņam pasniedza trauku ar ūdeni un vedināja iet projām. Kazimirs padzērās kāriem malkiem, bet projām negāja. Viņš sāka no jauna klepot, un viņa acīs aiz sāpēm sastrēdza asaras.

* * *

Un tad viss bija galā. Mikus gulēja uz zemes, un labu brīdi viņam neviens negāja klāt. Pērēji savu bija padarījuši, saaicinātie zemnieki baidījās, ka var krist sodā, strauji parādīdami savu līdzjūtību Vienīgi mušas — zilganas, lielas —, asinis juzdamas, steidza nomesties uz sacirstās muguras, kas bija padarīta tik nejūtīga, ka nelikās par mušu kodieniem ne zinis.

Kate klusi raudāja, viņa nedomāja, vai tās, ko viņa raud, ir prieka vai sāpju asaras, — Mikus ir dzīvs! Joprojām dzīvs, un tas šai briesmīgajā dienā bija pats galvenais. Kaut viņa varētu zilganās mušas atgainīt no Mikus muguras un viņam kaut vienu vārdiņu pasacīt! Bet varas kalpi dzina Kati projām, jo likums neparedz žēlsirdību pret to, kas ir nosodīts.

Kate stāvēja, un viņai šķita, ka pasaule arvien vairāk pieblīst ar pelēku miglu, kas k|ūst biezāka uri biezāka. Kā ēna šai miglā pavīdēja Spriguļu Pētera izredzētā. Sī sieviete piegāja pie Pētera un kaut ko sacīja.

«Viņa pateicas Ješkam, ka viņš šai dienā nopelnījis necerētu naudu kāzām,» Kate nodomāja vienaldzīgi. Tad viņa pieķērās nezin kāpēc citai domai: varbūt tā sieviete piegāja pie Pētera, lai pasacītu, ka nespēj būt viņa sieva? Jo kura sieviete gan spētu dzīvot kopā ar vīru, kurš pelna maizi, sizdams cilvēkus? Kā gan sieviete varētu skatīties acīs bērniem, kam dzīvību devis tāds tēvs?…

*

Istabā Pols savam draugam sacīja:

—   Es nebiju iedomājies, ka tas notiks tik briesmīgi.

Brīdi vilcinājies, Pols mazliet piesardzīgi iejautājās:

—   Vai tu ieskatījies zemniekos, kas bija atnākuši?

—   Viņi nebija brīvā prātā atnākuši. Tur — palejā — notika bijības mācības stunda, un tāpēc viņi šai dienā nedrīkstēja palikt mājā.

—   Tādas audzināšanas stundas rīko arī Francijā. Laikam tādas ir no laika gala ikvienā zemē, — Pols raudzīja pasmieties. — Bet vai tu neievēroji, ka viņi stāvēja ap to zemnieku puisi kā ap krustā sisto? Bija gluži acīm redzams, ka viņi neuzskata to… kā viņu sauc?…

—  Miku.

—        Nu jā — Miku. Ka viņi šo Miku neuzskata par noziedznieku. Pārsteigts es sapratu, ka viņi ari mani uzlūko par slepkavnieku, kaut gan man šais notikumos nudien nav ne mazākās līdzdalības.

—       Ak tev nav līdzdalības? — Kazimirs atjautāja, un viņa balsī bija izsmiekls. — Vai tu vari būt par to tik pārliecināts?

—   Nu, vai zini!…

—       Dzīve var tā sagriezties, ka neviens nevar skaidri pateikt, ar cik lielu vainu cilvēks pret cilvēku staigā pa pasauli. Man pat šķiet, ka tā notiek ik reizi, kad likums nesarga cilvēkus visus vienādi.

Klaudzēja āra durvis, un viņi apklusa. Nāca muižkungs. Viņam sekoja krustmāte Sofija.

Muižkungs bija apjucis:

—       Viņš ir palicis dzīvs. Nemaz nevaru saprast, kāpēc tā notika. Itin kā dievs būtu ņēmis .slepkavu savā aizsardzībā! …

—       Es saku, un man ir taisnība: tagad noperami paši pērēji. — Sofijas krustmāte sacīja satraukta. — Par sliktu darbu. Par līdzjūtību pret -slepkavu. Ak, dievs! Pie mums cilvēki ir tādi nelieši, ka nevaram paļauties ne uz viena goda prātu.

—        Krustmāt, mēs, tiesas spriedēji, jau bijām paredzējuši tādu iespēju, ka sodāmais paliks dzīvs, — Kazimirs sacīja izlīdzinoši. — Tāpēc šim puisim visu tālāko mūžu būs jādzīvo saltajā Sibīrijā.

—       Par to razbainieku es šobrīd nedomāju, — krustmāte palika pie sava. — Tagad vajadzētu nospriest, kādu sodu uzlikt jauniem vainīgajiem.

Kazimirs izlikās krustmātes vārdus nedzirdam.

Kad viņi ar Polu atkal istabā palika vieni, Kazimirs sacīja:

—       Kāpēc dievs pret mani ir bijis tik nežēlīgs? Kāpēc viņš mani atsūtīja uz dzimteni? Vai vienīgi šiem diviem darbiem: raudzīt atņemt dzīvību šim puisim un pašam nomirt?

Pols raudzīja iebilst, bet Kazimirs neļāva;

—       Jaunu pavasari man nesagaidīt. To es zinu pavisam Skaidri,

Kad Miku izveda tālajā ceļā, Katei vēl izdevās pie viņa piekļūt. Tas bija pavisam īss ceļa gabals, ko viņiem bija iespējams noiet kopā, bet Kate to atcerējās visu vēlāko mūžu.

—   Es dzīvošu tikai tai cerībā, ka tu kādā dienā atkal būsi šeit, — Kate sacīja, iekaisušām, bet sausām acīm Mikū raudzīdamās. — Nevar taču būt tā, ka tiesā piespriestais sods paliks visa tava mūža garumā! Kādā dienā tu būsi atkal šeit. Tu atgriezīsies šeit, apsoli man to! Apsoli man — un tūdaļ tu sapratīsi, ka tev būs vieglāk pārciest gan visus grūtumus, kas tevi Saltajā zemē sagaida, gan gadu garumu. Tev tur, svešumā, tam vien jādzīvo, lai tu atgrieztos. Kāpēc tu nerunā, Miķu? Saki man kaut vārdiņu — un tev sirdij kļūs vieglāk. Tagad tu esi nolīdzinājies gan ar dievu, gan pasauli. Man pat šķiet, ka no šī brīža mēs visi esam tavi parādnieki un mās visus var saukt taisna soģa priekšā.

Mikus soļoja klusēdams, un Kate nesaprata, vai Mikus dzird vārdus, ko viņa sacījusi, — tik spīvi spītīgs bija Mikus skatiens.

Kate sāka raudāt. Meičas asaras pamanījis, Mikus it kā sakaunējās un atdzīvojās.

—   Tu esi pelnījusi vairāk laimes, nekā liktenis tev tās piešķīris. Aizmirsti manil — viņš sacīja klusi. — Tev neklājas manis dēļ pazudināt savu mūžu.

Mikus ar grūtībām spēra soļus. Sāpes pārvarēdams, viņš turpināja, jaunajā meitā neskatīdamies:

—   Es nekad neatnākšu atpakaļ. Pat ja mans soda laiks sadiltu īsāks, nekā ir nospriests. Augstā debess! Mana sirds joprojām ir tik stipra — vai varbūt cieta? — ka pat šai stundā ar pilnu skaidrību varu liecināt: es nenožēloju to, ko esmu izdarījis. Viņu, to nelieti, vajadzēja kādam nomaitāt, jo nekur nekāda taisnība pret viņu nebija panākama. To es jaunu reizi visskaidrāk sapratu, kad pērēju rīkstes žēloja manu muguru. Kārtība un likumība, kas nav taisna, katru mirkli spiež cilvēkus to pārkāpt. Kāpēc gan tad cilvēkam nebūt tik stipram — un nesacelties pret to? Vienīgi tevis un mātes man žēl. Tevis visvairāk.

—  'Nerunā, Miku, tādus vārdus! Ne tu esi atriebējs, ne tiesnesis par pasaules netaisnību. Kāpēc tu atkal un atkal uzņemies uz sevi šo vainas krustu? Ar kādām tiesībām tu esi pats sevi par soģi iecēlis?

—   Es neesmu soģis pasaules netaisnībai. Es tikai piebeidzu nelietīgu cilvēku, kas sev bija paņēmis tiesības, kādas nevienai dzīvai radībai nedrīkst piešķirt pat visas pasaules gudrie un taisnie.

—   Ak, Miku, Miku! Vai arī tu pats neesi rīkojies līdzīgi?

Viņiem bija jāšķiras. Kate atvadām noskūpstīja jauno

puisi, kam vaigs 'bija netīrs, apaudzis ar bārdas rugājiem un acis nemierīgas un asas. itin kā atkāpušās dziļi dobuļos.

—       Es tomēr, tomēr gaidīšu tevi pārnākam. Kamēr vien manas acis redzēs šo sauli, — Kate čukstēja, bet juta, ka Mikus šai brīdī bija svešādā, Katei nesaprotamā tālumā, kā aiz neizkausējama ledus sienas.

Kate stāvēja kā pēkšņi aplaupīta — stāvēja, kamēr vien Mikus bija redzams aizejam pa smilšaino, pelēko, saules izkaitēto ceļu.

* *

Turpmākās dienas, nedēļas un gadus Kate dzīvoja klusa, raitu soli, bet allaž kā ar melnas tumsas aizsegtu sirdi.

Puiši sacīja:

—        Kate pie vīra neizies. Zēl. Kate ir glīta meita. Un laba. Patiesi žēl. Var pat domāt, ka tai dienā sodīta viņa un nevis Mikus. Kāpēc viņai veltīgi gaidīt?

Meitas atbildēja:

—   Tieši tāpēc, ka Kate ir laba meita, viņa gaidīs. ,

Kate dzirdēja šīs valodas, bet tās viņu nesatrauca. Viņa nekad nebilda ne vārda. Ko gan viņa varētu sacīt? Viņa pat nevarētu apliecināt, ka gaida Aliku atgriežamies, kā bija tam solījusi. Vai viņa varētu kādam pasacīt, ka no viņas neatkāpjas un neatkāpjas tas stingais aukstums, kas bija tik briesmīgi skaidri sajūtams tai brīdī, kad tika pārmīti pēdējie atvadu vārdi? Tas šķita briesmīgāks nekā rīkstes, ko jaunā meita bija sajutusi pār sevi krītam, kad tika sodits Mikus.

Nē, Kates mute nekad nepavērās vārdiem, lai pasacītu pasaulei, vai viņa gaida vai negaida Miku pārnākam.

ZVEJNIEKPUISIS KLĀVS UN VELNS

Vecajam Velnam bija taisnība: Aizkraukles Spīdalas kalpones — tās vecās paraganas — tiklos viņa jaunākais dēls mierā un saskaņā nedzīvoja ilgi.

Vecais Velns, apmierināts par savu gudrību, sacīja Velna Mātei:

—   Cik esmu ievērojis, tad ar velniem šai ziņā ir tāpat kā ar cilvēkiem. Meitietis, kas ir gados, jaunu puisieti uz mūžu savā varā noturēt nespēj. Varbūt tāpēc, ka šādas vecas paraganas grib redzēt puisieti tikai ap viņām vien tīņājamies, vienalga, nakts vai diena, un .tā mēnešus un gadus cauri.

Laikam tā bija, jo Jaunais Velps no Aizkraukles, šad tad Kangaru kalnos pie vecākiem ciemodamies, žēlojās:

—   Nedrīkstu vairs viens pats uz Rīgu aiziet, par Dundagas mežiem vai Bārtas nostūri nemaz nerunājot. Tad ir elle vajā. Sī mani appuišojot dienu un nakti, bet es gluži kā smirdošs āzis pāri aploka sētai raugot galvu snaikstitl Viņa nemaz( neiedomājas, ka, allaž dusmodamās uz mani, kļūst ne vien savā dabā nejaukāka, bet arī pēc paskata aizvien vairāk sačervelējusies.

—   Nu redz! Nu redz! — Velna Māte sacīja priecīga. — Vai man jau sākumā nebija taisnība? Mātes sirds nojauš, kur. viņas bērnu pasaulē gaida labums, kur sliktums. Es tev, dēliņ, jau toreiz sacīju: maitas tās vecās raganas! Skaidras maitas!

Vecais Velns raudzījās dēlā un arī bija itin priecīgs.

—   Tā notiek kopš pasaules radīšanās: jo ciešāk sievišķis grib vīrišķi turēt savā valgā piesietu, jo ātrāk šis rauga tikt svabadībā. Un citādi nevar būt! Kas gan tas par vīrišķi, kurš visu mūžu pavada tikai tai aplokā, ko viņam apkārt uzcēlusi sieva, lai cik jauna un spīzmanīga! Tāds vīrišķis apaug ar sūnu kā celms mežā un no pasaules nezina nenieka.

—   Tēvam taisnība, pilna taisnība! — Velna Māte apstiprināja, uz dēlu sirsnīgi noskatīdamās. — Vai tēvam būtu bijis Iespējams pasauli ierīkot, ja viņš to vien būtu darījis kā cauras dienas turējis savu asti blakām manai astei?

Jaunais Velns, paciemojies un sirdi izkratījis, tomēr devās atpakaļ uz Aizkraukli.

—   Jāiet ir, — viņš sacīja itin kā taisnodamies. — Man bail, ka mana aizkraukliete aiz dusmām un greizas sirds sev ko nepadara. To es negribētu pieredzēt.

—   Sī sev ko nodarīs! — Velna Māte pasmējās nicinoši.

—   Gaidīdams nesagaidīsi! Ar kuru paraganu tā būtu noticis? Nav dzirdēts!

Kad Jaunais Velns aizgāja, Velna Māte līdz pat vakaram staigāja klusa prieka pilna: ja mīlēšanās lietās akmens no kalna sācis ripot, tad vairs to neapturēs ne velns, ne dievs.

—   Esmu jau gluži piemirsusi, cik ilgi mūsu dēliņš pie tās aizkrauklietes mitinās, — Velna Māte ieminējās, krēslai pār Kangaru kalnu purviem sabiezējot. — Ilgi nav, bet visi rēķini man aiz sirdēstiem sajukuši.

—   Nepavisam nav ilgi, — Vecais Velns apstiprināja.

—   Šķiet, nav pat puse no gadu tūkstoša.

—   Liekas gan, ka tā. Toreiz, kā atminies, pār pasauli bija nākusi hroniku rakstīšanas indeve un citādas likstas.

Vecā Velna seja aptumšojās.

—   Hronikas!… — viņš pēkšņi sadrūmis norūca. — Mūsu dēlēns sapinās tais gados ar to aizkrauklieti un hroniku par darbiem, ko savā mūžā esmu paveicis es, neuzrakstīja. Reizēm man šķiet, ka viņš aizmuka uz Aizkraukli tikai tāpēc, lai nebūtu jāraksta šī hronika. Bērniem allaž tēvs un māte šķiet vecmodīgi, klusībā apsmejami, un viņi pasaules priekšā šai ziņā kaunas par tiem. Nudien, viņš aizmuka uz Aiz""- kraukli tikai tāpēc. Kad padomā, tad tā iznāk.

—   Nevar būt, — Velna Māte dēlu aizstāvēja. — Meitieši puisiešu galvas vienmēr pratuši sagrozīt, un tad notiek pavisam negaidītas jukšanas un brīnumi. Vai ar tevi savulaik nebija tāpat? Neliedzies — cilvēkam, to kopā ar dievu meistarodams, pat asti aiz steigas aizmirsi pielikt, ]o zināji, ka es tevi gaidu, un tikai tāpēc tev laika darbam tovakar bija maz,

—   Ko blēņas! — Vecais Velns pēkšņi kļuva pikts. — Kam ar tukšiem vārdiem muti dzesēt! Bet mūsu dēls ir slinks kā visi mūsdienu jaunieši. Pa pasauli apkārt dauzīties, brēkuļus pagādāt — tam laika netrūkst, bet palikt uz vietas un kar- tīgi strādāt — kurš mūsu dienās to dara? Jo ātrāk pasaulē, jo labāk, lai tad veči ir tie, kas mājās kārtību satur.

—       Bērns paliek bērns! — Velna Māte raudzīja dēlu aizstāvēt. — Mēs varam dusmoties un skaisties, tomēr tādi viņi ir un paliek. Bet nu jau, kā jūtams, mūsu dēlam ar to vellatu viss drīz būs cauri.

* *

Šoreiz Jauno Velnu Aizkrauklē sagaidīja divkārtīgi pārmetumi. Nesieva viņam uzbruka jau nokalnītē:

—       Vai tu pats apjēdz, ko esi izdarījis? Nē, tu neapjēdz! Tāpēc ka par māju un ģimeni tu nekad neesi rūpējies! To vien tu esi darījis kā gaidījis izdevīgu brīdi, lai māju pamestu un aiztekalētu pie kādas no savām palaistuvēm.

—       Vai tev vienreiz neapniks? — Jaunais Velns attrauca spējās dusmās. — Es biju aizgājis pie tēva un mātes. Vai es nedrīkstu pat savus vecākus apciemot! Bet tu sagudro velns zina ko! Labi! Darīsim visam galu! Es tagad patiešām došos pasaulē, un mājās mani vairs negaidi! Es aizeju no tevis!

—       Es jau sacīju, ka tev ir kāda, pie kuras tu gribi un gribi skriet. Bet, kamēr tu blandies apkārt pa pasauli, ir pazudis mūsu Mazulis.

—       Kas pazudis? Ko tu runā, apjukusi! Mazulis? Kur tad šis pazuda?

—       Aizgāja acīmredzot meklēt savu mīļo tēvu, kam kārtīgi mājās dzīvot šķiet posts un nelaime.

—   Beidz! Beidz! Stāsti, kas noticis!

—       Ko man stāstīt! Kopš aizvakardienas viņu neesmu redzējusi.

—   Un tu man pastāsti to tikai tagad!

—        Kam lai es agrāk būtu stāstījusi? Tavai smakai? Arī tā pa šīm dienām sākusi pagaist.

—  Vai viņš nekā nesacīja, kurp taisās doties?

—       Viņš neko nesacīja, tikai aizvakar pusdienas stundā pēkšņi vairs nebija un nav redzēts ne mājā, ne laukā.

—       Viņš būs devies paraudzīties, kas notiek pasaulē, — Jaunais Velns sacīja un sajutās mazliet nomierinājies. — Kurš īsts velns spēj tikai savās mājās vien mūžu nodzīvot? Ar mani bērnībā bija tāpat. Gan kādā dienā pārnāks mājās kā deviņis. Neviens velns nekur nevar pazust.

—       Nevar pazust!… Atceries — kā notika Lielvārdē ar tava brālēna meitu? Kā gāja, tā nav mājās redzēta līdz pat šai dienai.

— Kur tad šī pazuda? — Jaunais Velns atsacīja un sāka smieties. — Mans tēvs, mākonī virs Siguldas kvernēdams, redzējis šo kādā alā kopā ar jaunu kundzēnu. Pat cilvēki to vietu ievērojuši un tāpēc iedēvējuši par Velnu alu.

—   Nu paskat, paskat, kāds maita, skuķis! — Jaunā Velna Nesieva iesmējās priecīga. — Bet viņas māte neko nezina, skraida vaimanādama. Tā tai spīganai arī vajag! Tad šī zinās kult valodas par goda ļaudīm! Nu pašai negods mājās. Varbūt tagad šī pierimsies mani ēst.

Tad Nesieva atcerējās savu nelaimi un cieši nosacīja:

—   Tu šai pašā brīdī dosies pasaulē un sameklēsi Mazuli!

Jaunais Velns pagriezās tūdaļ pret vārtiem. Vai viņam

nebija šodien laime? Bez slepenības un skandāla viņš no jauna tika pasaulē.

Viņš sagriezās kā viesulis un aiztrauca līdz Lielvārdei, tur brīdi padomāja. Viņš nesteidzās meklēt dēlu. Dēlam nekas ļauns nenotiks. Lai dēls bez liekas steigas iepazīst pasauli! Velns, kas pasauli nepazīst, nav nemaz uzlūkojams par īstu velnu.

«Kur citur viņš gan būtu, ja ne Rīgā,» Jaunais Velns sprieda. «Uz šo pilsētu mūsu dienās rauga nokļūt ļaudis no visiem zemes galiem, tāpēc velnam nav labākas vietas, kur iepazīt cilvēku dabu un izstrādāt dažu labu joku. Bet es — es vispirms apraudzīšu Lubānas pusi. Es ilgi neesmu tur bijis. Tai pusē arī ir velnenes, pie tam brīnum jaukas un spiedzīgas.»

* *

Pret vakaru lielus mitējās, bet drēgnums ūn netīkams miklums virs zemes un ūdeņiem līdz ar krēslas iestāšanos šķita vēl nepatīkamāks nekā šīs garlaicīgās, pelēcīgās rudens dienas lietavas.

Tā šķita arī Kristapam, kad viņš iznāca no savas būdas un pārlaida acis gan pelēkajiem Daugavas ūdeņiem, gan krastmalai. Nē, tādā laikā laukā atrasties bija netīkami, bet… nekāda prieka nebija nīkt arī būdā. Kristaps sajutās tik vientuļš, ka bija slinkums pat tabaku pīpē iebāzt.

«Jāredz, kas notiek uz Daugavas, pirms iestājas nakts,» viņš gausi domāja, iedams uz laivas piestātni. Krastmalu nesasniedzis, viņš apstājās un klausījās — varbūt no pretējā krasta kāds grib tikt pāri? Nē, Rīgas pusē laikam neviena nebija. Neviens nesita pa pakārto dzelzs atlauzu — šurp neatlidoja ne skaņa. Arī uz Daugavas nemanīja nevienu dzīvību.

«Pasaule ir kā panīkusi šai nepatīkamajā miklumā,» Kristaps sprieda tālāk. «Pat neviens šāviens nav dzirdams nedz no Rīgas aizstāvju, liedz uzbrucēju puses. īsteni pasaule dzīvo joprojām, kā dzīvojusi, jo šur tur māju logos mirgo gaismiņa — tur mitinās cilvēki. Tiesa, piesardzīgāk nekā miera gados, tāpēc uguņu māju logos ir pavisam maz.»

Kristaps nogāja līdz laivai. Tā vientuļa melnēja saturn- stošajos ūdeņos, tāpat mikla un netīkama.

Kad Kristaps joprojām kavējās Daugavas krastā, vilcinādamies doties uz savas būdas vientulību, viņš pēkšņi ieraudzīja pašā krastmalā pie laivas kaut ko melnu, kas itin kā kustējās, itin kā netika nost no vietas.

«Kas gan tas varētu būt? No kurienes pēkšņi uzradies tāds kustīgs melnums? Tikko laivas tuvumā neviena nebija, to es varu kaut apzvērēt. Jāpaskatās. Parau — vai tas nav noklīdis suns, kas pēkšņi tur knosās?»

Kristaps piegāja tuvāk. Tas patiešām bija suns, turklāt tik melns, ka tam nebija ne mazākās zīmītes baltas. Vienīgi acis mirgoja zaļgani un bija kā dzirkstis briestošajā vakara krēslā.

—  Kur tu šeit gadījies, neradiba? — Kristaps uzjautāja un bija priecīgs, ka šai vakarā sastapis vismaz vienu dzīvību.

—   Vau, vau! — suņuks ierējās.

—  Kur tavs saimnieks? — Kristaps gribēja būt draugos ar nejaušo viesi. — Vai viņš grib.tikt pāri uz Rigu? Vai tu atskrēji līdz laivai pirms viņa?

—  Vau! Vau! — suņuks ierējās no jauna, pieskrēja pie Kristapa, smilkstēja nelaimīgs un tūdaļ skrēja atpakaļ pie laivas.

—   Bet varbūt tavs saimnieks ir otrā pusē? — Kristaps jautāja, un suņuks, uz Daugavas otru krastu skatīdamies, atkal ierējās.

—   Acīmredzot tavs saimnieks ir otrā pusē un tu gribi tikt pie viņa. Ko mēs darīsim, suņuk? Varbūt brauksim pāri?

Suņuks ielēca laivā un sauca atkal: — Vau! Vau!

—   Ko lai ar tevi iesāk? Dzīva radība vien esi. Brauksim pāri.

Kristaps atsēja laivu, atstūma to no krasta, un viņi brauca. Suņuks vairs ne smilkstēja, ne izmisis vaukšķēja, viņš sēdēja mierīgs un raudzījās pārcēlājā.

«Redz, cik viegli dažkārt var iepriecināt un nomierināt dzīvu radību,» Kristaps nodomāja.

Laiva klusi slīdēja uz priekšu, un Kristapam ienāca prātā, ķa gandrīz ik cilvēks, kas atradās viņa laivā un brauca uz

Daugavas pretējo krastu, bija vismaz uz bridi apmierinājuma pilns.

—  Tas tāpēc, ka, celdamies pāri Daugavai, cilvēks vai nu atgriežas mājā, vai atrodas ceļā uz pasauli, — Kristaps dzirdēja sakām. — Viņiem tādā brīdi ir pacilāta sirds.

Kristaps bija nogrimis tumstošo ūdeņu vērošanā un savu domu aizņemts, laikam tāpēc viņam nelikās nemaz savādi, ka viņš dzird cilvēka balsi, kaut arī laivā otra cilvēka nemaz nebija un viņā raudzījās vienīgi melns suņa gabals ar zaļi mirdzošām acīm. Kristaps bija pieradis, ka tie, kurus viņš ceļ pāri Daugavai, uzsāk dažādas sarunas aiz ziņkāres, aiz gara laika, aiz nespējas klusēt, kad līdzās ir otrs cilvēks.

—   Brauc arī tādi, kam ļaunums padomā, — Kristaps atsacīja. — Tie nav ar mierīgu sirdi, jo nelabas domas liek tai pukstēt satraukumā.

—   Manāļ sirdī nav ļaunuma, — Kristapa sarunu biedrs sacīja. —" fes dodos pasauli skatīt un tāpēc esmu pilns ziņkāres. Ļoti gribas redzēt, kas notiek Rīgā.

—   Rīgā vienmēr kaut kas notiek.

—   Laikam gan. Tēvs reizēm nevar vien beigt stāstīt. Viņš jaunībā tai pilsētā nodzīvojis dažu labu gadu. Tolaik, kad Daugavas krastos tā aizjūrnieku jezga ieviesās un mans vectēvs ieslīga dusmās un grūtsirdībā. Kas gan tai pilsētā, tai Rīgā, notiek patlaban?

—   To es droši nezinu pateikt. Es dienas un naktis esmu aizņemts šeit uz Daugavas. Vienmēr ir cilvēki, kam vgjag nokļūt vienā vai otrā krastā. Tādēļ savu darbu ne uz mirkli nevaru pamest, jo bez manis šeit sāktos nekārtība, kas cilvēkiem sagādātu ļaunumu un postu.

—  Tā droši vien ir. Bet vai nevar notikt tā, ka, tik cītīgi strādādams, tu pasaulei nodari vislielāko ļaunumu?

—   Nu gan tu sarunā blēņas un ņiekusl Kā es varu no-~ darīt ļaunumu, ja es cilvēkiem vienmēr esmu tikai izpalīdzējis? Vienmēr, kad viņi grib tikt otrā krastā. Vai — kā tu sacīji — kad viņi grib tikt mājās'vai pasaulē. Es "varu skaidru sirdi liecināt: savā mūžā pāri Daugavai esmu pārcēlis neskaitāmi daudz cilvēku. Esmu darījis šo darbu nepagurdams un ar prieku. >

—   Bet varbūt tu pasaulei būtu vēl labāk pakalpojis, ja dažu labu būtu nevis pārvedis pāri Daugavai, bet nogremdējis pašā lielākajā dziļumā? Vietas šai upē pietiktu daudziem.

Pārcēlājs neatbildēja. Laiva viegli slīdēja pāri ūdriem,

visapkārt bija klusums. Bet tad Rīgas pusē tik skaļi nodār dēja, ka pat laiva nodrebēja savā gaitā.

—   Laikam kaut kas uzsprāga gaisā, — pārcēlājs sacīj; ar vieglu satraukumu. — Rīgā nav mierīgi visu vasaru un arī vēl tagad.

—   Kas gan notiek tai Rīgā? — pārcēlāja sarunu biedrs atkal iejautājās ziņkāri.

Pārcēlājs klusēja, no jauna viņš ierunājās tikai pēc krietna brīža:

—   Varbūt tev taisnība — dažu, ko tiku pārcēlis pāri Daugavai, visderīgāk būtu bijis nogremdēt tās dziļumā. Tā ii tiesa. Bet esmu nolikts pārcēlāja darbā, uti vai pārcēlājam būtu jāuzņemas tiesības izšķirt, kurš vedams uz otru krastu kurš ne? Pie tam es nemaz droši nezinu, ko viņi sadara pēc izkāpšanas krastā. Piemēram, ko sadara tie, kas pāri Daugavai dodas uz Rīgu.

—   Aiziesim un paskatīsimies!

—   To darīt man nav iespējams. Es nedrīkstu pārnesi darbu.

Saruna pārtrūka, un pārcēlāja sirdij atkal piestāja vien tulība — gluži kā tad, kad viņš stāvēja vakara krēslā Daugavas krastā un nebija nekur manāma neviena dzīva dvēsele.

Viņi brauca, un pārcēlājam Kristapam likās, ka viņi brauc pārāk ilgi, ka krastam jau vajadzēja būt klāt. Bet krasta vēl nebija, virs ūdeņiem vēlās viegla migla, un zuda sajūta par tālumu, kas jau nobraukts un kas vēl priekšā. Varbūt tur bija vainojams nepārvaramais snaudiens, kas mācās virsū, un pārcēlājs nespēja tam pretoties. Ak, vai viņš nedrīkstēja atļauties kaut vienu reizi ieslīgt snaudā, pāri Dau gavai braukdams?

…Viegli nodrebēdama, laiva atdūrās krastā.

—   Iesim apskatīt Rīgu, — sacīja jauneklīgs vīrs, nc laivas ārā kāpdams. Viņš bija ģērbies ceļotāja tērpā, kalsm un iznesīgs, un viņa acis tumsā zaļgani dzirkstīja.

—   Kā?… Kur tad jūs?… Vai tad es jūs pārvedu? — Kristaps bija izbrīnījies. Viņam ienāca prātā melns suņuks, kas gribēja tikt pāri Daugavai. Viņš to bija vedis. Vai vismaz gribējis vest.. Bet varbūt viņš to pussnaudas murgā iedomā jis? …

—   Ejam! — svešais aicināja no jauna. — Jūs pats redzat, ka neviens, kas gribētu celties pāri, jūs šeit negaida. Jūs varat šai naktī mazliet pagrēkot un paskatīties tai pilsētā, kurā jūs tik daudz ļaužu esat savedis, ka nevar — kā jūs pats sacījāt — tos ne saskaitīt. Jūs esat šejienietis, un jūs man paskaidrosiet, ja es kaut ko, šai nepazīstamajā pilsētā nonācis, nesapratīšu.

Pārcēlājs no jauna gribēja iebilst — viņš taču nedrīkstēja atstāt savu laivu, bet pats pret savu gribu viņš tomēr devās līdzi svešiniekam, ko tikko bija pārvedis pāri Daugavai.

* *

Viņi devās uz tumsā grimstošo Rīgas vārtu pusi, un pārcēlājs joprojām nebeidza brīnīties pats par sevi — kā gan viņš iedrošinājies atstāt laivu un doties līdzi šim svešiniekam, kas tik vingri soļoja, itin kā priekšā viņu kāds gaidītu.

—   Mums būtu jāiepazīstas, — Kristaps kādā brīdī sacīja. — Mans vārds ir Kristaps, esmu no zvejniekiem cēlies, bet, tā kā visi mani redz dienu un nakti ceļam ļaudis pāri Daugavai, gadu gaitā esmu savu vārdu tikpat kā pazaudējis, un visi mani sauc par Pārcēlāju. Man nebūtu iebildumu, ja arī jūs, draugs, mani tā dēvētu.

—   Nekādu iebildumu! Pats par sevi saprotams, — Kristapa ceļabiedrs tūdaļ piekrita un galanti palocījās. — Man ir tas gods paskaidrot, ka arī es esmu savu vārdu tikpat kā zaudējis, jo visi mani pazīst tikai kā Mazuli. Tātad Pārcēlājs un Mazulis. Mana profesija ir cilvēka dabas un viņa darbu tuvāka iepazīšana. Tādā nolūkā esmu atstājis savu dzimto pusi un gribu apskatīt Rīgu, kur, kā esmu dzirdējis, cilvēku esot, ka biezs, un tā kļūstot ar katru dienu arvien lielāka. Tai vajag būt brīnišķīgai vietai, ja tajā cenšas nokļūt vēl un vēl cilvēki pat no nedzirdētiem un neminētiem tālumiem. Pat no aizjūras.

—   Es būšu priecīgs, ja varēšu jums būt noderīgs, — Pārcēlājs sacīja un arī raudzīja galanti paklanīties, gribēdams apliecināt, ka saprot, kas ir pieklājība un iznesība.

—   Tātad — uz priekšu! — Mazulis bravūrīgi uzsauca, soli paātrinādams. Pats pie sevis viņš klusībā nemierīgi sprieda: «Man jāpasteidzas visu redzēt, pirms vēl mam- muks vai tētuks nav paspējuši mani sameklēt.»

Viņi tuvojās pilsētas vārtiem.

—   Vai Rīga ir aiz šiem augstajiem mūriem? — Mazulis jautāja, bažīdamies, ka viņi var nomaldīties un viņš pilsētu varbūt nemaz neredzēs.

—   Jā gan, — Pārcēlājs apstiprināja.

—   Kāpēc cilvēki slēpjas aiz tādiem mūriem? — Mazulis lāgā nesaprata.

—   Lai būtu drošāk, — Pārcēlājs atsacīja, brīnīdamies par sava ceļabiedra savādo jautājumu.

—       No kā viņi meklē drošību? Vai viņiem kāds rauga uzbrukt, lai viņus apēstu?

—       Nē, no apēšanas viņiem nav bail. Tāpēc viņi mūrus neceļ.

—   No kā tad viņi baidās?

—   No citiem cilvēkiem.

—        No citiem cilvēkiem? Vai cilvēki nav visi viena laiduma un tāpēc cits no cita bailes nejūt? Piemēram, viens velns no otra nebaidās, un velni tāpēc vaļņus neceļ.

—        Ko jūs zināt par velniem! — Pārcēlājs pasmējās. — Varbūt velni visi ir ķēdē piesieti — kas to lai zina!

—       Nē, no tiesas! Vaļņus viņi neceļ. Tikai reizēm viņiem sajūk, kurš kurā akacī mitinājies, un tad var sākties plūkšanās. Vietēja rakstura, tā sakot.

—       Nu redziet, redziet! Cilvēkiem arī reizēm sajūk viņu akači vai arī viens iekāro otra akaci, un tad sākas plūkšanās. Tāpēc viņi, lai dzīve būtu mierīgāka, katrs savam akacim saceļ apkārt vaļņus.

—       Hm! Kaut kāda jēga tam tiešām ir, piemēram, ja katrs velns savam akacim apceltu apkārt valni…

—        Beidziet rūpēties un spriedelēt par velniem! Ne mums kāda daļa par viņiem, ne viņiem par mums. Tagacf ir svarīgāka rūpe: mums jāiekļūst pa vārtiem pilsētā. Nakts laikā to izdarīt nav viegli, jo bez īpašas atļaušanas nevienu pilsētā naktī neielaiž. Pie tam tagad ir kara laiks …

—       Atļaušana man ir, — MaZulis attrauca un priecīgs izvilka no kabatas kādu lapu. — Vislabākā! Tā ir derīga visur, jo tai apakšā ir visstiprākie paraksti.

Paraksti laikam patiešām bija stipri, jo, rakstu uzskatījis, sargs vēra vaļā vārtus lielā steigā, zemu locīdamies. Mazulis brīnījās par šādu savādu izrīcību.

—       Tā smalkā sabiedrībā pieņemts, — Pārcēlājs paskaidroja. — Kas zemāk stiprā priekšā prot noliekties, jo augstāk tāds vīrs, var gadīties, tiek pacelts.

—        Pie mums ir tāpat, — Mazulis noteica pie sevis, bet tik skaļi, ka Pārcēlājs tomēr bija viņu dzirdējis.

—       Tā laikam ir visās zemēs, — Pārcēlājs sacīja mazliet skumji. — Arī ganāmpulkā vienmēr ir kāda govs, kas uzmetas citām par vadoni un gaida, lai to bijā.

Viņi gāja nakts tumsā, bet abi redzēja visu, jo viņiem bija gaišas acis. Mazulis pat nezināja, ka radījumi, kam cilvēka izskats, tumsā neredz.

«Naktīs neredz tikai putni, tāpēc naktīs viņi guļ un ir nevarīgi,» Mazulis bija šad tad dzīvē iedomājis. «Kaut gan — pūces redz ari naktī. Naktī redz tā radība, kas naktī grib ēst.»

Viņi gāja garām vietai, ko apjoza augsta sēta. No balsu murdoņas Mazulis noprata, ka aiz sētas mitinās cilvēki.

—    Kāpēc tur tik nejauki smird? — Mazulis jautāja, ģīmi nepatikā savilcis.

—    Cilvēki tur tiek turēti kā lopi aplokā, un tāpēc viņi ir spiesti kā lopi arī dzīvot, — Pārcēlājs paskaidroja.

—    Savādi! — Mazulis bija izbrīnījies. — Kāpēc viņi ne aiz šā, ne aiz tā salīduši tai aplokā? Vai viņiem ļoti patīk tur mitināties? Es gribētu paskatīties uz viņiem! Kādi izskatās cilvēki, kas kāro dzīvot tādos aplokos? Pie velna … tas ir — citās pusēs ceļodams, es neko tādu netiku ievērojis.

—    Viņi nemaz nekāro dzīvot, sētas apņemti. Viņus tai iežogojumā sadzinuši citi cilvēki.

—    Sadzinuši.., Kāpēc? Velns velnu aplokā nedzen un nesloga.

—    Velns velnu… — Pārcēlājs pasmējās. — Kurš zina, kā velns ar velnu izdarās? Bet varbūt jūs pats arī esat velns?

—    To es neesmu sacījis! Vai es izskatos kaut cik pēc velna?

—    Kurš lai zina, kāds izskatās velns! Viņi, nešķīsteņi, protot izlikties. Mānīties, tā sakot. Daži parādoties kā melni āži. Ar sarkanu mēli.

—    Blēņas! Velns nekad nepieņem āža ģīmi. Azis ir vispretīgākais radīļums un tieši tāpēc, ka grib izskatīties pēc velna. Lai pabaidītu muļķa ļautiņus. Bet — mēs aizklīstam sāņus. Tukšās runās, tā sakot. Tātad — kāpēc tie nejēgas rātni dzīvo tur, aiz sētas?

—    Es jau sacīju — viņi ir iesprostoti. Paši viņi nekāro tur dzīvot.

—    Es gribu viņus redzēt. Es labprāt gribētu ar viņiem parunāties. Kontaktēties, tā sakot.

—   Ko jūs gribat? Kon …

—    Parunāties. Bet, kā redzu, jūs, no Daugavas viena krasta uz otru visu mūžu airējoties, esat atpalicis no laika gara. Kontaktēties, tas noz?mē …

—    Kam jūs niekojaties ar savām pārgudrībām? Man nepatīk cilvēki, kas grib izrādīties gudrāki, nekā viņi ir. Tad mums šonakt nav pa ceļam, un, jo drīzāk mēs šķirsimies, jo labāk.

—    Es negribēju jūs apvainot. Pasarg dievs! Paliksim draugi arī turpmāk! Tātad — es gribu parunāt ar tiem, kas mitinās aiz sētas,

—       Tieši tāpēc sēta ir visapkārt, lai nevarētu viņus nedz redzēt, nedz ar viņiem sarunāties. Redziet pats — ari sargi nostādīti visapkārt.

—       Uzkāpsim uz šī nama jumta, tad mēs varēsim redzēt viņus itin visus.

—        Uz nama jumta? Kā gan mēs lai varētu nokļūt uz jumta?

—        Kāda gan māka šeit vajadzīga? Arī tik dumjš radījums kā muša to prot pat bez lidošanas. Iet pa nama stūri, kamēr augšā ir.

—   Muša!… Tad nu gan ir runāšana!

—       Ak jā, cilvēki it kā nedarot tā. Viņi baidās iet citādi, kā ierasts paaudžu paaudzēs. Nāciet! — Mazulis, joprojām būdams jauns cilvēks melnā apmetnī, uzsauca Pārcēlājam un devās pie nama notekas. — Seit ir tikpat ērta kāpšana kā pa labām trepēm.

Pārcēlājs sekoja Mazulim un pašam par brīnumu nebija pat pārsteigts, ka mierīgu soli tika līdzi nejaušajam šīs nakts paziņam.

—       Tā ir ļoti laba vieta! Ļoti laba. Es protu izvēlēties, — Mazulis sacīja, kad viņi stāvēja uz jumta kores. — Redzams viss kā uz delnas!

Pārcēlājs pavērās apkārt — viņa ceļabiedram bija taisnība: stabu sētas apņemtais laukums bija pārredzams no viena gala līdz otram galam.

Mazulis brīdi vēroja nosprostojumā sadzītos ļaudis.

—       Kas ir šie cilvēki? — viņš nomurmināja kā apjucis, kā pārsteigts.

—  Viņi tiek pārmācīti.

—   Ko tas nozīmē — pārmācīti? Kas viņus pārmāca?

—   Citi cilvēki.

—       Neko nesaprotu! Kad es augu, biju, tā sakot, mazs bērns, mani šad tad pārmācīja tēvs un māte. Tad, kad es, pēc viņu domām, biju izdarījis kaut ko sliktu'. Vai šos cilvēkus šeit iesprostojuši par sodu viņu tēvi un mātes?

—        Nē. Viņu tēvi un mātes, liekas, pat nezina, ka viņu bērni ir šeit.

Pārcēlājs palūkojās vērīgāk un turpināja:

—   Kā liekas, dažs tur ir kopā ar tēvu un māti.

—       Savādi! … Vai šie cilvēki varbūt izturējušies nepieklājīgi pret tiem, kas viņus ielikuši šai sprostā?

—   Sie cilvēki savus pavēlniekus nav pat redzējuši.

—   Kā? Nav redzējuši un tomēr nogrēkojušies!

—        Kāds gan brīnums! Cilvēki visbiežāk izrādās nogrēkojušies pret cilvēkiem, kas viņus nav pat redzējuši. Un tagad ir kara laiks! Tādos gados tu vari krist sodā kaut par to vien, ka esi gulējis un neesi pamanijis, ka pa nakts melnumu tev uzradies jauns kungs un pavēlnieks, un viņa taisnībai un patiesībai jābūt arī tavai taisnībai un patiesībai. Cilvēkiem ļoti patīk, ka viņus tur godā un cieņā. Jo mazāka kādam saprašana, jo šī kāre lielāka.

—   Vai nav mazliet muļķīgi? Pie velniem, piemēram, tā nenotiek…

—   Jūs atkal par tiem velniem… Velnu, pēc dažu gudru vīru domām, pasaulē nemaz neesot.

—  Tad nu gan šie vīri ir gudri! Manuprāt, šāda maldība velniem gluži pa prātam.

—   Nerunāsim par velniem! Skaidrības šai jautājumā nav…

—   Kā? Nav? Man šai jautājumā viss ir skaidrs. Pat vēl vairāk nekā skaidrs! Velni…

Pārcēlājs saīga, jo velni viņam visu mūžu bija bijuši vienaldzīgi.

—  Mēs stāvam uz nama jumta pavisam citā nolūkā…

—   Kur mums jāsteidzas? Jeb varbūt jums jau gribas būt atpakaļ pie Daugavas?

— Man tiešām prāts nemierīgs. Pie Daugavas kāds var mani gaidīt, lai tiktu otrā krastā.

—   Otrā krastā reiz nonāk visi, tāpēc nekāda steiga nav vajadzīga. Bet, piedodiet, es labošos — turpmāk centīšos darīt jums tikai pa prātam.

—  Man pa prātam jums nekas nav jādara. Es esmu paradis dzīvot bez liekas iztapības un lišķēšanas.

—   Priecājos par sirds atklātību! Tātad: tai aplokā šos nonīkušos cilvēkus licis.sadzīt cits cilvēks — tāds, kas viņus nemaz nav redzējis.

—   Kā gan citādi!

—   Kur patlaban ir šis bezastai… piedodiet, cilvēks? Vai viņš kādreiz ir atnācis un paskatījies uz tiem, kas pēc viņa vēlēšanās šeit ieslodzīti?

—   Jūs runājat kā bērns! I<am viņam tas vajadzīgs? Pie tam viņš ir tālu. Ļoti tālu. Aiz lielā ūdens, kurā ietek upe, kuras krastos es strādāju par pārcēlāju jau kuro gadu. Sis vīrs grib, lai arī ik rīdzinieks domā tāpat, kā domā viņš, un aizstāv visu to, kas ir viņa varā. Ja kāds iedrošinās domāt citādi vai neskrien, kad šis dod rīkojumu, tādu nekauņu pavēlēts saņemt ciet un ievietot šādā aplokā. Padomāšanai. Var sacīt arī — dzīves pamatu saprašanai.

—   Bet kāpēc visi no laika gala nedomā tā, kā domā virs aiz lielā ūdens — kā redzams — pats bezastai… tas ir, Cilvēku Vecis, tāds kā ir Velnu Vecis?

—   Tāpēc ka cilvēku, kad dievs to taisīja, velns naktī slepus samaitāja, pirms vēl tas bija ieguvis dzīvu dvašu.

—   Piedodiet, nevis naktī, bet pievakarē! — Mazulis nenocietās un Pārcēlāju pārtrauca. Viņa acis iespīdējās priekā, bet tūdaļ viņš attapa, ka sapļāpājis lieku' un sāka skaidrot:

—   Velns cilvēku nevis samaitāja, bet, tā sakot, uzlaboja. Mans vectēvs…

—   Varbūt uzlaboja — ja jums tā tīk. Ja vien to var saukt par uzlabošanu, ka cilvēks tagad spējīgs staigāt gan taisnus, gan netaisnus ceļus, gan paklausīt, gan nepaklausīt. Tie, kas atrodas lejā, aplokā, kā redzams, nolēmuši nepaklausīt.

—   Stāstiet, stāstiet! Es klausos. Bet varbūt aiziesim uz brīdi pie viņiem parunāties? Katrā ziņā parunāties ar viņiem būtu lietderīgi.

—   Ejami — Pārcēlājs piekrita, un viņi atstāja jumtu.

*

Viņi negāja pa vārtiem, kur sargs stāvēja un stingri uzmanīja, lai kāds pa tiem neatļauti neienāk vai neaiziet. Viņi pārkļuva pāri sētai vietā, kas bija no sarga attālāk.

—   Man gan ir vajadzīgie paraksti, lai mēs varētu ieiet pa vārtiem, bet es gribu paskatīties, kā ļaudis šeit dzīvo, kad mani sarga acs nenovēro, — paskaidroja Mazulis, kāpdams pāri augstajai stabu sētai.

Sētas iežogotais laukums bija cilvēku pilns. Bija rudens nakts, kad visu dienu lijis, auksta, netīkama nakts, bet visi šai aplokā sadzītie cilvēki mitinājās zem klajas debess. Viņi sala. Daļa gulēja murgainā miegā, bet lielākā daļa bija nomodā, sēdēja, sarāvušies no aukstuma, vai raudzīja kaut cik sasildīties staigājot. Ieslodzīto miesas sedza izdēdējušas skrandas, viņu acīs bija izsalkums un izmisums.

—   Man māte tika stāstījusi, ka cilvēkiem kaut kur esot elle, — Mazulis pārsteigts un apjucis pavērsās pret Pārcēlāju. — Viņi it kā esot tādu ierīkojuši. Vai mēs tagad esam ellē?

—   Ellē? Kāda te elle? Te ir Rīga. Te ir pašu cilvēku ierīkota nometne citiem cilvēkiem. Es jau tiku tev par to stāstījis.

—   Tiesa, tiesa. Un tomēr… Ir nu gan savāds radījums tāds cilvēks!… Tagad es, šķiet, saprotu, kāpēc mans vectēvs kļūst drūmāks un drūmāks, uz šo savu meistarojumu no mākoņa noraudzldamies.

Viņi piestāja pie ļaužu pulciņa, kurā, kā šķiet, bija gan tēvs, gari māte, gan bērni. Māte turēja pie krūts piespiestu zīdaini.

Tēvs uzrunāja māti, tai plecu piesardzīgi ar roku aizskardams:

—       Mūsu meitiņa ir aizgājusi no mums, Made. Var būt, ka tā ir labāk. Dievs zina, ko dara. Viņai šīs posta difenas ir galā.

Sieva neatbildēja, viņa tikai ciešāk piespieda krūtīm skrandās ievīstīto mazuli.

—       Viņa aizgāja no mums vakar pēcpusdienā. Saņemies, Made. Pieiesim pie sarga un pasacīsim, kā ar viņu noticis.

Sieva arī tagad neatbildēja, viņas acis bija stīvi pievērstas zemei — dubļainai, netīrai zemei.

—        Lai māte sēd, ļauj viņai mieru kaut līdz jaunai dienai, — sacīja dēls •— gadus sešpadsmit septiņpadsmit vecs jauneklis. — Ejam palīdzēt Andrejam un Jurim.

—       Man nav spēka skatīties, kā māte sēd nekustēdamās visu dienu un nakti un rokās viņai ir mazā Marta, — tēvs atsacīja.

—   Nāc, tēvi — dēls aicināja.

Tēvs negribīgi paklausīja.

Viņi gāja uz nometnes attālāko stūri, un Mazulis ar Pārcēlāju viņiem sekoja. Tur mīņājās bariņš nometnes vīriešu. Viņi no ziņkārām acīm aizsedza dažus citus, kas pie sētas bija nometušies uz ceļiem un ar rokām raka zemi.

—       Viņi grib izrakt eju, pa kuru izkļūt svabadībā, — Pārcēlājs paskaidroja. — Bet zeme šeit plienaina, un viņiem tik vien ir rakšanai kā kailas rokas.

Pašreizējos racējus nomainīja tēvs un dēls.

—        Kur viņi paliks, ja izkļūs ārā? — jautāja Mazulis. — Kas tas ir — svabadība?

—  Viņiem būs jāslēpjas.

—  Vai to sauc par svabadību!

—       Vai jums prāts! Bet… šai gadījumā tomēr… Kaut gan varbūt viņus tūdaļ visus noķers, un tad tiesa būs īsa — viņus pakārs vai viņiem nocirtīs galvu.

—   Par to, ka viņiem nepatika šai aplokā?

—   Par to, ka šis aploks neatļauti atstāts.

—        Bet ja nu kādam izdodas paglābties? Ko tad darīs tāds vīrs?

—       Gaidīs laiku, kad varēs šai aplokā ieslodzīt tos, kas patlaban ir ārā un dzen ļaudis šai aplokā.

—   Vai šie — no jauna ieslodzītie — negribēs tikt ārā?

—       Kā nu negribēs! Katrā ziņā gribēs. Jo arī viņi uzskatīs, ka ir netaisni ieslodzīti.

Mazulis kaut ko klusībā apdomāja. Kaut ko viņš nesaprata no visa redzētā un dzirdētā. Tad viņš jautāja:

—       Vai pie jums, cilvēkiem, ir tā, ka allaž kādai daļai jābūt aplokā? Tā sakot, vai šī liksta piesitas cilvēkam līdz ar viņa dzimšanu?

—       Hml… Par to es neesmu domājis. Varbūt tā patiešām ir.

—       Savādi! Mans vectēvs nekad nav sacījis, ka viņš, cilvēku taisot, būtu viņam vēlējies tādu likteni.

—       Kāda daļa jūsu vectēvam par cilvēku likteņiem? Kas bija jūsu vectēvs?

—       Mans vectēvs? Viņš ir… viņš bija — kā to lai saka — podnieks. Va|as brīžos viņš darināja, šādus tādus nieciņus. Vilku, piemēram. Gribēja sunīti, bet iznāca vilks. Arī cilvēka izdaiļošanai viņš savulaik garām nepagāja.

Kamēr Pārcēlājs un Mazulis sarunājās, racēji cītīgi turpināja darbu. Viņi bija aplauzuši nagus cietajā zemē, viņu pirksti asiņoja. Darbs uz priekšu virzījās gausi, un bija jau skaidrs, ka šai naktī racēji galā netiks.

—       Tam tomēr vajag būt ļoti dārgam priekam — tai sva- badībai… — Mazulis sacīja, skatīdamies uz racējiem neizpratnē un apbrīnā.

—       Jums taisnība, — Pārcēlājs atbildēja. — Tikai, man šķiet, šiem cilvēkiem to neredzēt. Klausieties!

No vārtu puses atskanēja lamas un kliedzieni, itin kā sievietes raudāšana izmisumā un dusmās.

—        Iesim! Paskatīsimies, kas tur notiek! — Mazulis steidzīgi uzsauca Pārcēlājam.

Aiz vārtiem stāvēja sieviete, vēl pavisam jauna meiča. Viņa raudāja, un reizē viņai zvēroja acis izmisumā un dusmās.

—       Es neko vairāk negribu kā tikai uz viņu paskatīties, — viņa sacīja sargam. — Es gribu pati savām acīm redzēt, ka viņš vēl ir dzīvs.

—        Nedrīkst! Aizliegts! Tu, draņķe, nedrīksti paskatīties uz viņu nedz dzīvu, nedz mirušu.

— Jūs esat viņu nobendējuši, tāpēc tu runā tik ļauni!

—       Ja vajadzīgs, tad viņš ir beigts. Bet varbūt ir dzīvs, un tā viņam, man gribas sacīt, ir pati lielākā nelaime.

—        Ko tu gribi, lai es tev dodu? Par kādu maksu tu man viņu parādītu? — sieviete jautāja izmisusi paklusāk.

—   Ej projām! Nekārdini mani, nešķīstāl

Pa tam Pārcēlājs bija attālu ļaužu drūzmā sameklējis kādu jaunekli.

—   Aiz vārtiem stāv jauna meiča. Man šķiet, viņa taujā pēc tevis, bet sargs viņu raida projām.

Jauneklis aizsteidzās, un sieviete iekliedzās priekā

—   Klāv, tu esi dzīvs! Lai slavētas visas debesis!

Klāva acīs iedegās mirdzums, bet tad viņš sacīja skaidri un noteikti:

—    Rit ir mana pēdējā diena. Esi stipra, Krist. Mani viņi nobeigs, bet mūžīgi Rīgā nevaldīs.

—   Nerunā tā, Klāv! Te visapkārt ir ausis, kas dzird.

—    Nebēdā par maniem vārdiem, Krist! Visļaunākais būtu padevīga paklausība. Un par ko man bēdāt? Rīt tā kā tā visam būs gals! Ej mājās, Krist! Dzīvo, mani atcerēdamās, bet ne nožēlodama!

Aiz aploka sētas bija dzirdami soļi — tur nāca karavīru patruļa. Ieročiem žvadzot, tā apstājās pie vārtiem. Sargs uzrunāja patruļas priekšnieku:

—   Trenciet projām to apdullušo sievišķi! Viņa musina neliešus, kas šeit ieslodzīti.

Aiz vārtiem sacēlās kņada, un drīz Kristes balss atskanēja no arvien lielāka attāluma. Viņu aizveda projām.

Mazulis visu vēroja neizpratnē un izbrīnā.

-<- Es maz esmu bijis ļaudīs, — viņš sacīja, — jo vecāki mani reti laida ārpus mājas, tāpēc daudz ko nesaprotu no tā, kas notiek pasaulē. No tēva un vectēva es jau biju dzirdējis, ka cilvēki ir — kā lai saka? — mazliet dīvaini. Bet vai viņiem šo dīvainību nav par daudz? Kaut vai, piemēram, šī. Seit ieslodzītie visi ir bērni kādai mātei un kādam tēvam. Tie par saviem bērniem gādājuši un rūpējušies, bet, palūk, galā viņu rūpes ir nieka vērtē. Tāpat nevaru saprast, vai bija vērts piedzimt tam cilvēkam, kas mierīgu prātu stāv pie vārtiem un sargā, lai neviens no šīs netīrumu bedres nevarētu aiziet uz citu vietu pasaulē. Uz tādu vietu, kur smirdoņas mazāk. Vai ir vērts būt vienam no tiem, kas tikko aizveda projām sievieti, kas bija atnākusi pie šī jaunekļa, ko viņa nosauca par Klāvu?

—    Kādas jums savādas domas nāk prātā! Pasaule tā ir ierīkota un ne bez dieva — un varbūt arī velna — ziņas.

—    Diezin vai velnu šeit vajadzētu klātu jaukt? Velnam, cik zinu, pie tādas kārtības nav ne mazākā nopelna.

—   Jūs tā runājat, it kā jums būtu klusa mīlestība pret velniem.

—   Man? Pret velniem? Nē, jūs maldāties! Šoreiz jūs pirmais pieminējāt velnu.

Karavīru grupa bija ienākusi aplokā. Tie bija jauni cilvēki, un viņiem patika būt stipriem un gudriem. Viņi kaut ko pētīja, kaut ko meklēja. Kādā brīdī aploka stūrī, kur tika rakta ala bēgšanai, atskanēja kliedzieni un lamas. Karavīri bija rakumu atklājuši.

—  Tagad tikai sāksiesl — Pārcēlājs sacīja drūmi, un viņi devās paskatīties, kas aploka attālākajā stūrī notiek.

Dēls stāvēja, karavīru aplenkts, un viņu priekšnieks smējās, un ūsas viņam drebēja:

—   Tu esi visus desmit nagus aplauzis, dārgais draugs. Tu esi aizmirsis, ka ar nagiem alas rok lapsas un āpši, nevis cilvēki. Lapsa tu neesi, jo, kā redzams, esi stulbs, bet lapsa ir gudra. Varbūt tu esi āpsis? Tā laikam ir tiesa, jo tu smirdi ne sliktāk par āpsi. Pacel uz augšu ķepas, lai mēs apskatām, vai tām ir āpša nagi! Drošāk, drošāk, mīļais draugs! Kāpēc tu necel uz augšu savas ķepas? Pabaksti, Gustav, lai mūsu dārgais draugs atceras, kas viņam jādara. Tā, tā! Ak tad tādi ir tavi āpša nagi? Bet, mīļais draugs, tev nav āpša nagu. Tev ir nekur nederīgi nelieša nagi. Man pat šķiet, ka tādi nekur nederīgi nagi nevienam nav vajadzīgi. Tev vajag atbrīvoties no tiem. Mīļais draugs, es tev palīdzēšu.

Jauneklis bija paklausījis un pacēlis uz augšu rokas, pa- pletis pirkstus itin kā noticēdams, ka patiešām kādam ir ziņkāre par viņa nagiem.

Iešvīkstējās zobens. Patruļaš priekšnieks cirta, un jauneklis iekliedzās tikai tad, kad viņa labās rokas pirksti jau bija dubļainajā zemē.

—  Tagad tev būs vieglāk dzīvot pasaulē, — patruļas priekšnieks sacīja. — Tev vairs nebūs kā āpsim jārok alas.

Patruļas priekšnieks pavērās citos ieslodzītajos.

—   Lai jums no jauna nerastos kāre rakt alas, tagad rīkosimies tā: desmit no jums lai nāk šeit priekšā, un viņus mēs aizsūtīsim svabadibā bez līšanas pa sētas apakšu. Lūdzu, draugi! Nāciet, kuri pirmie grib tikt no šī aploka projām!

Pacēlās balsu murdoņa, bet neviens nenāca uz priekšu.

—  Viņiem pat šis posts, kā redzams, ir dārgāks par nāvi! — Mazulis sacīja, domīgs ieslodzītajos skatīdamies.

—   Sai ziņā cilvēks ir līdzīgs ikvienai dzīvai radībai, — atbildēja Pārcēlājs, — jo nāve ir pats pēdējais, un to neviena radība labprātīgi negrib pieņemt.

«Tā laikam ir grūta izvēle, bet mēs, velni, par to nevaram spriest, jo velns nāvi nepazīst. Tā ir mūsu priekšrocība. Bet varbūt tas ir liels posts? Vismaz tā var likties vecākajieM velniem, kas izrīko mūs, jaunākos. Nav ar ko baidīt par nepaklausību.»

Patruļas priekšnieks, nevienu uz priekšu iznākam nesa- _ gaidījis, sāka rīkoties pats. Sacēlās briesmīgs troksnis. Jo īpaši sievietes kliedza izmisumā par saviem dēliem, vīriem vai brāļiem. Patruļas priekšnieks stāvēja, zobgalīgi smaidīdams un visā burzmā vērīgu aci noraudzīdamies.

—   Iesim projām! — Pārcēlājs paraustīja Mazuli aiz rokas. — Man riebjas.

—   Man arī, — Mazulis atsacīja. — Vispretīgākais ir tas ūsainis, kam šeit vislielākā vara un teikšana. Bet projām neiesim. Es jau jums sacīju, ka mani nodarbina pārdomas par cilvēka dabu. Seit tā laikam parādās gaišā skaidrībā. Jeb Varbūt tā nav? …

—   Cilvēka daba!… Tie ir necilvēki, kas šeit rīkojas.

—   Mans vectēvs savulaik iztaisīja tikai cilvēku. Netiku dzirdējis, ka viņš būtu nodarbojies ar necilvēka izgatavošanu. Kā redzams, necilvēks arī ir cilvēks.

—   Kā jūs varat šai ļaunajā brīdī jokoties? Vectēvs!… Cilvēku taisīšana… Jūs pats esat necilvēks, tā runādams.

—   Kam jūs ļaunojaties uz mani? Ļaunojieties uz tiem, kas patlaban rīkojas. Skatieties! Skatieties! Tagad viņi nocērt sodam izraudzītajiem galvas. Pat nenoskaidrojot, vai šīs galvas bijušas pašas kaitīgākās. Varbūt tās bija pašas padevīgākās galvas šai aplokā?

—   Jums taisnība. Bet tas tiek darīts iebaidīšanai un tātad ir atzīstami. Ak, šie bendes nemaz nepadomā, ka, tik akli sodot, drosmīgajos pretošanās gars un naids pieaug spēkā.

Viņi ieraudzīja māti, kas pirmīt nešķīrās no nomirušā zī- dainīša. Tagad zīdaini viņa bija pametusi un sakņupusi pār dēlu, kas tikko bija zaudējis dzīvību. Gan Pārcēlājs, gan Mazulis skatījās mātē kā sastinguši. Pēdīgi Mazulis ieminējās, acis nodūris:

—   Sais notikumos sava līdzdalība ir arī tev, Pārcēlāj. Kā man šķiet, tu šo patruļas priekšnieku pārcēli pāri Daugavai, lai viņš varētu nokļūt Rīgā.

Pārcēlājs samulsa, viņa lūpas nomurmināja:

—   Pārcēlu. Bet es jums jau sacīju, ka pārcēlājs nedrīkst izlemt, kurš ceļams un kurš nav ceļams pāri.

—   Jā, kā tad! Vienīgais vainīgais ir velns! Velns cilvēku sarīda pret cilvēku un liek kaut un slepkavot! Vai jums nešķiet, ka ir pārāk viegli visu uz velna atbildēšanu novelt?

Ausa jauna diena — tikpat pelēki netīra kā aizvadītā nakts. Līdz ar rītausmu atkal sāka smidzināt lietus. Aploka dubļainajā zemē parādījās jaunas ūdens peļķes. Cilvēki stāvēja saltajā rudens lietū un pat nevairījās no tā — viņi bija noguruma, sāpju un pazemojumu nomocīti. Patruļa bija aizgājusi, un nogalinātie gulēja, pamesti lietus varai. Tā kā nevienas nojumes nebija, nebija ari vajadzība tos nokopt klusākā vietā. Ūdens urdziņas tecēja no viņu krūtīm, no sastingušajām acīm, kas vairs neredzēja pasauli.

Kādā brīdī rītausmas pelēcīgo mieru pāršķēla bungu rīboņa.

—   Notiks sodīšana, — Pārcēlājs paskaidroja.

Atkal parādījās patruļas priekšnieks, bet nu jau līdz ar viņu bija vēl lielāki pavēlētāji, un patruļas priekšnieks izrīkojās padevīgā pakalpībā.

—   Viņš, kā redzu, ir liels tikai starp nevarīgajiem, — Mazulis sacīja Pārcēlājam, ar pretīgumu uz patruļas priekšnieku raudzīdamies. — Starp stiprajiem viņš ir gļēvulis un lupata.

—   Vai velnu sadraudzē tā nav? — jautāja Pārcēlājs, Mazuli pazobot gribēdams.

—   Laikam arī pie velniem ir tāpat, — Mazulis atbildēja negribīgi. Un piebilda, itin kā velnus attaisnot gribēdams:

—   Arī augšā, debesu zilumā, droši vien ir tāpat.

Runādams Mazulis visu laiku nenolaida acis no patruļas priekšnieka.

—   fes Viņu izāzēšu, to uzpūtīgo ūsaini, — Mazulis sacīja, un lūpas.viņam savilkās nicīgā smīnā. — Jūs redzēsiet, ka es viņu izāzēšu.

Pa to laiku atnākusi karavīru grupa līdz ar dieva vārdu sprediķotājiem izkārtojās gājienam. Divi spēcīgi vīri sa« grābā Klāvu, sasēja viņam uz muguras rokas un aizrāva uz gājiena priekšgalu. Brīdi visi stāvēja un gaidīja lielāku pavēlnieku, un, kad tas ieradās, sāka rībēt bungas.

—   Klāvu ved pakārt. Viņu vedīs cauri visai pilsētai, lai ikviens redz un bīstas, kā klājas cilvēkam, kas nav paklausījis likumam, — Pārcēlājs skaidroja un bija nelaimīgs.

—   Pēdējā gadā, braukdams pāri Daugavai, es bieži dzirdu soda bungu rīboņu.

Gājiens sāka kustēties. Sur un tur ielu malās stāvēja ļaudis, šur tur pavērās logi, un tajos parādījās satrauktas sejas, bet ne mazums cilvēku pazuda sāņu ielās, un vietumis logi tika steidzīgi aizvērti.

—   Sāds gājiens ir kā abpusēji griezīgs zobens, un nav zināms, kura puse tādam zobenam asāka, — skaidroja Pārcēlājs. — Te tiek raudzīts nostiprināt paklausību, bet reizēm notiek tā, ka norūda naidu. Varu derēt, ka pienāks laiks

un dažs labs no tiem, kas tagad ved jaunekli, tiks vests ; fpats. Katra aplama nogalināšana meklē izlīdzināšanu,

— Šodien šeit nāves nebūs! — sacīja Mazulis, spēji sarosīdamies. — Tas uzpūtīgais ūsainis tādu prieka brīdi šodien nepiedzīvos!

Pārcēlājs dzirdēja Mazuļa vārdus, un tie viņam šķita savādi. Bet vai gan ļaudīs, kas noraugās gājienā, nav des- -3 mitiem tādu, kas jaunekli gribētu redzēt atbrīvotu?

Gājiens bija sasniedzis karātavas. Bet brīdī, kad bende taisījās maukt jauneklim kaklā cilpu, pēkšņi pār laukumu sagriezās viesulis — straujš un nežēlīgs, cjļvēkus pie zemes notriekdams. Par laimi, tas ilga pavisam īsu mirkli, ļaudis žigli piecēlās kājās, priecīgi, ka tikuši cauri vienīgi ar izbailēm. Viņi pagriezās pret karātavām un pārsteigumā iekliedzās — pakaramais noziedznieks bija pazudis!

Klāvs atmodās vecāku mājās uz lāvas, kurā bija gulējis jau kopš bērnības. Lodziņš stāvēja atšauts, un no tā nāca rudens dzestrums. Viņš nezināja, vai gulējis ilgu vai īsu laiku, tikai to sajuta vēl atmodies — miegs bija murgains un smags. Klāvam slāpa, un viņš gāja raudzīt, vai virtuvē kubulā nav ūdens.

Pusceļā uz virtuvi Klāvs apstājās kā zibens šautras ķerts: kā viņš varēja būt mājās? Kāpēc viņš nav beigts? Viņam taču vajadzēja būt pakārtam. Bet varbūt viņš sapņo, nav vēl pamodies no miega? Kā viņš no ieslodzīto aploka pēkšņi nokļuvis mājās? Un kur ir māte? Kur ir tēvs? Kāpēc neviena nav mājās?

Viņš raudzīja pēc gaismas lodziņā apjēgt, vai ir diena vai vakars, nakts vai rītausma. Pēc gaismas paisuma viņš noprata, ka ir pievakares stunda. Cik ilgi viņš gulējis? Bija priekšpusdiena, kad viņu veda uz soda vietu, tātad… tātad varbūt nogulēta visa diena?

Bet kā viņš nokļuva mājās? Kā viņš varēja mierīgi gulēt pēc visām pārciestajām mokām aplokā un vēl pēc šīrīta šausmām?

Klāvs padzērās un, atgriezies istabā, atsēdās uz lāviņas. Viņš pagaidīs, jo vajadzēja it drīz parādīties kādam no māj- niekiern. Ārā iet Klāvs baidījās — varbūt tūdaļ viņu no jauna saņemtu ciet un atkal ieslodzītu aplokā. Viņš taču nebija no soda atbrīvots, viņš bija no soda izbēdzis brīnumainā kārta. Ar dieva vai velna ziņu, kā liekas. Laikam ar nešķīstā ziņu, jo nav dzirdēts, ka dievs kādreiz būtu cilvēku izraudzītu upuri izglābis tik savādā kārtā, ka aiznesis pa gaisu gaisiem uz viņa paša mājām kā šoreiz — no Rīgas mūriem līdz Daugavgrīvas zvejnieka būdelei.

Klāvam pār muguru pārskrēja tirpas: vai tiešām viņu paglābis nelabais? Kādēļ? Vai tāpēc, ka spītēšanās dažādo zemes kungu varai nešķīstajam pa prātam un viņš savu sabiedroto aizstāv? Bet pretošanās Rīgas kungiem nudien nav negoda darbs! Kāda te būtu daļa velnam? Nav taču taisnība tiem viltniekiem, kas baznīcās sludina, ka sacelšanas pret saviem kungiem ir sacelšanās arī pret dievu debesīs!

Bet ja nu tomēr!.,.

Nē, nē, tā nevar būt. Velns viņam, Klāvam, nekad nav ienācis pat prātā! Visu, ko viņš darījis, — darījis, vistīrākās sirdsbalss mudināts.

Sabiezēja krēsla, un Klāvs arvien vēl sēdēja uz lāviņās malas un arvien vēl neuzdrošinājās iziet pat pagalmā. Viņš bija noziedznieks Rīgas kungu acīs, bet vai tagad, pašam negribot, nav kļuvis noziedznieks ari paša acīs, jo varbūt viņš tomēr ir tāds cilvēks, kam labprāt palīdzīgu roku pasniedzis pats sātans?

Bija jau satumsis, kad pagalmā atskanēja nesteidzīgi soļi, vērās āra durvis, mājās pārnāca tēvs un māte. Pēc viņu soļiem vien Klāvs saprata, ka tēvs un māte ir rūpju nomākti.

—   Nededz skalu, — tēvs sacīja. — Mēs varam pasēdēt tāpat tumsā.

—  Jāpaskatās tev kaut kas vakariņām, — māte atbildēja un sāka rīkoties gar plauktu, gar katlu.

—   Negribas. Pat domas nav prātā par ēšanu, — tēvs runāja saguris. — Ja tev gribas, Made, tad ieēd, bet man neko nemeklē.

—   Es nepavisam par ēdienu nedomāju, — māte sacīja neskanīgā balsī. — Es domāju, ka tu… Bet varbūt tomēr ēdīsi?

—   Ko tu man uzplijies bez valda!

Virtuvē iestājās klusums. Pēc soļiem Klāvs noprata, ka arī māte apsēstas, sēž un klusē. Māte nekad nav tā sēdējusi, viņai vienmēr bijis kāds darbs darāms, tāpēc bija pavisam savādi, ka māte sēž un viņas rokas ir pierimušas.

Klāvs bija piecēlies kājās. Vajadzēja iet un parādīties tēvam un mātei. Parādīties, ka viņš ir sveiks un vesels. Bet Klāvs neziņā vilcinājās — ko lai viņš saka, kāpēc ir šeit, mājās? Kāda spēka vadīts viņš atgriezies? Kāpēc viņš nav pakārts, kā tas bija nolemts? Bija jau sākusies soda izpildīšana …

Klāvs no jauna atsēdās, bet ne uz ilgu laiku. Viņš atkal piecēlās kājās, gribēja iziet pie vecākiem, tomēr vilcinājās, gaidija, varbūt vecāki paši ienāks istabā.

— Mācītājam taisnība — Klāvs pagaisa visu ļaužu acu priekšā ar velna ziņu, — tēvs virtuvē ierunājās. — Tas nemaz nebija īsts negaiss, kas sagriezās pie karātavām. Tie bija paša nelabā pesteļi. Velns aizrāva Klāvu uz saviem mājokļiem.

—  Tā varbūt ir tiesa, tēv. Es tikai gribēju sacīt, ka nekad agrāk netiku ievērojusi Klāvu tiekoties ar burvjiem un pesteļiem, — atsacīja māte.

—   Es arī ne. Bet kur Klāvs pēkšņi palika? Vēja vērpete sagriezās un tūdaļ arī pazuda, tā dažkārt ar negaisiem notiekot. Kā saprast — kāpēc no visa cilvēku bara tikai Klāvs bija līdzi aizrauts?

—   Tā ir tiesa, tēv. Es tikai gribētu sacīt, ka Klāvs mums nekad nav bijis slikts dēls. Man šķiet, ka viņa sirds reizumis bijusi pat pāri mēram godīga un laba.

To 'dzirdot, Klāvam saskrēja asaras acīs, viņš gribēja pavērt durvis un steigties pie mātes, bet tēvs jau ierunājās no jauna, un Klāvs klausījās.

— Man, māt, grūti tev sacīt, tomēr tā ir tiesa: ja šajā brīdī vērtos durvis un nāktu iekšā Klāvs, es nezinu, kas mani stiprāk pārņemtu — izbailes vai prieks.

—   Tas ir tiesa, tēv. Bet es tomēr gribētu sacīt, ka tas būtu priecīgs brīdis, ja Klāvs pavērtu durvis un padotu mums labvakaru.

— Nav nemaz zināms, ko ļaudis sacītu, Klāvu dzīvu un veselu ieraudzīdami. Kādu" atbildēšanu viņš varētu dot? Ko viņš zinātu pateikt — kas viņam palīdzējis? Vai ļaudis no viņa nebēgtu kā no nelaba burvja un pesteļnieka? Ak, ar šo dienu pār mūsu māju sagūlusi divkārt smaga nelaime — mēs esam zaudējuši dēlu, tin pār Viņu cēlušās smagas aizdomas, ka viņš gājis uz'vtenu roku ar pašu sātanu.

—   Tā varbūt ir tiesa. Bet tas gan man jāsaka: šī briesmīgā diena nav aizgājusi gluži bez cerībām. Tā vismaz liecina, ka Ķlavs nav ļauni pakārts. Mēs nezinām, kur viņš atrodas, bet palikusi cerība, ka viņš varbūt ir pie dzīvības. Ja viņš būtu pakārts, tad gan tā nevarētu teikt.

—  Es sēžu un domāju: kur un kad1 sākusies Klāva saprašanās ar ļauno? Patlaban man šķiet, ka esmu to atminējis. Tā ir Kriste, kas viņu novedusi nešķīstā rokās. Kriste, tikai Kriste! Vai tu esi ievērojusi, kā deg acis šai spīganai, kad viņa raugās uz KVāvu? Viņa nevienam ceļu negriež!

—        Kriste ir bārene. Ja viņa no cilvēkiem baidītos, tad viņai pasaulē vietas nebūtu. Ir tiesa, Kristes acfs arī mani mulsina, bet viņas sirdī ļaunuma neesmu matījusi.

—       Elles nezvērs nereti pieņemot mīlīga kaķa glaudenību. Nē, saki, ko gribi: nešķīstā tīklos mūsu Klāvu ievīlusi Kriste. Ak, mēs esam bez ierunām ļāvuši viņai nākt mūsu mājā!

Šai brīdī pie āra durvīm klauvēja.

—        Klāvs! — māte klusi iekliedzās — gan cerībā, gan neticībā.

—        Klāvs tā neklauvē, — tēvs atsacīja un gāja atšaut bultu.

Vērdamās čīkstēja durvis, un Klāvs nodomāja:

«Viņi atnākuši, lai no jauna vestu mani pie karātavām.»

Klāvam nebija izvēles. Istabiņai citu durvju nebija, tikai tās, kas veda uz virtuvi, bet lodziņš sienā tik mazs, ka pa to laukā pieaudzis cilvēks izkļūt nevarēja. Klāvs sastinga gaidās.

—       Tu tā esi, Kriste! — tēvs iesaucās, un Klāvs saklausīja viņa balsī šausmas.

—   Es, Klāva tēv! — bija dzirdama Kristes balss.

KlāVs gribēja pavērt istabas durvis un steigties pie Kristes, bet pusceļā apstājās — varbūt Kriste, tāpat kā tēvs, uzskata Klāvu par žāvētāju un pesteļnieku?

—       Vai esat kaut ko uzzinājuši par Klāvu? — Kriste jautāja, un viņas balsī bija izmisums.

—        Nē, neko neesam uzzinājuši! — Klāva tēvs atsaucās cieti. — Kur viņš palika, to no visiem murns vislabāk tev vajadzētu zināt.

—       Esmu izskrējusi visu Rīgu, viņu meklēdama, bet neko neesmu uzzinājusi, — Kriste atbildēja. — Neviens Klāva draugs nav viņu redzējis. Arī šeit, Daugavas krasta mājās, ir tāpat.

Meičas balsī ieskanējās pārmetuma rūgtums:

—       Viņi man neko negrib atbildēt. Viņi baidās no soda par draudzēšanos ar cilvēku, kas Rīgā atzīts par noziedznieku. Cilvēki ir bailīgi. Pāri mēram bailīgi.

—       Kuri tad ir tie drošie? — Klāva tēvs jautāja. — Varbūt tie, kas draudzējas ar burvjiem un sātanu? Ar elles spēkiem?

—       Arī jūs, Klāva tēv, runājat tāpat, kā runā šodien mācītāji visās Rīgas baznīcās: velns esot paglābis savu kalpu no taisnīga soda. Augstie kungi ir saniknoti, ka no viņu rokām pasprucis nāvei izraudzīts upuris.

—       Bet varbūt viņi runā patiesību? Dieva tā kunga patiesību?

—   Tas var būt tiesa, tēv, bet Klāvs mums tomēr bija labs dēls, — māte nelaimīga iekrita starpā.

—   Es jau tev sacīju — arī velns parādās ar gludenu un piemīlīgu ģīmi.

—   Klāva tēv, neaizmirstiet, ka jūs runājat par savu dēlu, — Kriste sacīja kā norādama. .

—   Viņš bija mans dēls, bet uzradās ragana un ar savām mākām viņu aizvilināja elles lielkungam, — Klāva tēvs sacīja skarbi. — Samusināja viņam prātu, un tagad man dēla vairs nav.

—   Kāda gan visā šai notikšanā daļa raganām? Klāvs ienīda tos pavēlētājus, kas nāk un iet pār mūsu Rīgu, un tādēļ …

—   Sī ragana esi tu, Kriste, — Kļava tēvs sacīja ar naidu un pārmetumu. — Tu, vienīgi tu!

Klāvs no jauna gribēja pavērt durvis un parādīties vecākiem un Kristei, sacīt, ka tā nav tiesa, bet viņš joprojām bija neziņā, kā izglābies sodam, un tāpēc nolēma paklausīties, ko Kriste atbildēs.

—   Tu esi viņu nobūrusi, — tēvs turpināja. — Tu viņu esi pazudinājusi. Vai tā nebiji tu, kas mudināji mūsu dēlu doties uz Rīgu un jaukties rīdzinieku ķīviņos, kam nav bijis ne sākuma, ne gala, kopš vien es dzīvoju šai pasaulē.

—   Jā, es to darīju! — Kriste atteica. — Ja tas saucams par raganas darbu, tad es esmu ragana.

—   Tu vēl dižojies ar savu nedarbu! Saki — kur viņš ir tagad?

—   Viņš ir izbēdzis karātavu valgam, — Kriste atbildēja sakaitināta un spītīga. — Vai nav vienalga, tēv, ar kāda spēka palīdzību viņš paglābies no nāves? Debesu vai elles?

—   Es arī tēvam tā teicu, — iekrita sarunā māte. — Tagad pastāv cerība, ka Klāvs ir dzīvs, un tikmēr, kamēr pastāv cerība, ļaunums šodien nav uzvarējis.

Bija jau iestājusies pilnīga tumsa un visapkārt nogūlis klusums. Bet tad neskaidri tālumā cēlās troksnis, tas kļuva arvien stiprāks. Klāvs pamanīja pa lodziņa mazo aci itin kā uguni nemierīgi pamirdzam. Mājai trokšņaini tuvojās ļaudis. Visskaļāk dzirdēja atskanam griezīgas sieviešu balsis.

Ļaužu bars, cik nojaušams, apstājās Klāva būdeles priekšā.

—   Pesteļu māja! — kāds saniknoti kliedza.

«Tas ir mūsu mācītājs,» Klāvs nodomāja. «Viņš atnācis karot ar elles lielkungu, kurš sagrābis, kā viņam šķiet, mani savos nagos.»

—  Pesteļu maja! Burvja māja! Sātana perēklis! — kliedza pūlī.

«Tur ir gandrīz tikai sieviešu balsis,» Klāvs sprieda. «Sievietes visvieglāk paklausa sprediķotājiem. Tas ir viņu dabā! Arī bērnus no tiem viņas dabū.»

—   Nāciet ārā, nešķīstie! Nāciet, lai redzam jūs vaigā!

Čīkstēja durvis.

«Tēvs dodas viņiem pretī,» Klāvs domās sekoja trokšņiem, kas ielauzās istabā; «Droši vien māte ir viņam līdzās. Bet ko dara Kriste?»

Kad tēvs, šķiet, bija būdas durvīs, balsu ņudzoņa pieauga spēkā, tad iestājās spējš klusums. Klāva tēvs runāja:

—   Es, Klāva tēvs, un, lūk, Klāva māte, esam gauži noskumuši par to, kas šodien Rīgā notika ar mūsu dēlu.

Klāvs gaidīja, ka ļaužu pūlis ar mācītāju priekšgalā lauzīsies iekšā mājā.

«Lai viņi nāk!» viņš domāja. «Es nebēgtu, pat ja varētu to izdarīt. Manis paša tēvs patlaban mani noliedz un māte stāv viņam blakus. Nedzird arī Kristi. Visi mani ir atdevuši velnam. Viņi visi sevi uzskata par dieva bērniem, kam tiesibas redzēt, kā līst manas asinis. Lai viņiem tiek šis prieks!»

Neviens tomēr pa durvīm iekšā nenāca. Mācītājs ļaudis bija atvedis, vienīgi lai izteiktu nicināšanu cilvēkam, kas pēkšņi izsprucis sodam. Ar paša nelabā, ar paša elles valdnieka gribu un māku.

Troksnis attālinājās, tēvs un māte atgriezās mājā. Viņi ilgi nerunāja, viņi laikam sēdēja pie virtuves galda un nezināja, kā dzīvot tālāk. Kriste nebija dzirdama. Pēdigi māte sacīja:

—   Iesim gulēt. Savu dēlu esam nolieguši un ar to savu dvēseli nodevuši pašam lielākajam sātanam.

Bija izklīduši rudens nakts mākoņi un pie debesīm parādījies mēness, mezdams spožu gaismas staru arī istabā, kur kā sastindzis stāvēja Klāvs. Viņš nepakustējās ari tad, kad dzirdēja tēvu nākam uz durvīm.

Kad durvis pavērās un tēvs gaismas staru apmirdzētu ieraudzīja dēlu, tēvs mēmās šausmās kāpās atpakaļ un viņa mute neatrada vārdus. Māte dēlā raudzījās kā brīnumā, un viņas lūpas čukstēja:

—   Dēliņ! Manu dēliņ! Tu esi atnācis, lai paskatītos uz mums, kādi mēs abi ar tēvu šovakar izskatāmies. Tu esi ieradies vai nu mūs sveicināt, vai tiesāt, bet es esmu priecīga, ka tevi redzu dzīvu šai dienā, kas mums visiem bijusi pati Jaunākā mūžā,

Jo ilgāk Lubānas pusē Jaunais Velns va|ojās svabadibā, jo nemierīgāks prāts viņam sametās.

«Tā vellata būs pārskaitusies līdz nāvei,» viņš domāja pie sevis īgnā nepatikā. «Viņa nenoticēs, ka tik ilgi esmu Mazuli meklējis.»

Kaut arī Jaunais Velns desmitiem reižu dienā raudzīja sev iestāstīt, kaf-viņam vienalga, «ko tā vecene brēc, ko saka», viņš tomēr zināja, ka galu galā atgriezīsies mājās, un tādā bridi ir labi, ja sievieša dusmība ir mazāka.

Jaunais Velns pameta Lubānas klānus un devās uz Rīgu, būdams joprojām drošā pārliecībā, ka Mazulis atrodas šai pilsētā.

Mazuli viņš sastapa itin drīz. Smalka cejotāja Izskatā Mazulis vingri so]oja kopā ar plecīgu vīru vadmalas drēbēs. Jaunais Velns pazina šo vīru — tas bija Pārcēlājs, vairākkārt redzēts jau tais gados, kad Jaunais Velns noņēmās ar priesteri Indriķi.

—   Tas ir lāga vīrs, šis Pārcēlājs, — Jaunais Velns sacīja dēfam, — bet tāds vientiesis, ka, labu gribēdams, strādā tieši velnam par prieku. Padomā — viņš nepierimdams pārcēlis pāri Daugavai arī visus neliešus, kas vien devušies uz Rīgu. Velns par to var būt priecīgs, bet vai tas ir godīgi?

—   Es arī esmu to ievērojis, — Mazulis apstiprināja. — Kā ceļa vadonis pa Rīgu man viņš tomēr bija visai noderīgs, tāpēc es turos ar viņu kopā.

—   Kur tu to lamzaku sastapi? Kā tu ar viņu sapinies?

—   Es Viņa sastapu viņpus upes. Es tobrīd nodomāju: šis vīrs redzējis1 dažādus ļaudis un visādus laikus pieredzējis, vJņš man varēs izskaidrot visu, ko es nesaprotu.

To sacīdams,. Mazulis pārmetoši paraudzījās uz tēvu, bet turpināja rāmu balsi, jo tēvu sakaitināt šajā brīdī viņš negribēja:

—   Es pats, tas jāatzīst, esmu tāds muļķis, itin kā būtu mucā' audzis un pa spundi barots.

—   Un viņš saka ne no šā, ne tā ar tevi, īstenu velna bērnu, runāt? — Jaunais Velns laida dēla pārmetumu gar ausīm.

—   Viņš nemaz nezina, no kādas sugas esmu. Pašā sākumā, velnu dzīdams, es pie viņa piegāju suņa izskatā, un tas bija gudri darīts — viņš nenojauta, kas esmu.

—   Diezin vai tā ir, mazais. Sis Pārcēlājs pieradis klusēt, un tas nudjen ir labāk nekā nevajadzīgi palaist muti.

Mutes palaišana ari velnam ir kaitīga. Bet tagad diezgan pļāpāts! Nāc mājās! Māte ir dusmīga kā elle.

—   Mammuks vienmēr atrod, par ko skaisties, — Mazulis atbildēja, draudzīgi tēvam ar aci pamirkšķinājis, — vienalga, vai sēdi mājās vai skraidi pa pasauli. Vai es neredzu, kā mammuks izrīkojas ar tevi?

—   Mātei tu esi par visiem mīļākais pasaulē. Viņa ir pie beigām aiz bailēm, ka ar tevi var notikt kāda nelaime.

—   Šobrīd mājās iet nevaru! Esmu iejaukts dažās notikšanās, un man jāzina, kā tās beigsies. Tu mātei izstāsti, ka man klājas labi. Pasaki viņai, ka es, kolīdz varēšu, vēja kājām steigšos uz Aizkraukli.

—   Paklau, mazais!…

—   Nē, nē. Mājās tu mani šai brīdī nedabūsi, uz to tu neceri.

—   Neaušojies!

—   Es nemaz neaušojos. Bet vectēvam tu pasaki, ka cilvēki viņam iznākuši brīnumjauki, tikai dažkārt mazliet nesaprotami.

—   Viņš arī saka, ka nevarot tos saprast.

—   Ko visu viņi nesadara! Dieva vārds! Neviena cita radība tā nedara kā viņi. Ja viens bezastainis nedara otram pa prātam, šis, ja ir spēkā stiprāks, tūdaļ rauga nepaklausīgo nomaitāt vai vismaz iesprostot un tai pašā laikā sit sev pa krūtīm un apzvēr, ka rīkojas hum … ham…

—   Humāni.

—   Jā, jā — humāni. Un spriež — kurš humāni nomaitāts un kurš nehumāni nomaitāts. Pat saprast nevar, ko tas nozīmē! Teiksim — kuru mušu es noriju humāni un kuru nehumāni un vai aprītā muša pat apzinās to lielo laimi, ka esmu viņu nolietājis humāni.

Jaunais Velns apskaitās un sacīja īgnās dusmās:

—- Kamdēļ tu esi pasācis nekam nevajadzīgu prātošanu? Tā tev laikam iedzimta no mana tēva, tava vectēva. Ne tavs tēvs, ne māte ar šo nejau.cību nenodarbojas. Bet mans tētuks — kā sāķa prātot par pasauli, ko pats savulaik kopā ar dievu uzmeistarojis, tā tagad vairs nesaprot, kā saka, ne rīta, ne vakara. Dienām dēd mākoņos vai akaču dziļumos — iegrimis melnā, ik dzīvai radībai kaitīgā grūtsirdībā. Sabojājis dzīvi sev un bojā to citiem! Nāc mājās!

—   Nē, dari, ko gribi, bet šai brīdī es mājās neiešu. Padomā pats! Manī taču arī mīt goda jūtas, pienākuma apziņa pret darbiem, ko esmu pasācis, un solījumiem, ko esmu devis. Mātei visu izstāsti, var gadīties, ka viņa mani sapratīs. Es šeit ne brīdi neblēņojos, bet kontaktējos ar cilvēkiem, es esmu komunikabls, un man ir savs tandēms. To visu nevar pēkšņi pārtraukt — var rasties stress gan viņiem, cilvēkiem, gan man, velna bērnam.

Jaunais Velns uzlūkoja Mazuli pārsteigumā un dusmās.

—   Ko tu… ko tu vāries, ka neko nevar saprast? It kā tu pēkšņi būtu aizmirsis mūsu, tas ir, velnu valodu.

—   Es neko nesaprotamu neesmu sacījis, — Mazulis tītinājās, tēvu tīšām kaitinādams. — Esmu velns tāpat kā tu, tikai jaunā kvalitātē, tā sakot. Tātad pastāsti mātei, ar kādiem darbiem šeit esmu aizņemts. Nomierini viņul Pastāsti, ka viņas dēls ir… jā, kā to saka?… fenomens — jauns, nekur neredzēts fenomens. Un ka man ir savs tandēms.

—   Paklau, Mazuli. Labāk būtu, ja tu par saviem darbiem mātei uzrakstītu. Es varu sajaukt, kurā kvalitātē tu esi, un tāpēc var gadīties, ka tu neesi feno… fenomens un māte ari būs jaunā kvalitātē, tas ir — vēl dusmīgāka nekā agrāk.

—   Uzrakstīt, tu saki?… To es nevaru izdarīt! Es nemaz neprotu rakstīt. Esmu tāds fenomens, kas neprot šo nelabo māku. Tā ir mana līdzšinējā kvalitāte.

—   Hm!„.

—   Tu pats gluži labi zini, ka ne tev, ne mammukam neizdevās man iemācīt šo ķeburības mākslu. Taisnību sakot, Aizkrauklē vien, diendienas nīkstot, man nemaz tā nebija vajadzīga.

Jaunā Velna acīs iezibējās pēkšņa iedoma: šis ir gadījums, kad Mazuli var piespiest izkļūt no analfabētisma.

—   Kauna lieta, ka pasaulē mājo velns, kas neprot rakstīt! Ja tu vēlies, tevi šai mākslā ielauzīšu viens divi. Nē, labāk tomēr nāc uz māju un izstāsti visu mātei, tā būs mierīgāk tev un man.

—   Nē, nē! Es raudzīšu pamācīties.

Tēvam par pārsteigumu Mazulim izrādījās īsii vērīga galva, un nebija trīsreiz gaisma aususi, kad Mazulis jau rakstīja bez lielākām pareizrakstības kļūdām un ar itin skaidru domu. Mazulis arī pats par to bija ļoti izbrīnījies. Viņš kļuva lepns.

—   Es tagad esmu iekļuvis vēl vienā jaunā kvalitātē! — viņš paziņoja.

—   Velnu rakstība ir viegla, pārsteidzoši viegla, jo mums rakstot nav jādomā, kā izlikties vai blēdīties, — Jaunais Velns dēlam skaidroja. — Mēs, velni, rakstām' tikai to, ko paši savām acīm esam redzējuši vai 'savām ausīm dzirdējuši, nāsīm saoduši vai ar mēli nomēģinājuši. Nekādas lielas gudrības taču nevajag, lai, kaut tikai mutē ieņēmis, tu pateiktu, vai tas tev gaumē vai ir izspļaujams. - — Nesaprotu, kāpēc tu runā tik gudri! No taviem vārdiem noprotu, ka bezastaiņiem rakstīt iemācīties ir grūti.

—   Jā, cilvēkiem rakstīšana ir viena no grūtākajām padarīšanām, ar kādām viņiem dzīvē jāsastopas. To pieredzēju pats savām acīm.

Jaunais Velns atcerējās priesteri Indriķi — kā šis priesteris mācījās rakstīt hroniku. Jaunais Velns nenocietās un aizklīda atmiņās:

—   Kārnais priesteris gandrīz galu dabūja, līdz iemācījās rakstīt tā, ka bīskaps bija apmierināts. Tas notika šepat Rīgā, toreiz tevis vēl nemaz nebija pasaulē, bet šī jau bija visādu blēžnieku pulcēšanās vieta. Toreiz es tāpat negribēju no Rigas projām doties, kā tagad negribi tu. Ak, es biju pilns visādu niķu un stiķu un šo priesteri Indriķi visādi āzēju. Tie bija jauki brīži. Tēvs un māte mani gaidīja mājās Kangaru kalnos, bet man gribējās un gribējās noņemties ar šo vientiesi Indriķi. Viņam vajadzēja iemācīties nepatiesību uzrakstīt tā, lai viņa kungs un pavēlnieks visu pieņemtu kā patiesību. Tas nebija viegli.

Jaunais Velns spēji pieklusa, raudzījās uz dēlu stingrām acīm un tad sacīja brīdinoši:

—   Tā tu nedari, Mazuli, kā darīja šis Indriķis! Tad māte neko patiesu neuzzinās par tavu dzīvošanu šai pilsētā, kas patlaban ir pilna karavīru un mutuļo kā purva akacis pavasarī. Raksti patiesību! Tikai patiesību! Nu jau sen pasaules gaitas pārtraucis priesteris Indriķis, tāpat arī bīskaps, no kura viņš tik ļoti baidījās, ka kļuva par patiesības pār- grozītāju. Ir pāgājuši daži nieka gadsimti, un kam nu vajadzīgas viņu pūles, viņu sviedri un cenšanās. Ikviens, kas šodien lasa viņu sastrādāto, tūlīt nodomā: patērēts daudz pūliņu, tomēr šī grāmata smird. Smird pēc meliem, un es tev sacīšu, Mazuli, — šī ir tāda smaka, kas neiepriecina pat velna nāsis. Grāmatā ierakstītie meli smird ilgāk, nekā dzīvo pats cilvēks, kas grāmatu pasaulē palaidis.

Mazulis garlaikojās. Kāda viņam daļa, ka jau pirms viņa dzimšanas kāds priesteris un kāds bīskaps blēžojušies! Kad tēvs, atmiņās iegrimis, apklusa, Mazulis steidza atgādināt:

—   Tagad tu, tētuk, vari doties pie mammuka bez baiļošanās. Izstāsti visu un pēc kāda laika atnāc uz Rīgu, lai tev varu iedot savus aprakstījumus.

Mazulis nenocietās un bezkaunīgi piebilda:

—       Pa ceļam uz mājām padomā, ko tu mammukam stāstīsi, kur notērēji tās dienas, pirms devies uz Rīgu sameklēt mani.

Jaunais Velns sadrūma. Ak, viņš labprāt vēl paliktu Rīgā. Paklaiņotu pa vietām, kur kādreiz gājis un rīkojies. Diezin vai skurstenis, pa kuru viņš ieradās priestera Indriķa cellē, vēl saglabājies? Vai nevajadzētu pielikt piemiņas zīmi: šai namā tādā un tādā gadā velns pa skursteni vairākkārt apciemojis hroniku sacerētāju Indriķi.

Jā, bezgala jauki būtu vēl pakavēties šai pilsētā! Bet vai tā paragana Aizkrauklē šīs patiesās ilgas varēja saprast? Nē, nudien jāsaņemas un kādā stundā jāsaka viņai ardievas uz visiem laikiem. Mātei simtreiz taisnība — vecs meitietis

agri vai vēlu pasaulei kļūst par smagu krustu.

* * *

Kad Klāvs atvēra acis, viņš nekādi nevarēja attapt, kur atrodas. Virs viņa augstā tālumā jaudās palsa gaisma, bet ap viņu bija staru strēlēm caurdurta tumsa. Pirmajā brīdī Klāvam likās, ka viņš atrodas nometnē — aplokā, nāves aplokā, bet, kad viņš ieklausījās, nejauta nevienu sev līdzās, nedzirdēja nedz guļošo, nedz nomodā esošo vaidus. Nebija arī briesmīgās smirdoņas, kas ne brīdi neatkāpās no aploka.

Beidzot viņš atjēdzās — viņš taču tika izvests no aploka, viņš bija gribēts pakārt, bet dīvainā kārtā izglābies. Visu- pēdīgi Klāvs skaidri atcerējās: viņš bija atgriezies savās mājās un tur noticis pats briesmīgākais — viņu uzskatīja par cilvēku, kas kalpo sātanam. Tiesa, viņš pats nesaprata, kā nozudis no Rīgas tieši tai brīdī, kad viņam mauca cilpu kaklā, bet ka viņš jelkad dzīvē būtu gājis vienu ceļu ar nelabo ,.. nē, nekad viņš to nav darījis. Labākajā gadījumā velns šais dienās viņam bija uzmācies, un tāpēc viss noticis tik nesaprotami… Nē, ar velnu viņš nekad nav gājis vienu ceļu.

— Kam tu izliecies? Kam blēžojies? — viņam blakus ierunājās rāma balss ar nelielu pārmetumu, pat izbrīnu noskaņā.

Klāvs pagrieza galvu uz runātāja pusi — uz celma sēdēja jauns cilvēks ceļotāja ģērbā, spieķīti rokā un vērīgi skatījās Klāvā.

Tikai tagad Klāvs saprata, kur viņš atrodas, — viņš bija mežā, meža biezoknī. Viņš pat atcerējās, kā šeit nokļuvis. Viņš bija atstājis vecāku būdu, kad saprata, ka no viņa tēvs un ciemata ļaudis baidās kā no velna rokaspuiša, kā no ļauna burvja un pesteļnieka. Viņš tur bija sajuties nicinā- maks nekā aplokā, kur apkart atradās tādi paši nelaimīgie kā viņš pats.

—   Es apce|oju pasauli, un ir sagadījies tā, ka biju Rīgā tai stundā, kad tevi pēc tiesas un taisnības vajadzēja pakārt. Vismaz pēc tās tiesas un taisnibas, kas patlaban ir spēkā Rīgā, — svešinieks sacīja. Viņš gaidīja, ko Klāvs atbildēs, bet, tā kā Klāvs klusēja, svešais turpināja:

—   īsteni pasaulē taisnības un patiesības ir tikpat daudz, cik cilvēku. Viņi visi reizēm it kā meklē kopīgo patiesību, bet tā ir tikai blēņošanās. Kopīgās patiesības nemaz nav, jo katrs grib par tādu pasludināt savu patiesību. Kādā reizē viss nokārtojas, bet tikai uz zināmu laiku: stiprais uzspiež vājajam savu patiesību un to pasludina par kopīgo patiesību. Vai tu redzi, cik veikli tiek nostrādāts un pie tam atklāti, visu acu priekšā?

Klāvs lāgā neklausījās svešajā. Viņu nomāca sava rūpe: ko viņam darīt tālāk? Kur iet? Ko iesākt? Jeb varbūt viņš pasaulei kļuvis lieks? Kļuvis par nelaimi, par sērgu, no kuras briesmās ir visi un gaida, kad tā pāries?

—   Arī es lūkoju uzminēt, kas tevi glāba, — svešais ceļotājs runāja draudzīgi. — Visu apsverot, nav pat divu domu: tevi izglāba velns jeb — kā tagad jaunmodes mutes saka — sātans. Kāpēc tu nepatikā šķobi ģīmi? Patiesībai vienmēr jāskatās acīs. Vismaz goda ļaudīm tas jādara. Velns, sātans — kas īsti viņš ir? Velns ir mūžīgā sacelšanās pret to, kas vispārībā atzīts par godājamu un labu, bet īsteni tāds nemaz nav. Kad godīgums nodeldēts līdz nelietībai un tomēr visi — sacīsim precīzāk, gandrīz visi — jūtas omulīgi un labi, tad nāk sātans un sēj nemieru. Kādu nemieru? Ka tas, kas saucas tikums, ir netikums. Ka tas, kas aiz ierastības tiek dēvēts par taisnīgumu un patiesību, ir netaisnība un nepatiesība. Tu biji kopā ar vīriem, kas sacēlās pret pie- glaimību Rīgas dažādajiem kungiem, tāpēc tevi neizglāba neviens cits kā vien pats īstākais velns. Tāpēc saprotams, kāpēc no tevis baidījās tavs apjukušais tēvs un tava ciemata ļaudis. Uz māti — kā lai saka? — uz māti tu ļaunu prātu neturi. Visām mātēm — pat velna mātēm — ir sava domāšana, tāda domāšana, kurai velns netiek klāt. Ari tavai mātei. Kas ir sāpēs pasaulē laists un izauklēts, to sirds ari melnākajā nestundā paturēs par savu un akmeni virsū nemetīs. Tātad tagad tu esi velna bērns, nekārtības cēlājs. Kādēļ tu gribi aizliegties un raudzīt novērsties no tā, kas tev tabu darījis un kam tu kalpo? Tu esi uzsācis jaunu gaitu, Ej tālāk pa ceļu, kuru esi izvēlējiesl

Klāvs gulēja pie zemes un nesaprata, vai viņš, saldams un rudens miklumu juzdams, murgo vai viss, ko viņš skata un sajūt, ir īstenība. Vai viņš ir nelabā gūstā? Bet, ja velns ir sacelšanās pret nelietību, tad viņš grib būt pats īstākais velns. Jā… tomēr, tomēr! Velnu Velns.

—   Piecelies! — sacīja svešais ceļotājs mierīgu balsi. — Celies un ej uz pilsētu, kas saucas Rīga, — tur stāvi un krīti par to, kas dārgs tavai sirdij! Stundas rit, un drīz varbūt būs par vēlu. Tad var notikties, ka tu ierodies brīdī, kad visi jau ir pie zemes un vairs nav neviena, ko līdzi paņemt nākamajām dienām.

Klāvs mulsi paklausīja. Viņš ies uz Rīgu! Ies! Kaut arī viņš būtu sapinies ar pašu nelabo. Ar nekārtības cēlāju tad, kad tiek prasīts miers un kārtība. Ko vērts miers, ko vērta kārtība, ja viss dibināts uz cilvēku sāpēm un netaisnību?

Viņš, Klāvs, ir velns, velna bērns, viņš ies un rīkosies, kā velna bērnam pienākas. Smirdīgais aploks viņu nav nobaidījis! …

* * *

Klāvs mitinājās Rīgā, pilsētā, kas šais gados dzīvoja netikli, jo pieņēma ar cienastiem visus kungus, kas vien pār to uzmetās.

Klāvs uzmeklēja senus draugus. Tik senus, ka viņi nekļuva nemierīgi, kad Klāvs sacīja, ka viņš ticis pieskaitīts nelabā kalpiem.

—   Mēs dzirdam, ko par tevi runā. Jo īpaši mācītāji un Rīgas rāte. Cilvēku mutes sarunā ir labu, ir ļaunu. Ar nelietību šī pilsēta šais gados apaug arvien vairāk. Rīgas rāte nīst mūs, kas esam šeit dzīvojuši, kamēr vien šī zeme pastāv. Mēs esam ar tevi, Klāv.

Klāvs gāja un rīkojās, un sajutās, itin kā dzīvotu ārpus laba un ļauna.

«Es neesmu cilvēks. No cilvēku vidus mani izraidīja pat paša tēvs,» viņš sprieda ar drūmu mieru. «Es esmu velns, un kā velnam man jārīkojas. Es esmu pret pazemošanos nelietīgu kungu priekšā. Tātad — es esmu dieva ienaidnieks, esmu velna bērns, jo esmu tas, kas sacēlies pret dieva nolikto kārtību.»

Klāvs reizēm satika svešo zemju apceļotāju.

—   Jūs vēl arvien šepat Rīgā? — Klāvs jautāja.

—   Esmu mazliet iestidzis dažādās darīšanās, — Ceļotājs attrauca acīmredzot nepatikā, ka ir uzrunāts. — Rīga ir skaista pilsēta, no tās nevienam negribas projām doties. Ar mani ir tāpat.

—   Es laikam patiešām esmu v.elns, — Klāvs sacīja. — Ja ne tieši velns, tad vismaz velna kalps katrā ziņā.

—   Tu redz, kā! — Ce|otājs izsaucās. — Es toreiz — tai mežā pie Rigas — tikai mazliet pajokoju. Jūs, kā redzams, manus vārdus esat ņēmis par pilnu. Tā ir bijusi vieglprātība. Nevienam neklājas nejauši dzirdētus vārdus tūdaļ ievērot un uz tiem dibināt savu dzīvi.

—   Es esmu velns! — noteikti sacīja Klāvs. — Esmu nostājies pret to, kas visapkārt tiek daudzināts kā labs un mūžu mūžos godājams.

—   Vai jums pietiks spēka tik smagam darbam? — jautāja Ceļotājs ar šaubām un līdzjūtību. — Man nav zināms, kāds krusts uzlikts velnam, bet, ja velna pienākums ir šādā reizē stāt pretī ierastībai, kas ir liela un plata visapkārt, tad jums turpmāk nebūs viegls mūžs. Man pat vedas domāt, ka velna mūžs ir pats grūtākais mūžs, kādu vien varam iedomāties zem šīs saules, kuru aiz zināmas vienpusības dēvē par dieva pasauli.

—   To es zinu, tomēr nebaidos par savu mūžu, — Klāvs atsacīja.

Viņš devās uz rātslaukumu, kur bija sapulcējies daudz rīdzinieku, lai noklausītos kārtējo ziņojumu par to, ko viņi ar šo dienu nedrīkstēs turpmāk darīt. Lai vairotu stiprumu šai pilsētai un savai krietnībai.

—   Drīz pienāks diena, kad mēs pat dvašu krūtīs ievilkt vairs nedrīkstēsim bez rātskungu atļaujas, — sacīja Klāvs. Tas derēs lieti mūsu krietnībai, un rātskungi būs priecīgi par paklausīgajiem.

Kad ļaudis šos vārdus dzirdēja, viena daļa atgāja no Klāva nostāk, bet bija arī tādi, kas pienāca viņam tuvāk.

—   Tagad notiek tā: ko iekarotāji grib, to rāte mierīgu prātu nolemj, — pienākušie sacīja. — Rāte savu izrīcību sauc par saprātību, par nepieciešamību, kam patiesīguma cena. Kas gan pasaulē ir nekrietnība, ja ne mūsu kungu izdarīšanās?

—  Vajag viņus vērtēt pēc viņu darbiem, ne pēc vārdiem, — atsacīja Klāvs. — Vārdus tērēt prot pat pēdējais muļķis, īstā vīra valoda ir darbi.

—r Viņi nedara neko, viņi tērē vienīgi vārdus. Un pat vārdus neatrod paši — viņi tikai atkārto to, kas ir kaut kur jau sacīts. Viņi apkauno ne vien darbus, bet ari valodu, ko cilvēki lieto un kas cilvēkiem dota, lai runātu patiesību.

—   Bet kur lai mēs paliekam un ko lai darām šai laikā, kad rātē sēž iztapoņas, kam nerūp zemes liktenis? — jautāja citi.

Klāvs drūmi raudzījās runātājos. Viņš sajutās kā sātans, kam jāsaceļ ļaudis uz nemieru. Viņš sacīja:

—   Rīgā ir kalēju meistari. Viņi prot nokalt labus zobenus. Zobeniem vajag vīrus, tad zobens kļūs par taisnības kareivi. Taisnības kareivis nebaidās tās netaisnības, pret kuru viņam jādodas cīņā, lai aizstāvētu cilvēkus, kuru rokās nav zobena.

—   Sis cīniņš ir nāve. Pretinieku puse apbruņota simtkārt stiprāk.

—   Viņu zobeni ir gan simtkārt stiprāki, tikai ne viņu sirdis.

No Klāva aizgāja daļa no tiem, kas bija pie viņa pulcējušies, viņa pulciņš palika mazāks, un Klāvs sacīja:

—   Es palikšu stiprs savā pārliecībā arī tad, kad ar mani būs kaut viens no jūsu pulka. Ir jābūt kādam sākumam, ciešam un stipram, tad būs arī turpinājums, un pēcāk būs par to prieks visiem.

Klāvs tagad lepojās ar to, ka viņa dvēsele pieder velnam.

«Velns — tā ir mūžīga neapmierinātība ar esošo,» viņš kārtējo reizi sprieda. «Ja no pasaules padzītu velnu, tad būtu padzīta arī dzīvība. Bet kas gan būtu pasaule bez dzīvības!»

* * *

Jaunais Velns ieradās pie sava dēla itin drīz.

—   Esmu gandrīz nobeigts! — viņš sacīja dēlam pavisam sašļucis. — Tava māte mani tirda katru dienu: tu nemaz mūsu dēlu nesameklēji, tu blandījies pa pasauli, un tagad es nezinu, vai mans dēls ir dzīvs vai miris. Dod kādu sasolītā raksta gabalu, lai man par tevi ir liecība, citādi mājās nedrīkstu rādīties.

—   Mammuks ir mammuks, — Mazulis noteica itin priecīgs. — Dažas rindas esmu uzrakstījis, še, ņem! Tas tev būs tikpat kā attaisnošanās raksts, un esmu priecīgs, ka varu tev izlīdzēt šai nepatīkamajā reizē.

Jaunais Velns paņēma Mazuļa dotās stērbeles un steidza atpakaļ uz Aizkraukli, ne vārda tuvāk ar dēlu nepārmijis.

—   Te ir tie rakstījumi, — Aizkrauklē viņš sacīja Nesie- vai. — Tagad tu pati vari pārliecināties, ka neesmu melojis ne zilbītes.

—   Ticēšu nu gan tev par baitu spļāvienu! — Nesieva nicīgi pasmējās, — Lasi priekšā! Kam man ir vīrs, ja man jālasa pašai?

Jaunais Velns lasīja:

«Mīļo māmulīt!

Raksta Tavs dēliņš, pilns sāpju grūtuma, jo viņš savu māmulīti nav redzējis tik sen, tik sen. Nemaz nevaru saprast, kā šīs garās dienas esmu izturējis, tik ļoti ilgojos pēc Tevis.»

—   Nelasi tik gaudulīgi! Man sirds kāpj pa muti ārā. — Jaunā Velna Nesieva sacīja ar asarām balsī. — Ak tu, nabadziņš! Ak tu, nabadziņš!

Jaunais Velns nošķobīja lūpas un lasīja tālāk:

«Es zinu, ka esmu pret saviem mīļajiem vecākiem nogrēkojies, un par to mana sirds mirkst rūgtuma asarās. Citreiz tā nedarīšu. Nekad paslepus neaiziešu no mājām, atstādams savu māmulīti un tētuku melnā neziņā. Piedod savam dēliņam, mīļo māmulīt! Bet uz mājām atpakaļ doties patlaban nevaru. Esmu šeit gluži neviļus sācis strādāt, un savu darbu pēkšņi pamest būtu kauns un grēks. Es negribu, lai pasaule uz rriāni skatītos kā uz dīkdieni un niekkalbi, kā uz radījumu, kuru ne tēvs, ne māte nav pratuši godam audzināt. Negribu Tev pāri darīt, māmulīt, tāpēc palikšu Rīgā vēl kādu laiciņu. Tagad jābeidz rakstīt, jo man jāsteidzas, lai satiktu kādu vīru, kuram gribu nodarīt tik daudz ļauna, cik to īstanr velnam pieklājas darīt. Es negribu, lai pasaulē sāktu •. runāt, ka Jūs, mani mīļie vecāki, būtu mani slikti audzinājuši.

Jūsu dēliņš, Jūsu Mazulītis.»

Mazuļa māte apraudājās.

—   Lai viņš padzīvo pa Rīgu, mūsu Mazulis! Viņš raksta tik jaukas vēstules. Mājās dzīvodams, viņš man nekad tik labus vārdus nepasacītu. Ak tu, manu dēliņ, manu nabadziņ! . Tec, tēt, uri aiznes viņam kādu gardumu. Man te, vācelē, ir trīs krietni izžāvēti rupuči, aiznes tos viņam!

Jaunais Velns nelikās lūgties un viens divi bija Rīgā.

—   Tava vēstule bija ļoti laba. Māte raudāja, kad lasīju priekšā. Uzraksti vēl kādas — tikpat labas. Tajās ir tāds jaukums,.kas velnenēm tīk.

—   Atkal rakstīt? Ko lai rakstu? Es nevaru sēdēt šeit Rīgā un tikai rakstīt un rakstīt.

—   Uzraksti gan, dēls, — Jaunais Velns lūdza.

—   Nu labi, labi, — Mazulis norūca un sameklēja rakstāmos daiktus.

«Rupuči bija ļoti gardi,» Mazulis rakstīja, «Tajos sajutu Tavu mīlestību, kādu esmu saņēmis no Tevis, kopš vien atceros sevi dzīvojam pasaulē.

Tavs Mazulis.»

Jaunais Velns ieskatījās dēla rakstījumā, un viņam mute pavērās plata.

—   Nu, vai zinil — viņš norūca un bija projām.

Mazulis šai brīdī patiešām bija nevaļīgs. Viņš steidza sameklēt Klāvu.

, * * *

Klāvs joprojām sajutās elles valdnieka sātana varā — viņam ar katru dienu šķita netaisnāka tā taisnība, ko sludināja mācītāji, prasīja rāte un bruņās tērptais vīrs, kas pavēlēja pulkiem, kuri bija aplenkuši Rīgu.

—       Viņi domā tikai par savu ādu un par savu vēderu. Lai allaž āda būtu vesela un vēders pilns. Par mums, kas brauc zvejot Daugavā vai jūrā, viņi nedomā. Viņi nedomā ari par tiem, kas izkrauj un iekrauj preces kuģos, mūrē mājas un bruģē ielas. Ja viņi nedomā par mums, tad mums jādomā pašiem par sevi.

Tā Klāvs runāja ar Daugavas zvejniekiem. Tie Klāvam pastāstīja, ko viņa tēvs sacijis:

—       Man dēla vairs nav. Tas ir sātans, kas pieņēmis mana dēla izskatu, lai jūs musinātu un man un mātei sirdi darītu smagu.

Māte sacījusi:

—       Tev, tēv, varbūt, taisnība, bet mūsu dēls viņš ir. Tas ir tas pats, ko esmu devusi pasaulei un kas zīda manu krūti.

Es redzu, ka arī tevi sātans rauga samaitāt, māt — tēvs dusmās uzbrēcis sievai.

Klāvs sacīja:

—       Es esmu velna bērns, jo mans tēvs noliedz mani. Esmu velna kalps, jo nīstu un nicinu tos, kas aplenc Rīgu vai sēž Rīgas rātē. Lai slavēts velns ellē! Lai slavēta viņa vara'

Mazulim tādi vārdi patika, un viņš priekā berzēja rokas

«Velns vienmēr ir tai pusē, kas nav mierā ar kārtību un patiesību, kāda pasaulē nostiprinājusies. Velns ir pret Rīgai

rāti un tiem vīriem, kas grib iekarot Rīgu.»

* * *

Vēlā nakts stundā Klāvs devās uz namu, kurā slepus bij. apmeties, lai viņu nepārsteigtu varas kalpi. Tuvojoties var tiem, viņš redzēja pie tiem stāvam kādu sievieti. Klāvu ieraudzijuši, viņa steidzās tam klāt un, drošu, bet lūdzošu skatienu Klāvā raudzīdamās, sacīja:

—   Es atnācu pie tevis, lai nekad vairs neietu projām.

Tā bija Kriste.

Klāvs samulsa. Viņš nezināja, vai priecāties vai raisīties no Kristes vajā.

—   Tu no manis aizbēgi, kā no sātana kalpībā iekļuvuša, — viņš sacīja. — Tolaik es nekalpoju sātanam, tagad to daru. Tu vari krist smagā sodā, ar mani satikdamās. Tu vari pazudināt savu dvēseli.

—   Esmu par to domājusi. Domājusi garas dienas un naktis cauri, — Kriste atbildēja. — Savu domu esmu izdomājusi. Dvēseli pazudina tas cilvēks, kas noliedz savu mīlestību aiz bailēm par paša ādu. Nerunāsim tālāk par to, ja tu vari man piedot, nedzen mani projām, Jauj man būt kopa ar tevi.

Klāva sirds sāka straujāk pukstēt aiz prieka, viņš nespēja bilst ne vārda, tikai viņa rokas tiecās pretī Kristei.

Bet nākamajās dienās viņa dvēselē ienāca bailes — vai viņš drīkst Kristi pakļaut tām pašām briesmām, kādas stāvēja pār viņa dzīvi? Vai tas cilvēks, pie kura sirds pieķērusies, pirmām kārtām nav jāsargā no pasaules ļauna? Un tad Klāvs sāka šaubīties pats par sevi: vai viņš īsteni ir sātana kalps, ja viņa dvēselē spēj iemājot bailes un rūpes par cita cilvēka dzīvību?

* * *

Mazulis rakstīja mātei:

«Velns esot radīts, lai pasaulē būtu vairāk juku un nekārtību, vairāk nelabā nekā labā. Šajos jautājumos tomēr ir arī lieli grūtumi. Jo ilgāk es Rīgā nomaisos, jo neskaidrāk saprotu, kas ir ļauns un kas labs. Lai Tu mani, māmulīt, saprastu, raudzīšu pastāstīt par dažiem Rīgas notikumiem.

Par to, kam kļūt par Rīgas kungu, plēšas savā starpā divas varas, kuru sākumi meklējami nevis šajā zemē, bet kaut kur tālumā, — vieni karotāji nāk pat pāri lielajam ūdenim, ko cilvēki sauc par jūru, otri — no dienvidiem, kur vasaras esot garākas nekā pie mums. Katra no šīm varām skaļu muti apgalvo, ka tai vienīgajai ir tiesības būt par kungiem šajā pilsētā un viss cits nāk no ļauna — no mums, no velniem. Tad nu Tu sapratīsi, māmulīt, ka vismaz viena no šim varām melo, ir nelietīga, bet kura? Ir pat vēl ļaunāk — šīs varas, iespējams, nelietīgas ir abas. Tā mani mudina domāt, lūk, šāds atgadījums, f iktenim labpaticies, ka šeit Rīgā esmu sapazinies ar kadu jaunekli, Klāvu vārdā. Klāvs ir kāda Daugavas zvejnieka dēls. Sis jauneklis rauga sacelt Rigā un tās pievārtē nemieru un jukas, tāpēc esmu raudzījis viņu atbalstīt, jo esmu velns un man jārauga, lai šai pilsētā nemie- rību būtu vairāk. So jaunekli es pacēlu gaisā un izglābu no karātavām, kuras viņam bija nolēmuši Rīgas pašreizējie valdītāji. Tu vari iedomāt, kāds apjukums izcēlās Rīgas kungos un jo sevišķi tajos, ko šeit dēvē par dvēseļu ganiem! Tagad jo gaiši izpaužas, cik viltīgi un izmanīgi rīkojas Rīgas kungi. Viņi patlaban visās malās daudzina, ka Klāvs jau sen esot biedrojies ar sātanu (tā viņi savā muļķībā sauc velnus) un tāpēc sātans savu uzticamo draugu Klāvu paglābis no soda. Vai tā nav bezkaunība, kas tiek palaista pasaulē, lai šo jaunekli apmelotu? Klāvs līdz šai dienai neko nezina par mani, viņa liktenī iejaucos tikai tādēļ, ka pagalam pretīgi rīkojās kāds karavīru patruļas priekšnieks ar stāvām ūsām un es šim lielību gailim gribēju sariebt.

Es biju gudri izdarījis, Klāvu izglābdams no cilpas, jo tūdaļ sajukumi un aplamības pārvēlās pāri Rīgai kā viļņu vilnis. No šī Klāva novērsās tēvs, novērsās viņa līgava, asaras lēja māte, un Klāvs bija spiests pamest savus tuviniekus. Palūk, cik daudz tavs Mazulis izdarījis! Esmu rīkojies tieši tā, kā īstam velnam jārīkojas. Tagad Klāvs pulcē sev draudzīgus vīrus, lai stātos pretī vai vismaz kaitētu varai, kas patlaban ir Rīgā. Nevaru vien nobrīnīties, kā mūsu vectētiņam izdevies radīt tādu ērmu kā šo divkājaini, kas tiek dēvēts par cilvēku. Viņi staigā pilni iedomības, uzskatīdami, ka ir pāri visām radībām, bet tā ir viņu aprobežotība, jo nudien neviena cita radība tik ļoti nealkst iznīcināt pati savu dzimumu kā šie divkājaini, kam nav pat astes kā visai godīgai radībai. Vai tas nav savādi?

Es vēl kādu laiku palikšu Rīgā. Klāva brūte tagad ir pie viņa, viņi salabuši, patlaban mans uzdevums ir viņu prātus tā sagriezt, ka viņi jo drīz nebūs paši ar sevi mierā. Tu jau zini, ka tur, kur ir velns, ir arī dzīvība, visādas notikšanas, un tas man sagādā daudz prieka.

Atā, māmulīt! Es ļoti ilgojos būt pie Tevis, bet patlaban nevaru Rīgu atstāt. Tas, kas sācis kontaktēties ar pasauli, nekad nav brīvs no tās. Tā uzliek pienākumus, kas var būt gan smagi, bet kurus tomēr nedrīkst vieglprātīgi kādā brīdī atmest un nepildīt. Man allaž jāatceras, ka tagad esmu nokļuvis jaunā kvalitātē un esmu varbūt pat uzskatāms par fenomenu.

Pasveicini tētuku! Tikai tālumā, viens pats dzīvodams, īsti

saprotu, cik arī viņš ir mīļš un cik labi viņš pret mani iz turējies un izturas.

Jūsu Mazulis.»

—       Ko tu sacīsi par to palaidni? — Nesieva dusmīgi jautāja, bet Jaunais Velns juta, ka šīs dusmas nav īstas.

—       Mūsu Mazulis ilgojas pēc mums, — Jaunais Velns, kā viņam pašam šķita, atbildēja visgudri.

—        Ne par to es jautāju! — Nesieva attrauca. — No visa viņa garā rakstījuma es ar sāpēm sirdī noprotu, ka mūsu dēlam pilnīgi tava daba. Viņš grib blandīties pa pasauli un tāpēc sagudro dažādas izrunas. Kam viņam vajag pīties ar to Klāvu? Kāpēc Klāvu nevarēja pakārt? Kāda nelaime tādēļ būtu notikusi?

—       Tev itin kā būtu taisnība, bet… Kā to lai pasaka? Velns tāpēc vien dzīvo pasaulē, lai saceltu jukšanas. Tāpēc velns nedrīkst visu mūžu pavadīt savas mājas aizkrāsnē..

—        Beidz runāt tukšu! Tagad tu atkal gudro, kā tikt iz manīgi no mājas projām. Ak tu krusts, ak bēdas! Bija man ar tevi sapīties! Mans mūžs būtu pavisam citāds, ja tu to reiz — tai slapjdraņķa stundā — nebūtu ieklunkurojis Aizkrauklē! …

—       Ja es nebūtu pa pasauli staigājis, tad nemaz Aizkrauklē nebūtu nonācis. Tad mēs nemaz nebūtu satikušies

—       Ak, tas tev būtu paticis gan! Es jau zinu, ka tu gribi mani pamest. Pamest vienu ar mazu bērnu! Bet i nedomā! Kamēr es būšu pie dzīvības, tas nenotiks! Kāpēc lai es viena audzinātu tavu bērnu?

—       Tādas domas man nekad nav prātā nākušas. Es vienmēr esmu atgriezies mājās, lai arī cik tālu būtu aizgājis pasaulē. Pat no Ekūžkalna un Slampes esmu atgriezies šeit Aizkrauklē!

—        I nerunā, lai mani nenokaitinātu! Tev tik mīļš dēls — asaras spiežas acīs, klausoties, cik labās domās viņš ir pat par tevi, — un tu!… Bet paklau! — to, ko viņš sarakstījis, es visu lāgā nesaprotu. Viņš sācis kon … kon …

—   Kontaktēties.

—       Tas nozīmētu, ka viņš būtu sācis ar kādu sievišķi — kā to lai saka? … Ko var zināt? Mūsu laikos visādas ne- krietneles stāv kā ceļa stabi.

—       Es arī šo vārdu lāgā nesaprotu. Te var būt tēmēts uz kādu meitieti, bet varbūt arī ne.

—   Kad nākamreiz Mazuli sastapsi, raugi izdibināti

—   Es tūlīt varu doties pie viņa …

—   Kā tad! I nemēģini!

Līdz ar vasaru kaujas par Rīgu atsākās ar jaunu spēku

Mazulis reizēm rītausmu sagaidīja Daugavas malā pie Pārcēlāja.

—   Kā redzams, darba tev netrūkst.

—   Man nekad mūžā darba nav trūcis. Bet, kad zemē drasē karapulki, tad dažudien atelpas nav pat ne uz īsāko brīdi.

—   Kas tagad brauc pāri?

—   Rīgā grib tikt tie, kas nāk no tās puses, kur dienas vidū atrodas saule. Sakši, po]i… vai kā citādi viņus sauc. Bet Rīgā, kā zini, ir jau aizjūrnieki.

—   Tātad tagad tu cel pāri tos dienvidniekus? Vai viņiem katrā ziņā jānokļūst Rīgā?

—   Pēc visām viņu priekšnieku pavēlēm — katrā ziņā. Viņi nedrīkst neizpildīt šīs pavēles. Viņi var zaudēt dzīvību, ja šīs pavēles neizpildīs. Ja viņi netiktu pāri, šo vīru dzīvības tad būtu uz manas sirdsapziņas. Par to, ka nav bijuši pat līdz Rīgas mūriem, šie vīri tiktu sodīti, bet kara laikā, kā tu pats tagad jau saproti, dzīvība ir lēta.

«Pārcēlājs ir mans sabiedrotais,» nodomāja Mazulis, «bet man pat nav prieka par to. Ja kāds vīrs laiž zemē katru, kas vien grib tajā ienākt, tad tas ir īstens mūsu sadraudzes kalps. Katrā ziņā Pārcēlājs ir mana tēva kalps. Vai arī vectēva? Par to nevaru būt tik drošs. Vectēvam šķiet, ka viņš kopā ar dievu taisīja Zemi apdzīvošanai, nevis tās iekarošanai.»

Drīz arvien ciešāk Mazulim likās, ka viņa vectēvs Zemi taisījis visiem putniem un zvēriem un tādiem cilvēkiem, kāds bija Klāvs un tie, ar kuriem viņš draudzējās un kurus pulcināja ap sevi.

«Vai nav savādi: man kā velnam vajadzētu būt kopā ar šiem atnācējiem, ar šiem sakšiem un zviedriem, kas plēšas par Rīgu, bet mana sirds tomēr iet kopā ar Klāvu un viņa draugiem. Vai es pat esmu īsts velns, ja manās krūtīs mājo tāda sajukšana?»

Mazulis gribēja par savu nemieru pastāstīt tēvam, bet, kad tēvs bija Rīgā, Mazulis tomēr klusēja.

«Tēvs mani nesaprastu,» Mazulis klusībā sprieda. «Varbūt vectēvs.»

Kādā dienā Mazulis devās uz Kangaru kalniem. Mazuļa vecmāte bija priecīga, dēladēlu redzēdama.

—  Tu redz, tu redz! — viņa sacīja, Mazuli apkampdama un glāstīdama. — Cik tu liels esi izaudzis, mazdēliņi Dzirdēju, ka māte tevi raugot tikai mājās turēt. Tava māte rīkojas aplam, mazdēliņ. Velns, kas nav redzējis pasauli, nekad nebūs īsts velns.

Viņa meklēja kādu gardāku kumosu.

—   Tavs vectēvs patlaban aizgājis nomidzī. Kad celsies, viņam būs prieks.

Vecais Velns, troksni padzirdējis, jau nāca.

—   Ak tad tu šoreiz esi viens pats ieradies! —1 viņš sacīja priecīgs, Mazuļa muguru maigi ar asti noglaudīdams. — Brangi, pavisam brangi! Kaut ari tava māte tavam tēvam ir tikai nesieva, tu tomēr esi mana dēla īstens dēls, un par tevi man prieks. īstā vai neīstā laulībā dzimis, bērns tomēr paliek bērns, un viņam tiesības dzīvot pasaulē tāpat kā visiem.

Kad viņi palika divi vien, Mazulis ierunājās par savām šaubām un nesaprašanu.

Vectēvs raudzījās pāri Kangaru purviem, kurus pamalē ietina zilgana migla, un viņa acīs bija tādas pašas zilas ilgas, kad viņš atbildēja mazdēlam:

—   Nemaz nav slikti, ka tu jūties labāk kopā ar tiem, kas šeit dzīvojuši no neatminamiem laikiem, nevis ar tiem, kas atstaigā uz šo zemi ar zobenu rokās, lai ēstu pašu nerūpēto un negādāto. Ar mani ir tāpat — es arī jūtos labāk vienpulk kopā ar radību, ar kuru esmu bijis kopā visus mūžus ilgi. Tev jāzina, ka velns, ja viņš ir godīgs, jūtas kā saaudzis gan labā, gan ļaunā ar bezastainiem, kas bijuši kopā ar viņu, kopš vien pasaule pastāv. Tavam tēvam nav šo jušanu, viņa sirdi kopš laika gala priecējušas nelietības, ko dara svešinieki, tāpēc mans jaunākais dēls ir manai sirdij tāls. Viņš dzīvo aplamu dzīvi, un reizēm man šķiet, ka viņš ir pasaulei par postu. Arī visiem velniem par postu. Tad nu raugi, ko tev teikšu, Mazuli: ja tev sirds liek, tad tu darītu saprātīgi, ja turētos kopā ar ļaužu kārtu, kas necieš zobenu vicinātājus, kuri nemitas nākt uz Rīgu vai arī kuri sēž Rīgā un kāro vienīgi valdīt, lai viņu vēderi ik dienas būtu piebāzti pilni pat tad, kad citiem ļaudīm mājokļos posts un bads.

Kad Mazulis devās projām no Kangaru kalniem, viņš bija gan saviļņots, gan domīgs:

«Klāvu un viņa draugus aizstāvēdams, es Rīgas kungiem raudzīšu sagādāt vienu otru melnu dienu. Pēc viņu domām, tā patiesi būs velna izrīcība, jo šiem bezastaiņiem iestāstīts, ka pretošanās kungu un valdītāju varai, kaut netaisnai, ir skaidrs velna nedarbs.»

Kariem ap Rīgu ieilgstot, Daugavas krastu apdzīvotājos un rīdziniekos neapmierinātība pret jebkuru armiju un to vadītājiem pieauga. To sajuta gan Rīgas rāte, gan arī kara kungi, kas vadīja karapulkus aiz vaļņiem un gribēja iekļūt Rīgā.

Rīgas kara kungi sacīja:

—   Ļaunāki par ienaidniekiem, kas mūs apšauda un rauga ienākt pilsētā, ir neļaužnieki, kas mitinās šepat iekšpus vaļņiem un rauga mums kaitēt. Viņi ir izraujami kā nezāles no labi kopta dārza.

Rīgas aplencēju vadonis savukārt runāja:

—   Vai tā nav briesmīga ļaužu suga, kas mitinās šai zemē? Sie neļaužnieki, kuru vidū patlaban mūsu karaspēks spiesls mitināties, uzskata mūs par postu un mēri. Kā redzams, tad šie mūsu naidnieki ir vajājami un iznīdējami kā ļauni zvēri, kas rauga uzbrukt cilvēku mājokļiem.

Kad Kriste redzēja, ka Klāvs neciena nedz to dievu, no kura kara laimi lūdz Rīga, nedz to, no kura kara laimi lūdz Rīgas aplencēji, viņa sacīja Klāvam apbrīnā un šausmās:

—   Tagad es ticu, ka tu savu dvēseli esi pārdevis velnam, jo tu esi sameklējis pats savu dievu, ko pielūgt. Kristīgs cilvēks nedrīkst pats radīt sev dievu. Tas nav viņa spēkos, un šādu iekāri cilvēkā spēj modināt tikai velns.

—   Es jau esmu tev sacījis, ka esmu velns, — Klāvs atbildēja, un viņa sirdī iegūla skumjas un mulsa neziņa.

—   Es tev neko nepārmetu, — Kriste atbildēja. — Es no tevis nenovērsīšos. Var pat rasties jautāšana: vai lielāks ir erceņģelis, kas ir dieva tā kunga kalpībā, vai sātans, kas ir pret dievu sacēlies un klausa tikai pats sev?

Klāvs pēkšņās izbailēs pacēla acis pret Kristi. Viņam ienāca prātā, ka tēvs uzskatīja Kristi par paraganu. Varbūt tēvam bija taisnība? Sātans taču aizstāvot arī raganas. Klāvs tomēr raudzīja palikt stingrs savā pārliecībā par sava darba svētīgumu:

—   Ja dievs ir novērsies no šīs zemes, tad viņam nav tiesību ļaunoties, ja mēs saceļamies pret to kārtību, ko viņš pieļāvis šai zemē.

—   Tu esi laba meita, Kriste, — Klāvs sacīja. — Liktenis mūs novēlējis vienu otram, un esmu priecīgs par šo likteņa lēmumu.

Kriste pasmaidīja un, šķiet, bija laimīga. Bet, kad viņa sastapa savu draudzeni Barbu, Kriste sacīja sadrūmusi:

—   Mana laime būs īsa. Pavisam īsa.

—  Vai tu baiļojies, ka Klāvs tevi pametīs?

—   Klāvs mani nepametīs, par to nebaiļojos, tomēr ..,

—  Varbūt tu pati aiziesi no viņa?

—   Es Klāvu uzmeklēju, lai nekad viņu neatstātu.

—   Tu varbūt baiļojies, ka Klāvs var krist kādā cīniņā?

—   Tā var notikt, bet es nemaz neesmu par to domājusi.

—   Kas tad tevi baida?

—       Man pat baiļu nav, tikai jūtu, ka vienā brīdi liktenis nostāsies mums ceļā kā melna siena un mums vairs nebūs kur iet. Tad mums uzklups un mūs saplosīs — un mūsu vairs nebūs. Uz to ilgi nebūs jāgaida. Es sajūtu, ka šī melnā siena ir pavisam tuvu.

—       Kam tu runā kā mīklās? Itin kā patiesi tev butu līdzdalība ar ļaunajiem gariem!

—       Man patiešām ir līdzdalība ar ļaunajiem gariem. Klāvam tāpat. Tieši tāpēc mūsu ceļš nebūs garš.

—   Jo ilgāk tu runā, jo mazāk tevi saprotu.

—        Ak, vai es pati saprotu, kā viss ir! Redzi — kopš pasaule pastāv, iet cīņa starp dievu un velnu. Itin kā viņi nemaz nevarētu viens bez otra dzīvot. Ļaunais — tā ir mūžīgā sacelšanās pret to, kas ir kungu un draudzesganu pasludināts kā neaizskarams, svēts un negrozāms. Pret šo neaizskaramību ir allaž sacēlies sātans, un vienmēr viņš cīņu ir zaudējis. Vai šinī reizē lai būtu citādi? Kādā dienā mūs piespiedīs pie melnās sienas un pasludinās par noziedzniekiem, kas ir sagūstīti un nesaudzīgi sodāmi.

—   Kas tevī ir modinājis tik savādas domas?

—       Tās pie manis atnākušas pašas. Varbūt tāpēc, ka visu laiku man un Klāvam soli solī pakaļ staigā nāve. Kārē piebeigt mūs par iedrošināšanos dzīvot ar savām paša domām sirdī.

Abas draudzenes bija iznākušas pie Rīgas vaļņiem. Pār Daugavu cēlās vakara migla. Pāri Daugavai uz viņu krastu slīdēja laiva. Pārcēlājs strādāja.

—       Viņš vairāk cilvēku uz Rīgu atved nekā aizved, — sacīja Kriste. — Viņš pat neapzina, cik lielu ļaunumu nodara zemei. Klāvam uz viņu nav labs prāts.

—       Klāvs dusmojas veltīgi. Kā Pārcēlājs lai izšķirotu, kurš cilvēks Rīgai derīgs, kurš nederīgs.

—   Tā nesaki, Krist. Ikkatram no mums piemīt arī nojauta.

Par cilvēka krietnību un nekrietnību.

* * *

Ko vēstules uzzinājis, ka Mazulim ir prātā palīdzēt tiem bezastaiņiem, kas necieš nedz Rīgas iekarotājus, nedz Rīgas kungus, Jaunais Velns kādā dienā kļuva domīgs. Viņš domāja vienu dienu un nakti, domāja otru dienu un nakti, līdz trešās dienas rītā bija domu izdomājis. Satraukts viņš aizskrēja uz Rīgu un sacīja dēlam:

—   Iznāk, ka tava darbošanās ir pret darbošanos, ko savulaik šai pilsētā biju aizsācis es, tavs tēvs. Tolaik aizjūr- nieki uzmācās šai zemei un es viņus — kaut ari ne sevišķi stipri — atbalstīju. Es mazliet baidījos no tava vectēva, sava tēva, kas, jaunos laikus slikti saprazdams, aizjūrniekus diezin kāpēc necieta. Bet šie aizjūrnieki bija tādi viltnieki un mantrauši, ka man par viņiem bija lielu lielais prieks. Tagad viņu pēcteči ir saimnieki visā šai zemē, arī Rīgā. Mana sirds joprojām pievērsusies viņiem, jo viņi bez kautrēšanās negodīgā pazemībā sagaida jebkuru jaunu kungu, ja vien šis jaunais kungs patur svētas viņu vecās tiesības. Arī daļa šīs zemes seno iemītnieku manīgu prātu iet kopā ar aizjūrniekiem vienu taku, un tāpēc arī uz viņiem man labs prāts.

Jaunais Velns bija tik gari runājis, ka pieklusa un ievilka elpu. Neizpratnē uz savu dēlu raudzīdamies, viņš nospļāvies turpināja:

—   Paklau, dēlsl Vai tu esi nodomājis izpostīt to sējumu, kuru palīdzējis iekopt esmu es, tavs tēvs?

—   Man viņi nepatīk — šie iedomīgie mīkstmieši, kam nav neviena kaula tur, kur vajadzētu būt mugurkaulam, — Mazulis atteica bez kautrēšanās spītīgi, jo māte viņu bija mācījusi tēvu kaitināt un viņam neklausīt.

—   Tev nepatīk!… Tas tāpēc, ka tu nesaproti pašu vienkāršāko: tava patikšana vai nepatikšana ir aplama. Var sa- cīt — pilnīgi ačgārna! Velnam nedrīkst nepatikt tas, kas ir slikts. Padomā, zeņķi, par maniem vārdiem — un tu atzīsi, ka man taisnība.

Mazulis domāja vienu dienu un nakti, domāja otru dienu un nakti, līdz trešās dienas rītausmā bija domu izdomājis. Viņš sacīja tēvam:

—   Par manu darbu tu, tēv, spried nepatiesi. Es to vien daru kā raugu Rīgā radīt jukšanas un nekārtības. Varas šeit mainoties bieži, un pat velns nevar nobrīnīties, cik viegli tas notiek. Klāvs ir pret šīm varām, un tāpēc šo varu pastāvēšana kļūst nedroša pat bez jauniem karapulkiem, kas drasē gar Rīgas mūriem. Man domāt, Klāvs un viņa draugi ir paši īstākie velna kalpi, un es ticu, ka vismaz pēc gadu simteņiem par viņiem tiks sacerētas dziesmiņas vai viņi tiks parādīti kādā dzīvā bildē.

—   Kas tas ir — dzīvā bilde? Vai kādas blēdības vai patiesības gabals?

—  Pagaidām tas nav nekas. Tā man tikai tāda Iedoma. Cik vēroju, šie bezastaini ir uz visādām jaunām modēm stipri nadzīgi. Viņiem piemīt indeve par katru cenu sevi sa- saglabāt nākamām dienām. Tāpēc viņi, kā zināms, izdomājuši grāmatas, kurās apraksta paši sevi…

—   Hronikas!… — Jaunais Velns nenoturējās nelesmē- jies. — Melu stāstus! Bet tu, vientiesit, iedomājies, ka viņi grāmatas izdomājuši, lai rakstītu par sevi patiesību! Bet stāsti par dzīvajām bildēm. Kas tās tādas?

—   Kaut kas līdzīgs grāmatām. Atšķirība tā, ka grāmatas jālasa un jāiedomājas, kā viss varētu izskatīties, kas aprakstīts, turpretī dzīvās bildes — tā ir tāda ierīce, kur viss liek parādīts acu priekšā. Skaties un priecājies!

—  Arī melus kā patiesību parāda? — Jaunais Velns jautāja ziņkāri. — Tad tas būs labs izgudrojums. Turi acis vajā un raugies, kas samelots dzīvās, glītās bildēs! Vareni!

—   Kāpēc — samelots? — Mazulis jautāja saīdzis. — Tas, kas izgudros šo ierīkojumu, domās vienīgi par patiesības parādīšanu.

—  Es redzu, ka tu patiešām vēl joprojām esi tikai mazulis. Jo tu esi nelabojami lētticīgs! Tev jāzina, ka šie bez- astaiņi katru labu, pat ļoti labu lietu prot padarīt tūdaļ par sliktu. Ar bilžu rādīšanu nenotiks citādi. Būs starp viņiem daudzi tādi, kas to vien centīsies kā melus iešmugulēt par baltu patiesību! Mums, velniem, jārūpējas, lai tādiem bezastainiem būtu galvenā teikšana.

Mazulis klusēja. Viņš pēkšņi bija noguris. Kāpēc tēvs tik greizi domāja par visu, kas pasaulē notika?

Jaunais Velns ievēroja nepatiku dēla vaigā, un viņam sametās tā žēl.

—  Mēs aizklīdām savos pārspriedumos uz liekiem neceļiem, — viņš sacīja izlīdzinoši. — Joprojām nesaprotu, kāpēc tev vajag sniegt palīdzīgu roku tam … tam .,,

—   Klāvam?

—  Jā, Klāvam. Mans velna deguns nojauš kaut ko nelabu.

—   Es tev jau sacīju: viņš ir visīstākais velna kalps, jo viņš rauga radīt nekārtību tur, kur liekas pati īstākā kārtība nostiprināta uz mūžu mūžiem.

Jaunais Velns kasīja pakausi — viņš neattapa, kā dēlam iebilst, bet viņam likās, ka dēls nostājies uz maldīgas takas. Briesmīgi maldīgas takas!…

Aizkrauklē Jaunais Velns sacīja Nesievai:

—   Mūsu dēls sāk rīkoties pret mani un manu darbul Es nezinu, ko par to domāti..,

—   Gudri dara mūsu dēliņš! Man prieks par viņu! Va! tu savā mūžā esi kaut ko saprātīgu pastrādājis? Vienas aplamības! Aušojies kādreiz ar to hroniku taisītāju! Tās bija skaidras bērnišķības, ko tu darīji!

Jaunajam Velnam dusmās iezvērojās acis. Pa durvīm laukā dodamies, viņš sauca:

—   Vislielākā bērnišķība manā mūžā ir tā, ka sapinos ar tevil

Nesievu viņa vārdi saniknoja, viņa svieda Jaunajam Velnam paka| kastroli. Kastrolis atsitās durvju stenderē, iezi- rnogodams tajā melnu traipu.

—   Palūk, sātans! Kādas tagad izskatās mūsu kambara

durvis? — Nesieva iesaucās. — Nedod dievs, tādu bezkauņu!

* » *

Mazulis nebija drošs, ka tēvs Jaus viņam noņemties ar Klāvu un Klāva draugiem.

«Tēvs ir iedomīgs uz savu gudrību,» Mazulis sprieda. «Un tāpēc stulbs. Bet stulbs radījums ikkatrā dzīves brīdī var nodarīt daudz Jauna.»

Vai Mazulis nevarētu savos sabiedrotajos dabūt māfi? No mātes tēvs baidās, kaut arī rauga visādi tai spītēt. Radījums, kas rauga paslepus otram iekost, sajūtas vājš savā taisnīgumā un stiprumā. Vajadzētu mātei aizrakstīt un visu paskaidrot!…

«Bet viņa neprot lasīt!» Mazulis atcerējās. «Kā var pastāvēt vēl tāds gara gaismas trūkums! Tiem, kas grib pārveidot pasauli pēc sava prāta, vismaz lasīt jāiemācās, jo citādi viņi nevar iepazīties pat ar slepeni sūtītu papīru.»

Dusmošanās šai reizē bija veltīga — māte lasīt neprata, vienalga, dusmojies vai ne. Slepenu, viņai vien rakstītu vēstuli māte izlasīt nespēja.

Mazulis tomēr raudzīja rakstīt.

«Bezastaini reizēm rakstot tik vīzīgi, ka aiz vārdiem, kas izlasāmi, esot cita, slēptāka doma, tā sakot, pakaļdoma. Tādu rakstīšanu daži uzskatot par sevišķi gudru. Vai es nevarētu mēģināt rakstīt lidzīgi? Mātei ir vērīgāks prāts nekā tēvam, viņa sapratīs to, ko esmu izlicis aiz rakstītajām rindām. Sieviešu cilvēkam, cik esmu ievērojis, šai ziņā deguns ir sevišķi labs.»

Mazulis rakstīja;

«Mīļo māmulīt! Tavs dēls vēl joprojām atrodas Rīgā, kaut ari tūkstošiem reižu esmu gribējis labprātāk būt pie Tevis, neēst ēdienus, ko Tu liec galdā, un sajust Tavas rokas, kad Tu ieskā sava dēla muguru pēc tam, kad novakarS vnl karstā dienvidū viņš izdangājis kādu no pašiem labakajiem akačiem. Nelaime tā, ka esmu, kā jau kādā savā rai li juma minējis, komunikabls ar rīdziniekiem un tāpēc esmu Jbil- dīgs par vairākiem svarīgiem notikumiem, kas šeit Rīgā iet vaļā. Gribu, mīļo māmulīt, prasīt Tev padomu, jo Tu mūsu ģimenē esi pati klusākā, esi visgudrākā un saprātīgākā.

Esmu šeit Rīgā pasācis palīdzēt tiem, kas neieredz Rīgas pašreizējos kungus un pavēlniekus, tāpat arī tos, kas gan pašreiz kungi nav, bet stāv aiz Rīgas vaļņiem, šauj un kauj, lai kādā dienā Rīgā par tādiem taptu. Manam prātam šķiet, ka visu šo kungu neieredzētāju atbalstīšana ir vistiešākais velna darbs, jo tad tiek jaukta kārtība, kas pasludināta par labu esam un ir itin kā pat dieva aizstāvēta.

Tomēr ir pacēlušās balsis — un pat starp dažiem it cienījamiem mūsu sadraudzes biedriem —, kas manu rīcību nosoda, uzskatot, ka man katrā ziņā vajag atbalstīt vai nu pašreizējos Rīgas kungus, vai tos, kas stāv aiz vaļņiem un grib par tādiem tapt, bet nekādā ziņā ne bezastaiņus, kas neieredz nedz vienus, nedz otrus. Man tomēr šķiet, ka tieši šie pēdējie var zemē radīt vislielākās jukas, tātad ir īstenie velna kalpi, tāpēc es viņus joprojām aizstāvu.

Dod, mīļo māmulīt, gudru padomu savam dēlam! Tu vienīga esi uz to spējīga. Lai tētuks, kad viņš kārtējo reizi mīļi ierodas Rīgā mani apciemot, pastāsta, kādas ir tavas domas šai sarežģītajā neskaidrībā.

Pasveicini tētuku! Viņš vienmēr bijis tik mīļš pret mani, savu dēliņu, un man žēl, ka viņš bieži sagādājis rūgtus brīžus Tev, manu māmulīt.

Tavs Mazulis.»

—   Ko tu, pasaules klaidoni, saki par šo sarakstījumu? — Nesieva jautāja, nievīgi Jaunajā Velnā skatīdamās.

Jaunais Velns bija par izlasīto tik sašutis, ka krietnu mirkli vienīgi rūca un šņāca. Mazulis ir blēdis, skaidrs blēdis! Beidzot Jaunā Velna mute pavērās atbildei:

—   Tā bija kļūda, ka Mazulim pieļāvām palikt Rīgā. Viņš ir nepieredzējis un neko nesaprot no cilvēku izrīcībām tai briesmīgajā pilsētā.

Nesieva iedegās dusmās:

—   Kāpēc tu domā, ka mūsu Mazulis ir dumjš? Man šķiet, ka notiek gluži otrādi. Ari es domāju, ka velnu pienākums ir mest akmeņus spieķos tai kārtībai, kas grib, lai zemē būtu vienigi rāma pazemība.

—    Tu, aprobežotā pasaule, neko nesaproti! — Jaunais Velns iekliedzās un kļuva arvien dusmīgāks. — Bet es tev neko nepārmetu, jo meitieša prāts ir meitieša prāts. To nevar izkustināt pat deviņi velni! Stāvi kā pie pasaules sienas un klusē! Tā tas ir,

—   Jā, kā tad! — Nesieva iesmējās. — Tavu prātu, man šķiet, visi brīnīdamies apbrīno! Visi, kas ir muļķi! Tikai ne es! Es tevi pazīstu līdz īkstīm un zinu, ka par tevi otra glu- pāka velna nav pasaulē. Tāpēc tagad klausies, kas tev tūdaļ jādara: steidz uz Rīgu un saki mūsu Mazulim, ka māte priecājas par viņa gudrību un ka viņa tēvs viņam visādā veidā palīdzēs.

—   Bet es,..

—   Nemaz negribu klausīties tavās izrunās! Pazūdi no manām acīm! Pasaules vazaņķis tu esi, ne tēvs!

Jaunais Velns manīgi paklausīja. Nav stiprā dzimuma cienīgi strīdēties ar meitieti, kas ir ne vien glupjš, bet arī

bezkaunīgi iedomīgs un pašpārliecināts,

* *

Jaunais Velns arī šoreiz nesteidzās tūdaļ uz Rīgu, bet devās paklaiņot Aizdaugavas silos. Viņš tur nevienu nekāroja sastapt, viņa prāts nebija jautrs, jo bija jāpārdomā, kā rīkoties tālāk. Skaidrs bija viens — viņš nedrīkstēja Mazulim pieļaut darīt iecerētās muļķības. Viņš tomēr nedrīkstēja arī klaji pasacīt, ka Mazulis no mātes saņēmis piekrišanu savai izrīcībai, jo tas būtu spriedums par viņu pašu, Mazuļa tēvu.

Kaut ko tomēr vajadzēja izdomāt.

Jaunajam Velnam bija stūra galva, un viņš ne velna neizdomāja.

«Jādara tā, kā dara visi nepaklausīgie, bet gudrie,» viņš beidzot nolēma. «Jāizliekas, ka piekrītu, bet jādara savs.»

—   Ko sacīja māte? — Mazulis jautāja, tēvu ieraudzījis.

—   Viņa sacīja, ka tev ir gudra galva. Ka tu esot tēva dēls.

—   Tagad tu samelsi, tētuk. Tevi viņa nepieminēja.

—   Varbūt nepieminēja, bet, ka tev gudra galva, to viņa sacīja pavisam noteikti.

—   Tas mani iepriecina. Tātad tagad es varu rīkoties mierīgu sirdi.

Tālāk tēvā neklausīdamies, Mazulis devās pie Klāva, un jo drīz satraukti bija gan tie, kas valdīja Rīgā, gan tie, kas Rīgai uzbruka.

—   šai zemē nav nekādas saprašanas! Prastie ļaudis vairs nevienam ceļu negriež. Rigā nevar uzturēt kārtību, lai valdītu, bet pavisam neiespējami tagad ir Rīgai karot, — tā sprieda Rīgā, un Mazulis bija priecīgs par to.

—   Sie zemnieki un zvejnieki ir tik bezkaunīgi, ka no viņiem mums jāsargās vairāk nekā no Rīgas aizstāvjiem, — savukārt dusmojās Rīgas aplencēji.

Mazulis priecājās arī par šīm dusmām.

Jaunais Velns nepriecājās līdz ar Mazuli. Jaunais Velns abām karojošām pusēm pamācīja, ka tām vienai pie otras jāsūta pārstāvnieki, lai tie apspriestos, kā nelabajai dump- niecības kaitei līdzēt.

Kad apspriešanai izraudzītie vīri sastapās, Jaunais Velns viņus pamācīja:

—   Noslēdziet pamieru uz desmit dienām un šai laikā savaldiet vai pat iznīciniet visus, kas traucē karot. Tas būs dievam svētīgs darbs, jo, tā rīkojoties, agri vai vēlu šo karu varēs pabeigt, un beidzot zemē iestāsies miers un viena karotāja puse būs pavēlētāja šai tumsonīgajā nomalē. Šausmas! Seit tiek nesti ziedojumi pat raganām un burvjiem!

Pats pie sevis Jaunais Velns sprieda:

«Nedz miera, nedz kārtības nebūs arī tad. Nekad nebūs, jo itin drīz nebūs šeit cilvēku, kam miers būtu vajadzīgs. Miers vajadzīgs tiem, kas ar zemi, brauc jūrā un ceļ mājas un namus. Kad tie būs no pasaules izdeldēti, tad šeit būs tikai vīri, kam zobens rokā. Est viņiem vajadzēs, un viņi raudzīs aprīt cits citu. Tas būs labi, un īsts velns par to var būt tikai priecīgs.

Zemē tika noslēgts pamiers. Lai pretinieki varētu iznīdēt neprāšus, kas traucēja karot.

Mazulis satraukts uzmeklēja Pārcēlāju.

—   Vai jūs esat dzirdējis, ka ar rītrītu uz desmit dienām karotāji pārtrauks uzbrukt viens otram? — Mazulis jautāja. — Tiks ķerti un sodīti visi, kas neļauj karot tā, kā cīnītāju pulkiem patīkas.

—   Cilvēkiem tā pierasts: sodīt ikvienu pavalstnieku, kas traucē pavēlniekus viņu darbā.

—   Ak šie bezastainu nelabie ieradumi! — Mazulis iesaucās satraukts un nodomu pilns.

—   Ko tas nozīmē — bezastaiņi?.,, — Pārcēlājs nesaprata.

Mazulis attapa, ka izpļāpājies par daudz,

—   Es dusmās tikai tā izsaucos, — viņš nomurmināja,

—       Man arī šķita, ka jūs dusmās kliedzāt kaut ko nesaprotamu. Kas jūs saniknojis, Ceļotāj?

—   Tas esat jūs, uz ko man dusmas.

—       Es? — Pārcēlājs izsaucās pārsteigts. — Es esmu vismiermīlīgākais cilvēks pasaulē.

—       Jūs esat visnoziedzīgākais cilvēks pasaulē, — Mazulis atkal, šķiet, nevaldīja pār sevi. — Tāpēc ka jūs esat visvienaldzīgākais.

—        Ka esmu pārāk vienaldzīgs, to, šķiet, jūs man sacījāt jau agrāk. Mainījies neesmu un arī negribu mainīties.

—       Nu lūk, nu lūki Jūs tikko pasacījāt pašus briesmīgākos vārdus!

—       Es ikvienam esmu raudzījis palīdzēt. Ne tik sen pat kādu suni, kas smilkstēdams stāvēja Daugavas krastā, vedu pāri.

—   Un pārvedāt? — Mazulis jautāja ar izsmieklu.

—       Sī ir vienīgā reize, kad par vedamo varu sacīt: nezinu, pārvedu vai nepārvedu.

—       Nu redziet, redziet! Jūs nemaz tik taisns neesat, kā pats sevi raugāt izdaudzināt. Suni, nevainīgu radību, galu galā jūs nepārvedāt, bet visādus neliešus, razbainiekus…

—       Esmu jums jau sacījis — pārvedamos nešķiroju labajos un sliktajos.

—       Kaut reizi mūžā to izdariet! Siem neliešiem, kas karo un grib ieņemt Rīgu, kurā valda tādi paši nelieši, trūkst spēka, lai apslāpētu pārgalvniekus, kas viņus pie Rīgas mūriem traucē karot. Viņi vāc karavīrus šurp no Daugavas otras puses. Neceliet viņus pāri, un jūs būsit izdarījis ļoti labu darbu.

—   Es jums jau sacīju, ka neesmu tā paradis.

—       Celdams pāri, jūs negodīgi palīdzat šīs zemes ienaidniekiem! Kā jūs to nesaprotat? Jūs esat nostājies pret cilvēkiem, kuru vidū dzīvojat visu savu mūžu.

—       Man nav atļauts — necelt pāri. Es varu krist bargā sodā.

Mazulis bija patiesi satraukts:

—       Cik jūs esat bailīgs! Gļēvs! Jums vienalga, vai šī zeme dzīvo vai tiek sabradāta zem alkatīgu neliešu netīrajām kājām. Esiet jel reizi mūžā žēlsirdīgs pret savu zemi un neceliet pāri salašņu baru!

Mazulis runāja ar Pārcēlāju visu dienas novakari. Beidzot Pārcēlājs pagura un apmulsa. Kad lēca mēness, viņš piekrita: sākot ar nākamo rītausmu, viņš desmit dienas nocels Daugavai pāri nevienu dzīvu dvēseli.

—   Bet tikai desmit dienas! — Pārcēlājs nobrīdināja.

— Man ir jābūt savā vietā, lai pasaulē neceltos sajukšanas!

* * *

Mazulis Pārcēlājam noticēja, jo viņš vēl bija pavisam jauns velns un domāja, ka pasauli var pārveidot, ja vien ir patiesa vēlēšanās to izdarīt.

Jau trešās dienas rītausmā Pārcēlāja laiva atkal bija darbā… Jauni karapulki cēlās pāri Daugavai, un tiem bija spēka pietiekami, lai apkautu vai saslodzītu cietumos

nemiera cēlājus, kas traucēja karot.

* * *

Klāvs kopā ar vairākiem saviem sadraugiem atradās ieslodzīts kādā lauku kroga pagrabā, kas bija izbūvēts no akmeņiem un kam priekšā cietas ozola durvis. Pie viņa bija ari Kriste, vīriešu drēbēs pārģērbusies. Tai brīdī, kad Kriste krita pārspēka varā, viņas roka vicināja gareniski iesietu izkapti.

Telpā bija smacīgi, vīri pārguruši un, kaut arī priekšā bija pilnīga neziņa, pēc pusnakts iekrita smagā, murgainā miegā. Brīžam iesnaudās arī Klāvs, tikai Kristei nenāca miegs. Dažādām domām nākot un ejot, viņa nolika savā klēpī Klāva galvu, sēdēja klusa, nepakustēdamās.

«Tā es aiziešu no šīs pasaules, neuzzinājusi, vai esmu vai neesmu ar pašu nelabo vienu ceļu staigājusi,» Kriste domāja šai murgainajā naktī, kas gāja pretī viņas dzīves ceļa galam. «Bet vai nav vienalga, par ko debess un zeme Klāvu uzskata, — man viņš dārgāks par visu pasaulē. Viņam ir taisnākā sirds krūtīs, kāda vien jelkad pasaulē redzēta.»

Kriste nenocietās un noglāstīja Klāvu. Kaut gan viņas glāsts bija kā viegla vēja dvesma, Klāvs pamodās. Jaunais puisis laikam neatcerējās, kur atrodas, jo pasmaidīja laimīgs.

—  Ja tev būs dēls, sauksim viņu par Jāni, — viņš sacīja pilns klusa prieka. — Lai ir pie kā atnākt Līgo vakarā.

—  Jā, Klāv. Notiks, kā tu vēlies, — Kriste atbildēja kautra un lēna.

«Kriste šai brīdi nemaz nav tā vellata, par kādu viņu uzskata pat mani draugi,» Klāvs nodomāja un joprojām bija laimīgs.

Viņiem blakus kāds vīrs pa murgiem ierunājās, un Klāvs sajutās, kā no burvību zemes ienācis saltā pasaulē. Smaids viņa sejā apdzisa, tā kļuva pelēka, un vienīgi Kriste likās joprojām neko nedzirdējusi un neapjēgusi. Viņa raudzījās Klāvā klusā līksmībā, un Klāvs izbrīnījies ievēroja, ka Kristes acīs nav agrākā liesmojuma, šonakt tajās bija tikai maigums.

—   Tavu dēlu sauksim par Jāni — tas ir labs, ļoti labs vārds, — Kriste sacīja, itin kā nebūtu akmens pagraba un itin kā aiz pagraba durvīm pasaule nebūtu pilna briesmu un jaunuma.

—   Bet tagad ļauj uz brīdi nosnausties man, — Kriste lūdza. — Es nolikšu galvu tavā klēpī, un man būs labi.

Kriste drīz iegrima miegā, smaids no viņas vaiga nepazuda.

Bet, jo mierīgākā miegā gulēja Kriste, jo nemierīgāks prāts kļuva Klāvam. Rīts atnāks ar nāvi viņiem abiem, un tikai Klāvs ir vainīgs, ka Kristi piemeklēs viņa liktenis; kas savu dzīvi saista ar velnu, tas lai mierīgas dienas negaida. Tam sava vaina būs jāizpērk ar briesmīgu nāvi un dvēseles pazudināšanu. Bet kādēļ, kādēļ tā notika?

Klāvs raudzījās pustumšajā telpā un kādā brīdī ievēroja, ka uz aizrestotās rūts palodzes, pieturēdamies ar asti pie dzelzs stieņa, kāds sēdēja.

«Tu redz, kā,» Klāvs nodomāja. «Divkājains radījums var sēdēt arī citādi, nekā to dara cilvēki.»

—   Tev taisnība, — svešais ierunājās. — Vissliktākais ir ierastība, kas visiem šķiet kļuvusi par nemaināmu patiesību. Piemēram, cilvēki ieraduši istabā ienākt pa durvīm, reizēm viņi iekāpj arī pa logu, bet viņi nemaz neapjauš, ka daudzreiz var ierasties istabā arī pa skursteni vai vējlodziņu. Pat pa zara caurumu durvju dēlī. Cilvēki tomēr turas pie veca ieraduma un staigā tikai pa durvīm. Tā esot vispareizāk un labāk. Tie ir dziļi maldi. Cilvēkiem tomēr šādi maldi ir raksturīgi.

Klāvs skatījās svešiniekā — tas taču bija stipri līdzīgs kādreiz mežā sastaptajam Ceļotājam! — un viņam nebija nekāda prieka par tā vārdiem. Svešais to ievēroja un steidzīgi grieza Sarunu uz citu pusi.

—  Ēs, protams, neesmu atnācis pie tevis, lai apspriestu, kādā vīzē visērtāk iekļūt svešā mājā. Esmu atnācis, lai kaut ņedaudz liktu tev padomāt par dzīves ceļu, ko esi nogājis.

Rīt tev nocirtīs galvu, nošaus vai pakārs. Šobrīd nav skaldi I zināms, kurš no šiem soda veidiem tiks tev piešķirts. (ialu galā nav svarīgi, kādā veidā cilvēks mirst, galvenais ir pats šis svētīgais rezultāts, jo nāvi tu esi nopelnījis pāri pārem. Bet ne par to, ka tu biedrojies ar Velnu, kā cilvēki tev pārmet. Cilvēki allaž sadomā visādas blēņas un ir pilni muļķību bez gala. Tu mirsi tieši tāpēc, ka nesadarbojies ar Velnu. Jā, jā — par to. Nebrīnies par maniem vārdiem! Tu mirsi tāpēc, ka strādāji pretī Velna nodomiem. Tāda ir patiesība, mīļo draudziņ.

—   Kāpēc tad cilvēki, kas mani ienīst, — un jo īpaši baz- nīctēvi — mani izdaudzina par Velna sabiedroto?

—   Aiz muļķības, mīļais draugs. Aiz muļķības un cilvēku iemīļotākās nodarbošanās — blēžošanās. Tā kā tu esi pret svētniekiein, tad viņiem jo izdevīgi tevi .izdaudzināt kā nelieti, kas sadarbojas ar mani… tas ir… ar vīzdegunīgu kungu, kam ir aste pakaļā. īsteni ir tā, ka tu rītā tiksi sodīts par to, ka neesi ar Velnu sadarbojies. Tāpēc neviens nelabais tevi rīt neaizstāvēs. Par tevi vajadzētu parūpēties dievam, bet viņš no laika gala ir palaidies kūtrībā, sēž debesīs savā svētlaimē un gaida, kad viņam lišķēs ar pateicībām, viņš par ļaužu postu un nelaimēm neliekas ne zinis.

—   Visi mācītāji baznīcu kancelēs sauc mani par velna kalpu.

—   Vai tu esi tik naivs, ka notici kā patiesībai tam, kas tiek sludināts no kancelēm?

—   Nenoticu vis.

—   Nu redzi! Vai dievs iestājās par šo zemi, kad ieradās šie aizjūrnieki un sāka būvēties, ierīkodami Rīgā gan šau- jamlūkas, gan kanceles? Nē, dievs nelikās zinis un ļāva viņiem pilnīgu vaļu. Arī melol un blēdīties, cik vien viņiem bija izdevīgi un cik vien sirds kāroja. Es viņus atbalstīju, cik sirdsapziņa man to atļāva. Vajadzēja visu nokārtot tā, ka cilvēkiem, kas šeit no neminamiem laikiem auguši un vairojušies, nebūtu nekādu tiesību, un tas tika izdarīts. Tu pats sapratīsi, ka tas ir skaidrs Velna darbs, oet, palūk, no visām kancelēm allaž ticis sludināts, ka tas ir dieva darbs. Saki — kā tādus piemīlīgus blēžus lai Velns neatbalsta?

—   Tāpēc esmu centies šos krāpniekus aiztriekt pie velna. Tur tiem ir īstā vieta.

—   Tavi vārdi ir taisnīgi un patiesīgi, un tieši tāpēc rīt tu mirsi. Kā velna kalps, jo tu esi raudzījis iedragāt netaisnības izrādījumus, kas sevi, leknus vēderus apaudzēdami, dēvē par dieva kalpiem.

Klāvs raudzījās izmisušām acīm. Viss bija kļuvis par jaunu murgu. Brīžam Klāvam šķita, ka viņa priekšā ir mežā sastaptais Ceļotājs, brīžam, ka Ceļotāja līdzinieks, varbūt tā brālis.

—   Visi nojēgumi par to, kas ir no dieva un kas no velna, ir tā sajaukti šais dienās, ka vairs neko nesaprotu. Kāpēc Velns tik ļoti bīstas no manis, ka priecājas par manu nāvi? No kā jūs, velni, īsti baidāties?

Lodziņā sēdētājs pasmaidīja bezkaunīgi.

—   Kāpēc tu mani uzskati par Velnu? Bet — tie ir sīkumi! Es gribu tevi iepriecināt un tādēļ raudzīšu tev atbildēt. Kāpēc tu velniem nepatīc?… Tur, kur ir stiprākās varas patiesība, tu gribi atrast vietu arī pakalpināto patiesībai, kura rauga stiprākā patiesību iznīcināt. Tas ir briesmīgi, nepieļaujami. īsts velns allaž grib pazudināt zemes un tautas, visi citi velnu joki ir tikai niekošanās. Par šo grūto jautājumu man bijuši strīdi arī ar manu dēlu. Viņš ir — es meklēju īstos vārdus — īsredzīgs. īr vienas dienas patiesība, un ir pārlaiku patiesība. īsts velns — laikam arī dievs — pirmām kārtām domā par pārlaiku patiesībām. Tā arī šai gadījumā. Ir jums, bezprāši, sava taisnība — sanaidot šejienes bezastaiņus pret tiem, kas uzkundzējas no svešām zemēm, nozīmē radīt ne mazumu juku un nekārtību, kas krietniem velniem patīk. Bet no tā mūžībā nekas nemainīsies. Turpretī, ja būs iznīcināti tādi kā tu, Klāv, un tavi draugi, būs pastrādāts darbs, kam ir mūžības vērtība.

Astainis nolēca no palodzes, pienāca pie Klāva un uzlika viņam roku uz pleca. Sacīja kā mierinādams:

—   Tu tātad rīt mirsi. Tev ir godīga sirds, tu man, var sacīt, esi pat mīļš, bet tev līdzēt nav iespējams. Uz neredzēšanos, jo pēc rītdienas zināmā darījuma tev pat ellē nav paredzēta vieta. Uz debesīm doties tev savukārt neļaus baznīckungu lūgšanas.

Kad Klāvs no jauna pacēla acis, viņš svešādo radījumu vairs neredzēja.

«Viņam durvis nav vajadzīgas,» Klāvs iedomājās un pasmaidīja. Spriežot pēc svešinieka vārdiem, viņš, Klāvs, nebija velna kalps. Viņu velni vajāja un kāroja pat iznīcināt. «Un tomēr rīt es miršu kā cilvēks, kas ir biedrojies ar Velnu.»

Pamodās Kriste. Viņa sacīja priecīga:

—   Neatceros, kad man vēl bijis miegs tik salds kā šajā naktī. Tas laikam tāpēc, ka mana galva atradās tavā klēpī. Es jutos brīva un mierīga, lai arī kas notiktu ar mums līdz ar jaunu rītu.

Mazulis itin drīz saprata, ka tas ir tēvs, kas paslepus sācis strādāt viņam pretī. Vai tiešām tēvam būtu taisnība, liet viņš, Mazulis, neko nesaprastu no pasaules kārtības?

Taču varbūt Mazuļa tēvam nav nekādas līdzdalības nolikumos, kas sākušies gan Rīgā, gan apkaimē — Rīgas pretinieku pārvaldītajā daļā. Varbūt šie bezastaini, kā cilvēkus dēvēja tēvs, visu izdara, pašu dabas mudināti? Mazulis bija tik pārsteigts un sašutis, ka viņš negribēja vairs šais notikumos piedalīties. Ak, kāpēc paslepus pameta Aizkraukli un devās iepazīt pasauli! Ja sēdētu rātni pie mātes, nebūtu nekādu sirdssāpju. Ja nezini, kas aiz tavas sētas robežām notiek, tad tev nav nedz jāskumst, nedz jāpriecājas par ērinībām, bez kurām bezastaiņiem, kā redzams, nav pa spēkam iztikt.

Mazulis devās uz mājām — uz Aizkraukli. Sirds viņam tomēr bija nemierīga — vai viņš nav gļēvi pametis kaujas lauku brīdī, kad līdzbiedriem klājas ļauni?

Ticis līdz Lielvārdei, Mazulis pēkšņi iedomājās, ka vajadzētu uzmeklēt vectēvu un, sirdi mierinot, aprunāties ar viņu.

Veco Velnu Mazulis atrada itin drīz. Vecais Velns iepelēkā mākonī patlaban laidās šurp r;o jūras puses, bija labsirdīgs un pat priecīgs.

—   Uz jūras ir vislabāk, — mazdēlu sastapis, viņš sacīja sirsnīgi. — Uz jūras un šeit augšā, mākoņos. Uz jūras, mākonī kavējoties, nav jānoskatās, kā cilvēki saposta gan zemi, kuru apdzīvo, gan paši savu dzīvi. Dari arī tu, mazdēliņ, tā — kad sirdij uzmācas smagums, pacelies mākonī un dodies paklaiņot virs jūras. Tur ir labi.

Mazulis gribēja ieminēties par savām nepatikšanām, bet vectēvs, vientulībā ilgus laikus kavēdamies, bija noilgojies pēc radījuma, kas viņu uzklausītu, un tāpēc runāja tālāk viens pats, un Mazulis neuzdrošinājās viņu pārtraukt.

—   Var jau būt, ka pienāks laiks, kad no cilvēku nekaunības nebūs droša arī jūra un debesu plašums. Tā var notikt. Pa jūru jau izsenis brauc viņu kuģi, tie dažkārt kāro viens otram uzbrukt, cilvēki tiek nokauti, kuģi izlaupīti un nogremdēti. Kā redzi, šeit arī gaiši parādās cilvēku dabai raksturīgais, varbūt labāk sacīt — savādākais. Debesu plašumā viņu pagaidām nav, bet uz šiem plašumiem viņi savas acis vērš nepierimdami. Ir droši ticams, ka viņi kādā dienā uzbrauks arī augšā, un tad es vairs nevarēšu mierīgi pat mākoņos kavēties un atpūsties. Viņi mākoņos raudzīs iekārtot nocietina jumus, ierīkot šaujamo stobrus, Tai raudzītu sagandēt dzīvību, kas ir uz zemes un nav radusies tikai viņu vēderiem un vaļībai par prieku.

Mazulis klausījās vectēvā un nevarēja sagaidīt, kamēr beigsies viņa atmiņu stāsti un nākotnes pārspriedumi.

—   Rīgā… Rīgā patlaban notiek briesmu lietas…

—   Tur vienmēr kaut kas notiek, un esmu pārstājis par šo pilsētu dusmoties. Rīga ir pratusi savā pārziņā pārņemt zemes pie Daugavas un Gaujas, un, kam pieder Rīga, tam pieder arī šīs zemes. Bet, lai noturētu paklausībā zemes, vienmēr ir jāperina arī kādas nelietības. Bez nelietibas cilvēki valdīt neprot.

Atņēmis elpu, Vecais Velns turpināja:

—   Patlaban divas armijas, kuras abas atnākušas no tālām zemēm, plēšas par Rīgu. Itin kā tieši viņām Rīgai vajadzētu piederēt. Līst otram cilvēkam virsū, raudzīt to izkalpināt — tas viņiem ir tāds niķis, ko mēs, kad savulaik kopā ar dievu cilvēku sameistarojām, nebijām nolēmuši. To viņi iemācījušies paši. Briesmīgi! So viņu izrīcību atturēt vairs nav pa spēkam nevienam. Viņi ir atraduši iespēju rīkoties pēc sava prāta un tādējādi — tas nav noslēpums — kļuvuši zināmā mērā līdzīgi man un manam pretiniekam, ko ļaudis iedēvējuši par dievu.

—   Tur lejā ir vēl trešā karotāju nošķira…

—   Ak trešā arī vēl? Arī tā droši vien uzskata, ka tieši viņai būs piederēt Rīgai. Vai nav vēl kādi, no ceturtās zemes? Ar līdzīgiem nodomiem?

—   Trešie nav no tālienes. Trešie ir tie, kas šeit dzīvojuši kopš neatminamiem laikiem.

—   Tie, kas gadu tecējumos iemācīti tikai paklausīt? Vai viņi dumpojas? Kā gan viņi uzdrīkstējušies pacelt galvu?

—   Vecotēv! Seit ir daļa manas vainas. Es viņus mazliet pamudināju. Lai būtu raibāk dieva pasaulē.

—   Nu paskat, paskat! Vai tavs tēvs par to nav uz tevi dusmīgs?

—   Ir gan dusmīgs. Viņam patīk svešinieki. Viņam patik visi nelieši.

—   Tev taisnība. Manam dēlam allaž ir patikuši svešinieki un nelietība. Viņam nav cieņas pret to, kas dārgs katram velnam. Pret to zemi, kurā īstens velns radies un kurā viņš var izmurdēties tais vislabākajos akačos.

—   Šobrīd abas karotāju puses noslēgušas pamieru. Lai iznīdētu šīs zemes iemītnieku pretestību un viņus izdeldētu līdz saknei.

—   Kaut kas traks! Vai mans dēls, tavs tēvs, nav pelnījis pamatīgu kāvienu? Viņš, nelietis, ir aizmirsis pasaules kartību — kur pasaulē kāda cilts tiek iznīcināta, tur tajā jāaiziet bojā arī tās puses velnu dzimumam. Arī dievam. Ejam paskatīties, kas pie Rīgas patlaban notiek!

Viņi steidza abi. Mākoņi sabiezēja un kļuva melni. Ierastajā vientiesībā ļaudis domāja, kā uz Rīgas pusi trauc negaiss un auka, bet īsteni uz Rīgu steidza Vecais Velns un

viņa mazdēls, kas bija iesaukts par Mazuli.

* * *

Kaut ari lietus gāza baltām šaltīm, krāsainās drānās tērpti karavīri trauca no mājas uz māju, rāva ārā cilvēkus, bet pašas mājas raudzīja nodedzināt.

Vecais Velns, noraudzīdamies cilvēku izdarībās, sacīja:

—   Es joprojām nevaru saprast, kāpēc viņi ar prieku iznīcina pat nedzīvas lietas, ja vien tās piederējušas cilvēkiem, kurus viņi kādā brīdi ienīst un grib no pasaules izdeldēt. Paraugies, dēlēn, pats un padomā — vai šīs šķībās būdeles, kuras karavīri nodedzina, noprot, ka tiek sodītas par to, ka devušas patvērumu saviem iemītniekiem? No kurienes šais radījumos, kas tiek saukti par cilvēkiem, radies tāds sajušanas un sajēgšanas kroplums? Paga, es šos dedzinātājus mazliet parnuļķošu — tik pretīgi man viņi šai brīdī ir.

Vecais Velns ievilka gaisu un pūta — viesulis pieauga spēkā, un lietus lija tik briesmīgi, ka acumirklī apdzisa visas liesmas un postītāji bija spiesti piestāt savā nedarbā.

Bet pēc tam starp mākoņiem parādījās saule, un jau pēc neilga laika lejā atsākās rosība. Skanēja taures, rībēja bungas, tika dzīti vienkopus zemnieki un zvejnieki, un drīz izveda Klāvu līdz ar Kristi un viņu draugiem.

—   Klāvu un tos, kas ir ap viņu, nonāvēs, — Mazulis uztraucās, svaidīja asti tik stipri, ka lejā virpuļodamas skrēja vēja alpas. — Viņiem ir tāds paradums — savu pretinieku nonāvēt un sapūdēt. Visa cita radība nonāvē, lai apēstu, šī — lai nomierinātu savā sirdī dusmas.

Lejā runāja svētnieks:

—   Ar dieva ziņu ir sagūstīts pats elles kalpu virsnieks. Tāpēc lai mūsu sirdis neiedrebas žēlastībā tagad, kad viņš saņem nopelnīto. Sis vīrs, kas ir īstens nešķīstenis, bezdievīgi sacēlies pret saviem valdītājiem, uzbrukdams tiem kā asinskārīgs vilks. Lai dievs ir žēlīgs pret viņa dvēseli, kad tā degs pazušanā mūžīgajās elles liesmās.

Mazulis klausījās un skatījās ar neslēptu ziņkāri.

—   Kāpēc šie svētnieki runā tik muļķīgi? Mēs, velni, taču neesam svētnieku apakšnieki, kam jāņem pretī ikviens, ko viņi no sava vidus rauga izstumt.

Veco Velnu svētnieku izdarības nesatrauca.

—   Tā ir viņu parastā blēžošanās, un viņi paši pat nepamana, cik tā vientiesīga un pilna lētas viltības. Vienīgi tavs tēvs varētu būt šai brīdī priecīgs — viņam patīk sīkas žuli- cības.

—  Arī šis ir mana tēva darbs! — Mazulim paspruka.

Vecais Velns bija pārsteigts tik ļoti, ka pat asti mazliet

uz augšu pacēla.

—   Man to jau tūdaļ vajadzēja saprast, — viņš sacīja skumji. — Manis paša dēls viņš ir, bet no manas sirds viņš atsalis. Viņš ir tik neaptēsts, ka nesaprot, ka ar savu izu- cību dzen postā pats sevi un mūs visus līdzi.

Pa tam lejā karavīri bija Klāvu aizrāvuši pie bendes bluķa.

—   Vai… vai nevajadzētu tos slepkavniekus pabaidīt, vecotēv? — Mazulis jautāja satraukts. — To izdarīt nav grūti. Es šo jaunekli vienreiz jau atsvabināju no karātavu vaigiem. Toreiz man gribējās pakaitināt lielībniekus. Tagad ._..

—   Lai vīņi darās pēc sava prāta! Lai bērnišķīgi uzgrūž vainu mums, ka mēs, velni, esam šo puisi pret tiem neliešiem sakūdījuši. Tava Klāva nāve varbūt dos vairāk niknas patstāvības šiem zemniekiem un zvejniekiem nekā viņa dump- niecība. Tā ir vērā ņemama šo bezastainu dīvainiba — netaisni un nežēlīgi nomaitātie dara stiprākas to sirdis, kuru pazemošanai sodi domāti.

Vecais Velns tā runāja, bet gluži mierīga sirds viņam laikam nebija, jo mākoņi atkal sāka drūzmēties ap viņu un brīžiem pāri laukiem pārskrēja asas vēja alpas.

Nelabās nojautās, ka var atgadīties kas neparedzēts, tie lejā savu darbu steidzināja. Bende karavīra tērpā pacēla zobenu — un Klāvs gulēja zemē bez dzīvības.

Tajā brīdī briesmu balsī iekliedzās viens no sagūstītajiem jaunekļiem un lauzās uz Klāva pusi. Karavīri steidza viņu aizturēt, bet uz bridi sastinga šausmās — sagūstītais puisis kliedza sievietes balsī. Kad jaunais puisis tika no jauna sagrābts, viņam pārplīsa drānas un kļuva redzamas baltas sievietes krūtis. Karavīru rokas no jauna bailēs atrāvās atpakaļ. Vai viņi nav savas rokas pielikuši ļaunai vellatai? …

—   Kas tur notiek? — Vecais Velns, lejā raudzīdamies, jautāja satraukts. — Vai šis puisis īsteni ir sieviete? Kā tas var būt?

—  Tā ir sievietei — Mazulis apstiprināja. — Viņa ir Klāva līgava, un viņa dotu pasaulei jaunu dzīvību. Zemi.

—   Paklau, mazdēliņi Kā tu izdarījies ar Klāvu? Tu laikam sacīji, ka tiki viņu negaisa mākonī aiznesis no sod i vietas?

—  Tā bija. Lai sodītājus izmuļķotu par viņu pašlepnumu un lielību.

—   Vai tev nepatiktu tā izdarīties otru reizi? Mēs, divi puisieši, nevaram mierīgu prātu noskatīties, cik slikti viņi tur, lejā, izrīkojas savā nelietībā ar sieviešu dzimumu. Neviena velnene tev virsū neskatītos, ja dabūtu zināt, ka tu neesi palīdzējis tai meičai tur, nolejā.

—   Tūlīt, vectētiņi

Negaisa mākoņi šķita ietinam ne vien Rīgu, bet visu pasauli, sacēlās auka, lūza koki, ūdens Daugavā tika sagriezts virpu|u virpuļos.

—  Vēl, vēl, mazdēliņi — Vecais Velns kliedza priecīgs, kā no važām atbrīvots. — Lai viņiem tiek! Lai viņiem tiek!

Kad viesulis norima, karapulks Daugavas krastā bija izkliedēts, vaimanāja ievainotie, bija ari tādi, kas zaudējuši dzīvību.

Pamazām atžirga radība, atžirga arī cilvēki. Klāvu atrada vietā, kur viņš tika nonāvēts. Viņš gulēja tā, itin kā nekāda viesuļa nebūtu bijis. Meklēja Kristi, bet ne nākamajā, ne aiznākamā dienā neatrada, lai kā pēc viņas taujāja.

—  Viņu atpestīt ieradās pats sātans, — baznīckungi runāja no kancelēm. — Sātans viņu atņēma cilvēkiem un aizrāva uz elli.

Zemnieki un zvejnieki sprieda citādi:

—   Vai atceraties, kā toreiz notika ar Klāvu? Viņš tieši briesmu brīdī kļuva brīvs un sveikā atkal atgriezās pie mums. Kādā dienā Kriste noteikti uzradīsies. Viņa atnāks ar zēnu pie rokas, un viņš neaizmirsīs tēvu. Dēls nekad nedrīkst aizmirst to, kas netaisni nodarīts viņa tēvam.

* *

Kad Mazulis beidzot devās atpakaļ uz Aizkraukli pie mātes, viņš nogāja līdz Daugavas krastmalai. Pārcēlājs strādāja. Mazulis gribēja pieiet un parunāt kādu vārdu, viņš pat paspēra dažus soļus uz Pārcēlāja pusi, bet tad pagriezās un gāja projām. Kamēr Pārcēlājs savā laivā pāri cels gan ļaudis, gan neļaudis, tikmēr nav ko gaidīt, ka posts zemei mazināsies. Ar tik padevīgu sirdi nedrīkst būt neviena radība pasaulē.

Pa ceļam uz mājām Mazulis iegriezās Kangaru kalnos pie vectēva. Vecais Velns viņā noraudzījās sirsnīgām acīm. Velna Mātei viņš sacīja:

—   Nomazgā mūsu Mazuli ar labām dūņām un kalmēm un krietni paēdini. Viņš to pelnījis, jo viņam ir krietna velna sirds. Kamdēļ tu smejies, māt? Arī velnam jābūt godīgam pret zemes stūri, kurā viņš dzimis un audzis. Mūsu mazdēlam ir taisnīga sirds, un tādēļ tā ir bijusi ļoti laba diena, kad mūsu jaunākais dēls sastapa Aizkraukles paraganu un radās Mazulis. Katru dienu tik krietni velni nerodas, tas ir jāatzīst.

Velna Māte, Aizkraukles paraganu iedomādamās, nepatikā sarauca ģīmi, pacilāja ilgajā mūžā padilušo asti, bet pret Veco Velnu iebilst neuzdrošinājās. Lai pļāpā niekus, ja patīk! Kad to dara vīrišķis, tad sievišķim ir gudrāk viņa glupības pieciest.

* * *

Aizkrauklē Mazuli sagaidīja māte, asaras slaucīdama.

—   Tas blandoņa atkal ir no mājas projām, — viņa sacīja par Mazuļa tēvu. — Lai viņš skrien, nelietis, un lai nekad vairs nenāk mājās! Tagad tu būsi pie manis, un cita man neviena nevajag.

Māte sameklēja dēlam vakariņas, bija laimīga, bet, kad vakars satumsa arvien dziļāk, nenocietās un vairākkārt raudzījās logā.

—  Viņš būs aizskrējis pie kādas jaunas paraganas. Nudien! Kur citur viņš var būt? Nu paga! — nāc tik tu man mājās, tad tu dabūsi par visām reizēm!

SATURS

Ievadam [2] …………………………………… • 5

Hronists un Velns [3] ,,,… 6

Nakts viesis [4] …,…………… 69

Zemnieka saruna Juglas krastā ar jaunāko dēlu un sievu [5] …………………………………… 91

Slepkavniecība [6] …………………………………… 111

Zvejniekpuisis Klāvs un Velns****** , . 173

Jānis Kalniņš HRONISTS UN VELNS

Redaktore R. Frankenštelne Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Telmiskās redaktores S. Mazvērslte, M. Jaunzeme Korektore S. Liniņa

Nodota salikšanai 26.10.84. Parakstīta Iespiešanai 10.04.85. JT 09086. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs .Ys 3. Literatūras gar» nitūra. Augstspiedums 12,60 u/.sk. iespiedi.: 13,34 uzsk. krāsu novilk.; 15,19 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. 1594-5. Cena 1 rbl. 10 kap Izdevnieciba «1.lesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. K> 107/32013/J-2833. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grā» matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrā< fijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Kalniņš J.

Ka 281 Hronists un Velns: Teiksmaini stāsti — R.: Liesma. 1985. — 234 lpp. — (Stāsti par vēsturi).

Šogad sērijā «Stāsti par vēsturi» iznāk Nikolaja Kuna «Zelta aunāda». Piedāvājam fragmentu no šīs grāmatas.

«Zelta aunāda».

PROKNE UN FILOMĒLA

Atstāstīts pēc Ovidija poēmas «Pārvērtības»

Atēnu valdnieks Pandions, Erihtonija pēcnācējs, karoja ar barbariem, kas bija aplenkuši viņa pilsētu. Grūti viņam būtu nācies atvairīt no Atēnām lielo barbaru karaspēku, ja viņam nebūtu nācis palīgā Trāķijas valdnieks Tērejs. Viņš uzvarēja barbarus un aiztrenca tos no Atikas. Kā balvu par to Pandions deva Tērējam savu meitu Prokni par sievu. Tērejs ar savu jauno sievu atgriezās Trāķijā. Tur Tērējam un Proknei drīz piedzima dēls. Likās, ka Moiras bija lēmušas laimi Tērējam un viņa sievai.

Pagāja pieci gadi pēc Tērēja kāzām. Kādu dienu Prokne sāka lūgt vīru:

—   Ja tu vēl mani mīli, tad ļauj man apciemot māsu vai arī atved viņu pie mums. Aizbrauc uz Atēnām pēc manas māsas, palūdz tēvu to atlaist un apsoli, ka tā drīz atgriezīsies. Man tā būs loti liela laime redzēt māsu.

Tērejs sagatavoja kuģus tālajam ceļam un drīz aizbrauca no Trāķijas. Laimīgi viņš sasniedza Atikas krastus. Pandions priecīgs saņēma savu meitasvīru un aizveda to uz pili. Nepaguva vēl Tērejs pateikt, kālab brauc uz Atēnām, kad ienāca Proknes māsa Filomēla, daiļumā līdzīga skaistajām nimfām. Filomēlas daiļums pārsteidza Tērēju, un viņš iedegās pret to kaislā mīlā. Viņš lūdza Pandionu atlaist Filomēlu paviesoties pie māsas. Mīla pret Filomēlu darīja Tērēja vārdus vēl pārliecinošākus. Filomēla, pati nezinādama, kādas briesmas viņai draud, arī lūdza tēvu laist viņu pie Proknes. Beidzot Pandions piekrita. Atlaizdams meitu uz Trāķiju, viņš teica Tērējam:

—   Es tev uzticu, Tērej, savu meitu. Piesaukdams _ne- mirstīgos dievus, tev piekodinu: sargā viņu kā tēvs. Atri sūti Filomēlu atpakaļ, jo viņa ir manu vecumdienu vienīgais prieks.

Pandions lūdza arī Filomēlu:

— Mana meita, ja tu mīli savu veco tēvu, nāc ātrāk atpakaļ, nepamet mani vienu.

Asarām acīs Pandions atvadījās no meitas; kaut gan viņu māca ļaunas nojautas, viņš tomēr nevarēja atteikt Tērējam un Filomēlai.

Skaistā Pandiona meita iekāpa kuģī. Airētāji sparīgi metās airos, ātri traucās kuģis projām atklātā jūrā, arvien tālāk no Atikas krastiem. Tērejs triumfēja. Gavilēdams viņš iesaucās:

—  Es esmu uzvarējis! Ar mani šeit uz kuģa ir manas sirds izredzētā, daiļā Filomēla.

Tērejs nenovērsa acis no Filomēlas un neatkāpās no tā~ ne soli visu ceļu. Beidzot bija klāt ari Trāķijas krasts, ceļš bija galā. Bet Trāķijas valdnieks neveda Filomēlu uz savu pili, viņš to aizveda uz tumšu mežu un ieslodzīja ganu būdā. Viņu neaizkustināja Filomēlas asaras un lūgšanas. Filomēla smagi cieta gūstā, bieži viņa sauca māsu un tēvu, bieži raidīja lūgšanas lielajiem Olimpa dieviem, bet veltas bija viņas lūgšanas un žēlošanās. Izmisumā Filomēla plēsa matus, lauzīja rokas un gaudās par likteni.

—   Ai, nežēlīgais barbar! — viņa iesaucās. — Tevi nav aizkustinājušas ne mana tēva lūgšanas, ne viņa asaras, ne manas māsas rūpes par mani! Tu neesi saudzējis savas mājas pavarda svētumu! Tad ņem, Tērej, manu dzīvību, bet zini: tavu noziegumu redzējuši lielie dievi, un, ja viņiem vēl ir vara, tad tu saņemsi pelnīto sodu. Pati pastāstīšu par visu, ko tu esi darījis! Pati iešu pie tautas! Bet, ja neļaus man iet meži, kas šeit visapkārt, viņi skanēs no manām gaudām. Lai dzird manas vaimanas mūžīgā debess zilgme, lai dzird tās dievi!

Dzirdot Filomēlas draudus, Tērēju pārņēma trakas dusmas. Viņš izrāva zobenu, sagrāba Filomēlu aiz matiem, sasēja viņu un izgrieza viņai mēli, lai nelaimīgā Pandiona meita nevienam nevarētu izstāstīt viņa noziegumu. Tad Tērejs atgriezās pie Proknes. Tā jautāja vīram, kur viņas māsa, bet Tērejs teica sievai, ka viņas māsa esot mirusi. Prokne ilgi apraudāja šķietami mirušo Filomēlu.

Pagāja vesels gads. Filomēla smaka gūstā, tā nevarēja ne tēvam, ne māsai dot ziņu, kur viņu bija ieslēdzis Tērejs. Beidzot viņa atrada līdzekli, kā padot ziņu Proknei. Viņa sēdās pie stellēm, izauda uz sedzenes visu savu drausmīgo likteni un slepeni aizsūtīja šo sedzeni Proknei. Prokne attaisīja sedzeni un ar šausmām ieraudzīja uz tās izaustu savas māsas drausmīgo likteni. Prokne neraudāja, viņa kā neprātīga klaiņāja pa pili un domāja tikai par to, kā atriebties Tērējam.

Bija tieši tas laiks, kad Trāķijas sievietes svinēja Dio- nīsa svētkus. Līdz ar tām uz mežu aizgāja arī Prokne. Kalnu nogāzes biezā mežā viņa atrada būdu, kurā viņas vīrs turēja ieslodzītu Filomēlu. Prokne atbrīvoja māsu un slepeni atveda to uz pili.

—   Nav ko raudāt, Filomēla, — teica Prokne, — mums nelīdzēs asaras. Mūsu ierocim jābūt nevis asarām, bet zobenam. Es esmu gatava uz visdrausmīgāko noziegumu, lai tikai atriebtos Tērējam par tevi un pati par sevi. Es gribu nogalināt viņu visnežēlīgākā kārtāl

Proknei tā runājot, ienāca viņas dēls.

—   Ai, cik līdzīgs tu esi tēvam, — iesaucās Prokne, paskatījusies uz dēlu.

Pēkšņi viņa apklusa, drūmi saraukusi uzacis. Tai iešāvās prātā briesmīgs noziegums, uz šo noziegumu viņu mudināja dusmas, kas verda krūtīs. Bet dēls paļāvīgi piegāja tai klāt, viņš apkampa māti ar savām rociņām un stiepās to noskūpstīt. Vienu mirkli Proknes sirdī pamodās žēlums, acīs saskrēja asaras; viņa ātri novērsās no dēla, bet, ieraugot māsu, atkal krūtīs uzliesmoja trakas dusmas. Prokne sagrāba dēlu pie rokas un aizveda viņu uz tālu pils telpu. Tur viņa paņēma asu zobenu un, pagriezusies nost, iegrūda to dēlam krūtīs. Prokne un Filomēla sagrieza nelaimīgā puisēna ķermeni gabalos, dažus izvārīja katlā, dažus izcepa uz iesma un sagatavoja Tērējam drausmīgu mielastu, bet viņš, nekā Jauna nedomādams, ēda pagatavoto maltīti. Ēdot Tērejs atcerējās dēlu un lika viņu pasaukt, bet Prokne, priecādamās par savu atriebību, tam atbildēja:

—  Tevī pašā ir tas, ko tu sauc!

Tērejs nesaprata viņas vārdus, viņš uzstāja, lai p s ui. cot dēlu. Tad pēkšņi, atbīdījusi priekškaru, iznāca Filomēla un iesvieda Tērējam sejā dēia asiņaino galvu. Šausmās nodrebēja Tērejs, viņš saprata, cik drausmīgs ii biiis viņa mielasts. Viņš nolādēja savu sievu un Filomēlu. Atgrūdis nost galdu, viņš uzlēca no atgultnes un, izrāvis zobenu, metās pakaļ Proknei un Filomēlai, lai pats ar savām rokām atriebtos par dēla nāvi, bet viņš nevarēja tās panākt. Viņām izauga spārni, tās pārvērtās par diviem putniem — Filomēla par lakstīgalu, bet Prokne par bezdelīgu. Bezdelīgai Proknei palicis uz krūtīm asinstraips no Tērēja dēla asinīm, bet pats Tērejs tika pārvērsts par badadzeguzi ar garu knābi un lielu cekulu uz galvas. Tāpat kā plīvoja spalvas uz kareivīgā Tērēja bruņucepures, tā plīvoja cekuls uz badadzeguzes galvas.

BOREJS UN ORĪTIJA

Bargs ir Borejs, nevaldāmā, brāzmainā ziemeļvēja dievs. Trakodams viņš trauc pār zemēm un jūrām, savā skrējienā saceldams vētras, kas visu sagrauj. Kādreiz Borejs, traukdamies pāri Atikai, ieraudzīja Erehteja meitu Oritiju un iemīlēja to. Borejs lūdza Orītiju kļūt par viņa sievu, lūdza atļauju aiznest to uz savu valstību, uz tālajiem ziemeļiem. Orītija nebija ar mieru, viņa baidījās no bargā, drūmā dieva, ari Orītijas tēvs Erehtejs atteica Borejam. Nelīdzēja nekādas Boreja lūgšanas, nekāda pārliecināšana, Bargais dievs sadusmojās un iesaucās:

— Es esmu pelnījis tādu pazemojumu! Biju aizmirsis savu bargo, visu satriecošo spēku! Vai man klājas kādu pazemīgi lūgt? Tikai ar spēku es varu ko sasniegt! Es trencu pa debesīm negaisa mākoņus, es saceļu jūrā viļņus kalnu augstumā, es izrauju ar saknēm simtgadīgus ozolus kā sausas zāles stiebrus, es šaustu zemi ar krusu un padaru ūdeni par akmenscietu^ ledu — un es lūdzu kā nevarīgs mirstīgais. Kad es traucu straujā lidojumā pār zemi, visa zeme līgojas un dreb pat Aīda pazemes valstība. Un es lūdzu Erehteju, it kā es būtu vica kalps. Man vajag nevis lūgt, lai Orītiju man dotu par sievu, bet ņemt viņu ar varu!

Borejs savicināja savus varenos spārnus. Pār visu zemi sāka trakot vētra. Kā niedres locījās mūžameži, baismi cēlās jūrā putojoši viļņi, tumši mākoņi klāja visas debesis. Augstāk par klintīm plīvoja Boreja melnais apmetnis, un no tā dvesa ziemeļu stindzinošais aukstums. Visu sagraudams cejā, Borejs trauca uz Atēnām, sagrāba Orītiju, pacēlās gaisā un aizlidoja ar viņu uz savām mājām, uz ziemeļiem.

Tā Oritija kļuva par Boreja sievu. Viņa dzemdēja tam divus dēlus, Zētu un Kalaīdu. Abi viņi bija spārnoti tāpat kā viņu tēvs. Boreja dēli bija lieli varoņi, viņi piedalījās argonautu braucienā uz Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas un veica daudzus ievērojamus varoņdarbus.

[1]

[2] pirmpublicējumi

[3] lkp ck Izdevniecība «Karogs», 1982, Mi I

[4] izdevniecība «Uesma», 1979

[5] izdevniecība «Liesma», 1983

»***• lkp ck izdevniecība «karogs», 1983, N4 6 ****** LKP CK izdevniecība «Zvaigzne», 1985, Ks 6, 7, 8, 9

Content

Kalniņš Jānis Hronists un velns

HRONISTS UN VELNS Teika, stāstīta atoma laikmetā

NAKTS VIESIS

ZEMNIEKA SARUNA JUGLAS KRASTĀ AR JAUNĀKO DĒLU UN SIEVU

SLEPKAVNIECĪBA

ZVEJNIEKPUISIS KLĀVS UN VELNS

SATURS

«Zelta aunāda».

PROKNE UN FILOMĒLA

BOREJS UN ORĪTIJA