Purs Laimonis

Sūrābele pilskalnā

LAIMONIS PURS

SŪRĀBELE PILSKALNA

Trejtrijas dienas pāri Tērvetes pilskalnam pluiskoja miglaina dūmaka, brīžiem plānāka, brīžiem pelēka un bieza kā vadmala, satumsinot pat gaismas cēlienu novaka- rīgā pakrēslā. Drīz sulu laiks, taču saule kārtu kārtām aizsegusies ar mākoņu sagšām, kā negribēdama zemi redzēt, un tas viesa tērvetnieču prātos drūmlgu bažlgumu. Vismaz Dzinša sieva Akute nespēja ne skaļi pasmiet, ne līksmi dziesmā pagavilēt, viņas rokas darīja darāmo, bet domas allažiņ aizsteidza tāluma ceļu, pa kuru bija pērnruden aizdrasējis viņas mīļotais Dzintis un pa kuru tika gaidīts atgriežamies mājup. . . Divtik gaidīts atgriežamies, jo Akute vairs nevarēja kā senāk teciņus uztecēt pilī un vai klupšus ieklupt pāri slieksnim Britas mājoklī; vīra tālbūtnes laikā viņa atkal sakuploja kā liepa, pie- brieda smagnēja un apgausa. Viens čāpulis jau auga, nu gaidīja otru. Parasti ilgoja vairāk dēlus, arī Akute runāja par otru dēlu, bet klusībā. . . klusībā viņa vēlējās meitu, sev pēctecīti, lai gan savu vēlēšanos slēpa pat Dzintim, kad viņš lapkritī aizjāja Nameja pavadoņos tālajā sirugaitā.

Tā bija gara un nomācoša ziema. Spēcīgākie, labākie vīrieši visi bija aizgājuši tālainē, un tāpēc Akute — un ne tikai viņa vien — jutās kā vilku iztrenkāta un izbiedēta stirna, kura gan paglābusies, bet — cik ilgi? No kuras puses, no kura krūma pēkšņi var atkal izlēkt plēsoņa? Un vai tad pietiks spēka jaunam bēgumam?

Gluži vai elpa tolaik pazuda, kad novadu aplidoja vēsts par virsaiša Nameja visu īstenieku nogalināšanu, pat viņa ieteres, ievednes, dieverenes un citi radi, apradi nav taupīti. Tērvetes pili iemitušie krustakalpi pēcāk skaļi draudēja zemgaļiem un lepnīgi plātījās, ka kristīgo dieva

taisnīgais sods ķers katru, kam saimes vecākie ar viltu stāsies pretī kristietības svētajam darbam, kavēs ļaužu paglābšanu no elles mūžīgajām uguns mokām. Ja tik nežēlīgi ticlbnieki izdarījās ar izcelsmē un rīcībā godājamākā Zemgales vīra ģimeni, nepažēlojot pat Nameja sievu Dardedzi, ne viņa pusbrāļu un pusmāsu ģimenes, tad ko gan pārējiem cerēt un uz ko paļauties! Kā sumpurņa lāsts pāri Tērvetei uzgūlusies bezspēcība, un Akute, kāpjot augšup uz pili, aizvien nodomāja, ka viņas smagnējums un sasaistība mazāk skaidrojama ar gaidāmajām radībām, cik ar bažām un nedrošību; bažām par siruceļā drasējošajiem vīriem un savu nedrošību Tērvetē, kad pašu mājas var uzklupt jebkurš svešinieks un apvainot diez kādos sagrēkojumos, kurus tu ne saproti, ne gribi saprast.

Un tomēr dzīve ritēja un darbi tika darīti, un ari šoreiz Akute gāja ne jau tikai sievu valodās paklausīties un pašai pamelsties līdzi, nē, tumšajos rudens, garajos ziemas un nu jau skubigajos pavasara sērsnu vakaros vēl čaklāk par mēlēm kustējās rokas, jo kauns un negods būtu tai tērvetniecei, kurai vīrs staigātu ielāpainā kreklā vai kurai pašai nebūtu goda reizei darinātas villaines.

Kā kaunā sarkdama par ilgo slēpšanos, šodien beidzu- mis aiz meža galotnēm grima koši sarkanīga saules ripa, tā šķita neparasti liela, kā tuvāk panākusies, un apmale spideklei bija tik asa un saskatāma, itin kā ar nazi nodrāzta. Akute pamanīja debess gaismekļa neparastību un apstājās, lai brīdi palūkotos rieta krāšņumā, jo nebija jau arī kur steigties: saulei rietot, nedrīkst vērpt, lai nenovērptu nerimtajai un dāsnajai dzīvības modinātājai 1 un visa dzīvā sildītājai naskās kājas un tā ik mīļu rītu varētu atsteigties modināt tērvetniekus. Droši vien pēdējās dzestrās un miglotās dienas tādas atnāca tāpēc, ka saulei kāds ļaunumu tīši nodarījis. Pret sauli pat suns nerej, dzīvnieks vien ir, taču bīstas apvainot.

Saulit' silta, māmiņ' jauka, Abas vienu labumiņu: No saulītes siili rīti, No māmiņas mīļi vārdi.

It īpaši siltuma un mīļuma būs noilgojušies garā kara- ceļa drasētāji, un Akute jau kuro reizi, pilskalna kumbrā uzkāpusi, vēroja to debesmalas pusi, kur aizjāja viņas

Dzintis un kur tagad rotājās rietošais spīdeklis, viņa raudzījās, ka gribēdama saskatīt kaut ko vairāk, ne tikai roboto meža galotni. Bet viedās vienīgi tālā apredze, sārtais rieteklis un bažīgas ilgas sirdi — pārnāks vai nepārnāks viņas mīļotais, gaidītais. . .

No Nameja klēts laiski izgorījās vairāki atklideņi. Pēc virsaiša Istenieku nogalināšanas viņa labumu piesavinājās krusta pielūdzēji, arī ēkās iemitinājās svešie, un tā viņi tagad te gorījās un klenderēja, neviena netraucēti. Pārlieku nekaunīgi tie šobrīd neuzbāzās palikušajiem zemgaļiem, bija iedibinājies tāds kā savstarpējs pamiers, kad katrs dzīvoja par sevi, lai gan pilskalns bija kopīgs, tāpat pagalms un aka, vienīgi valoda katram sava un savas ieražas un pieradumi. Daži iekleisto jušie prata sarunāties vairākās mēlēs, un viens no tādiem bija nupat no Nameja klēts iznākušais Oto, kā viņu sauca savējie, vai Atiņš, kā viņu iedēvēja zemgaļi, un kurš Tērvetē bija ieradies drīz pēc Nameja aiziešanas sirojumā un drīz jo drīz šeit iedzīvojies. Pamanījis stāvošo Akūti, viņš kaut ko pasacīja pārējiem, ar kuriem kopā iznāca no klēts, un tuvojās zemgalietei, padeva labvakaru. Akute atņēma sveicienu.

Atiņš bija jo knaši ieguvis daudzu tērvetnieču atzinību un gandrīz vai vēlību ar saviem vērpujiem — vērpjamo vārpstu skriemeļiem. Visparastāk tos gatavoja no kaļķakmens vai smilšakmens, dažkārt no kaula vai dzintara, tomēr Atiņa taisītie bija vispiemērotākie linu vērpumam, jo tie ļāva iegūt sevišķi gludu un vienādi nostieptu pavedienu, tāpēc audekls padevās īpaši vienāds un glīts. Tāpat sieviešu iecienītas bija viņa darinātās garās, vienpusīgās ķemmes, jo gan vērpuļus, gan ķemmes viņš darināja no raga, un tās bija glītas, izturīgas un kalpoja ilgi.

Aliņš teicās esam rīdzinieks, lur dzimis un audzis, tāpēc prata sarunāties ar vāciem, bet prata arī lībiski un zemgaliski un pēdējo teicās iemācījies no savas mātes. Nevarētu sacīt, ka viņš būtu no runīgajiem, taču uz mutes kritis arī nebija, starp vīriem gan turējās nomaļāk, pat nemēģinādams padižoties ar guvīgu sirugaitu vai veiksmīgām medībām, jo laikam taču šie darbi viņam lāgā nepadevās, toties sieviešu vidū ātri atrada kopēju runā- jumu, jo skriemeļi un ķemmes, kuras viņš izvilka 110 azotes, lika meitiešu acīm iedzalkstlties un sākās runas un tirgošanās, līdz gludenais vērpulis vai līdz spīdumam noberztā ķemme palika sievieša plaukstā, bet Atiņš saņēma kādu vērti vai solījumu vēlāk dabūt linauduma gabalu kreklam vai sviesta cibu ar kaņepēm, vai ko citu ēdamu. Zinātāji gan stāstīja, ka no saņemtā viņam pašam nepaliekot ne tik, cik melns aiz naga, jo Atiņš esot parāda kalpībā pie viena no rīdziniekiem, kas šo izdzenājot krustu un šķērsu, iekaustot un draudot piekalt ķēdē, lai sauli un gaismu vairs neredzētu, ja parāds netiks savlai- kus atmaksāts, un pat solot pārdot svešumā drejļos.

—   Teicos tev un uztaisīju,— Atiņš apstājoties sacīja, un Akutei gribot negribot ari bija jāapstājas, lai uzklausītu un atbildētu.

—   Dod šurp!— Akute pastiepa plaukstu.

—   Maķenīt vēl jāpiegludina. Kur tu būsi?

—   Pie Britas.

—   Pievakarē ienesīšu.

—   Labi. Gaidīšu.

Paskatījusies Atiņa acis, kas, kā vienmēr, izvairīgi raudzījās uz zemi, kā kaut ko zudušu vai nokritušu tur meklējot, Akute turpināja savu gājumu. Tas visparastāk veda pie Britas, Gunvalža sievas.

Kā Dzintis turējās pie sava patēva, tā Akute sadraudzējās ar Britu; gadu starpība abām ne pārāk liela, un viru ciešā draudzība vēl jo vairāk satuvināja arī sievas. Pie Britas visbiežāk notika vakarēšana, reizumis nams pie- drūzmējās tik pilns, ka dažai labai vajadzēja doties citviet, pat spraucoties neiespraukties, un ārāpalicējai sirdī iezagās vai žēlums, jo te ik katru reizi bija ko redzēt un ko pamācīties. Ordeņa karaspēka iebrukumos un tam sekojošu nedienu papostītas, tērvetnieces villaiņu rotājumos aizvien biežāk brūnspožā vara vietā izmantoja stikla un alvas krizuļus, bet pēdējā laikā pat to aptrūkās, jo devēji prasīja pretī tik daudz ēdamā, ka tad būtu pārlieku jāatrauj saviem vēderiem. Tālab villaiņu rotājumos īpašu cieņu sāka iegūt krāsainu dziju izšuvums un jo sevišķi rakstainā celaine. Sākumā viena otra lepnāka labiete viepa degunu, teicās tādu villaini nevalkāt, bet Brita bija viena no tām, kas tādās atrunās neklausījās — viņa salika tādu rakstu un tādas krāsas, ka dažai skaudībā vai asara nobira, un šoziem sievas nāca pulciņiem vien no tālākām sētām, lai te pamācītos jaunveida villaiņu aušanu un izdaiļošanu.

Akute šoreiz nodomājusi pamatīgi aplūkot prievīšu aužamo šķietiņu, gluži jaunu un neredzētu, kuru nupat sākušas lietot Radavietes; viena no viņām bija aplam

veikla šajā darbā un tagad labprāt ierādīja savu māku citām. Ari Akute gribēja noaust košu jo košu prievīti, kuru pasniegs savam mīļotajam Dzintim dienā, kad viņš pārjās no tālā karaceļa.

Pārkāpusi slieksnim un ļāvusi acīm aprast ar tumsu, Akute pamanīja Britu sēžam pie austeklēm, viņa bija rokas gar sāniem nolaidusi.

—   Labsvakars! Kā tu viena?—Akute pabrīnījās.

—        Bērnus palaidu izskrieties, bet vakarētāji vēl tikai gaidāmi,— Brita atbildēja, un viņas balsi jaudās tāds kā gurdums.— Nāc piesēdi!

—   Nākdama tavējos nekur nemanīju,— Akute sacīja.

—        Būs pie Brākšķiem. Zēniem tīk podnieka darbs. Vai arī Raktes ceļa uzkalnē draiskojas.

Bridi paklusējusi, Brita atzinās:

—   Man šodien gauži nemierīgs prāts.

—        Un man ne?— Atnācēja nopūtās, viņa tāpat bija iepazinusi gruzdošo nemieru. -

—        Šoreizis tik ilgi prom un tik tālu. . . Un tik ilgi nav ne vismazākās vēsts. Kā zemē iegrimuši.

—   Viņi drasē, turpretī mums. . .

Karavīra līgaviņa Ik vakaru gauži raud. Gaida savu arājiņu No kariņa pārnākot.

Tad, ieliekot balsī skanīgu možumu, Brita apvaicājās viešņai:

—   Kā tev?. . . Kursi drīz pirtiņu?

—   Nupat šķiet. . .— Akute pusvārdā apklusa.

—        Jaurtā mēnesī dzims. Būs vēl spriganāks par tēvu,— Brita pasmaidīja.

—        Kaut dzimtu saulei lecot. Tiem esot vislaimīgākais mūžs,— Akute izsacīja savu vēlēšanos. Taču to, ka gaida meitu, viņa pat Britai joprojām neatklāja.

Viņu sarunas pavediens atkal ierisa par vīriem.

—        Tu savu Dzinti sagaidīsi jo gaiši — ar šūpuļlīksti!— Brita sacīja.

—       Ja vien pārjās. Manī aplam liels nemiers,— Akute neslēpa savas bažas.— Viņdien zīle man tā kaut ko stāstīja, tā stāstīja. . . Tikai nesapratu.

—   Vai man citādāk. Gunvaldis vairs nav jaunulis, taču

pārgalvīgs joprojām. Sirds nodreb, iedomājoties, ja nu viņš. . . ja viņu. . .

—   Nesaprotami gan, kāpēc tik ilgi nav ne mazākās vēsts!

—   Svešpusē sirojot, katram zobenam divkārt vērtē. Sūtīt vienu — var tālajā ceļā pazust, sūtīt vairākus — kas lenks tālos pilskalnus, kas cirtīsies pret dzelžotajiem? Gaidīsim, Akut, gaidīsim. Vēlreiz saku — tāds mūsu, sievu, liktenis.

Kūko, mana dzeguzīte. Tu kūkoji, es raudāju: Tu kūkoji za/as birzes, Es raudāju bāleliņa.

—   Pietiks bēdāt!— Akute apņēmīgi nosacija.— Atceries, ko māca Pūcene:

Nevienam nesacīju Savu lielu žēlabiņu, Vējiņam vien pateicu, Lai tas augsti vēdināja.

Istabā kā grūstin pagrūsts iedrūzmoja bērnu ņūklis. Viņi bija aizelsušies un sakarsuši, jo vienā stiepienā atjozuši no pārupes, kur bija pasākuši no kalna šļūci- nāties.

—   Vai vēl sebāk nevarējāt?— Brita pārmetoši uzbilda vecākajam dēlam Nārim, kuram jau aizritējusi vienpadsmitā gadskārta un kurš, rakaris, allažiņ uzņēmās darbu un nedarbu aizsākumu. Izbārtais, ne ar pusvārdu nepatais- nojies, tūliņ naski piesteidzās pie pavarda, paņēma tur nolikto skalu pagali un sienas baļķī iesprausto nazi un steidzīgi sāka plēst skalus; kuru katru brīdi kaimenes sāks pulcēties, tumsā atstāt viņas nedrīkst ne uz brīdi, jo tad vērpšana un aušana vairs nesokas, arī valodas pieklust, un biedajā melnumā tūliņ runas pavedienu sāk šķetināt vecā Pūcene, kā ļaudis viņu sauca, veča, par kuru neviens īsti nezināja, kur viņa jaunībā mitusi, un jātic vien bija tam, ko pati pastāstīja, bet to pat viņa neprata pateikt, cik gadskārtas nostaigājusi šaisaulē, jo viņas acs pieredzējusi Mežotnes nopostījumu un viņas auss dzirdējusi Viestura balsi. Tumsa Pūceni it ka vērta jaunāku, lika straujāk tecēt atmiņu kamolam, un tad viņa rosījās un runāja, runāja un rosījās; viešņojoties pie Britas, Pūcene, skalgunij pietumstot, ar reizi aizsāka valodas par lietuvēniem, saveklēm un vēl dažnedažādiem mošķiem, tā, ka ne vien jaunuļiem, bet pat pieaugušajiem pa matiem sāka ložņāt tāds kā kņudeklis un mugurai piemetās tirpaini auksts drebulis. Tālab Pūcenes klātumā skali netika taupīti, lai būtu vairāk gaišuma, tomēr nebija tādas reizes, kad skaldeģim kaut kas tīši vai netīši nesamisētos un Pūcene tūdaļ neaizsāktu savu runājumu vai izdarīšanos. Šoreiz viņa ieradās vakarēt viena no pirmajām — kā bija Britai solījusi, jo viņreiz piekrita izzīlēt, vai Gunval- dis dzīvajos vai aizgājis veļos.

Atnāca vēl dažas tērvetnieces, un darbi aizsākās: Brita auda no tumšzilas vilnas dzijas villaini ikdienai, paminām noņerkstot un sistavai pēc atspoles skrējiena nopukstot savu divkāršo jā-jā, citas vērpa, bet Akute, piesēdusi blakus vienai no Radavietēm, kopus darbojās ar prievīšu aužamo šķietiņu.

Pavardā sprakšķēja sausa bērza šķilas, un istabā vilnīja tīkams siltums, skali dega gaiši, reizi pa reizei paskaļi iešvirkstēdamies, un tad uguns šaudīgais gaišums lika ēnām gar nama sienām straujāk nemieroties.

—  Pūcen, varēji vispirmāk, kā viņreiz solīji, pazīlēt,— aicināja viena no sievām, juzdama, ka šovakar daudzām domas mazāk pie darba, cik pie vēlēšanās uzzināt bāliņu likteņus.

—  Vēl nav zintējamais bridis,— veča atvairljās, sēdēdama pie galda un mielodamās ar Britas uzlikto cienastu— mīksti nosautētiem zirņiem, kam pāri pārliets skraukstoši sacepts cūkas taukums, un klāt piedzerot skābputru. Zobu viņas mutē nebija, tāpēc ēdamais jāsa- malsta ar smaganām un jāsavalsta ar mēli, viņa to darīja ilgi un pacietīgi, smailais zods naiki un nepieguris kustējās augšup un lejup, un bērni ziņkāri nolūkojās, pabrīnoties, kā var tik vēzienīgi, sakniebtām lūpām, kustināt žokļus.

—  Vai tu pati, aplam liela zinātāja būdama, nevari to brīdi nolikt?— ierosinātāja neatlaidas.

—  Varu, nevaru. . . Var tad, kad var. Bet, kad nevar, tad nevar.

Tas skanēja diezgan pikti, mute pašlaik jānodarbina ar ēšanu, nevis kādiem tur tukšigiem skaidrojumiem.

Aprātā tērvetniece gribēja vēl ko iebilst, bet tobrīd pavērās durvis un kā iztrūcies ieslīdēja Atiņš, sveicinot:

—   Labsvakars, zeltenites!

—       Tu nelišķē,— atsaucās tā pati, kas gribēja aizsākt ķīviņu ar Pūceni,— tai tavā Rīgā varbūt visas vecūksnes godā par zeltenēm, pie mums tā nav pierasts.

Atiņš caur degunu skaļi ievilka dvašu, pāris reižu pašņaukājās un tad gluži ticami attaisnojās:

—       Pakrēslī nesaskatīju. Jaunas vien visas jūs man rādāties.

—   Ak tu lunkanmēlis! Viņš tev nesaskatīja!

Atiņa ierašanās jau bija tik pierasta, ka tam netika pievērsta īpaša uzmanība, un sievas aizsāka mēļot atkal savu.

Gunvalža vecākais dēls Nāris, paņēmis palīgos gados jaunāko brāli Madri, kas augumā jau bija panācis vecāko, rosījās ap smaržīgajām priežu šķilām un skalturi — pārmaiņus viens plēsa ar lielo dūci slaidus, plānus skalus, kraujot tos kaudzītē, bet otrs tikmēr uzmanīja, kamēr kāds no trim degošajiem skangaliem izliesmoja, lai tad tūliņ aizdedzinātu un iespraudītu jaunu gaismeni.

Atiņš, brīdi pamiņājies, kā nezinādams, ko iesākt, beidzot pietupās līdzās Akutei un pasniedza patumšu, gludgludi nogludinātu kaula skriemeli vērpšanai.

—   Ņem!

Akute paņēma, pasvārstīja saujā, kā svaru noteikt gribēdama, un pēc tam pasniedza Radavietei.

—   Kā tev liekas? Linu diegs padosies stingrāks?

Arī Radaviete pasvārstīja, domīgi pagrozīja galvu, vēlreiz pasvārstīja, tad noteica:

—   Vajadzētu izdoties.

—        Redzēsi, tavi linu krekli būs kā Brēmenē pirktie,— Atiņš paklusi palielīja savu darinājumu.

—        Ko tu gribi pretī?—Akute neielaidās pārspriedumos, bet tieši novaicāja.

—   Nezinu. . . Kā tev nav žēl?

«Cik pieticīgs!» Akute sevi nodomāja un, brīdi paklusējusi, pajautāja:

—        Varbūt pagaidīsi manu Dzinti pārnākam? Vai nu viņš gluži bez guvuma atgriezīsies.

Atiņš tūliņ neatbildēja, joprojām tupus knibinājās ap saviem pirkstiem, līdz beidzot uzbilda:

—       Es jau pagaidītu, bet. . . Teicu tev — esmu likts parādjūgā. . . Laikus neiedošu, piekals pie ķēdes, aiz- pārdos svešumā. . .

Atiņa liksta bija maķenīt zināma, viņš pats ne ar vārdiņu neiežēlotos tērvetniekiem, jo kas tiem par daļu

gar kādām tur rīdzinieku pagaidām un nepagaidām, taču aizdevums Atiņu žņaudza kā kaklam apmests, ar taukumu ieziests valgs; aizdevējs izrādījās tik negantas dabas, ka labāk toreiz būtu. . . Jā, ko toreiz lai viņš iespētu? Ko var iespēt pret tēva grēkiem?

—   Rīdzinieks, bet tādā vārgā! Ko ņēmi, ja neprāti atdot?— Akute izsmējīgi paskatījās uz tupošo.

—   Ne man tev izstāstīt, ne tu man palīdzēsi,— Atiņš, bēdullgi nopūties, nosacīja.

—   Labi. Iedošu. Ja nepagūšu pirms, tad tūliņ pēc,— Akute uzlika roku savam vēderam, kas nepārprotami liecināja par drīzu brēku|a ierašanos.

—   Es jau nesteidzinu,— Atiņš samierinoši piebilda. — Ne tu pazudīsi, ne es kaut kur izčibēšu.

—   Vai uz savu Rīgu nemaz neprāto atgriezties?— ieklausījusies abu sarunā, Radaviete ievaicājās.— Taču nepametlsi daudzināto akmeņbrīnumu?

—   Brīnums tam, kas aiz tiem mūriem nav mitis.

—   Nu, nu, brīnumi tur esot redzami visīstākie,— Radaviete nepiekrita.— Mans vecaistēvs, Radavietis, pāris reižu esot iedrasējis pa vārtiem. Māte zināja stāstīt. Reiz pat ar zobenu viņš tur izdurstījies.

Atiņš pacēla galvu, un redzokļi viņa acīs iedzalkstījās, mēles galā degtin dega kāds vaicājums, šķita, nu pienācis īstais bridis uzzināt to, ko viņš nesa sevī kā eža kamolu. Taču viņš saprata, ka ar savu vaicājumu |aus ari citiem uzzināt par viņu to, ko viņš vēlējās noslēpt, un nav pat jaušams, kā tad viss beigtos. Un tomēr viņš pajautāja:

—   Ko māte tev tik brīnumainu stāstīja?

—   Visbiežāk stāstīja par savu vecāko māsu, kura aizvesta drellībā. Domājuši — beigta un pagalam, tika taču dzirdēts, ka jaunuves pārdodot uz. . . uz kādu tur pasaules malu, uz. . . uz. . .— Radaviete bija aizmirsusi svešās zemes nosaukumu.

—   Skaistākās šejienietes ļoti labprāt pērk Brigā tālāk- pārdošanai uz Armu.

—   Kur, kur?

—   Uz Armu. Ir tāda vieta zemes malā pie nepārbrauca- mas jūras.

—   Jā. . . Kā tikai tajā dieva pasaulītē nav! Nesasniedzamas zemes un nepārtraucamas jūras!

—   Tu nepabeidzi par māsu,— Atiņš atgādināja, un, skalu gaišumam uzliesmojot, vērīgāks skatītājs būtu pamanījis viņa acis satraukumu. Taču sievietes, darbā iegrimušas, nepalūkojās tupētājā, un Radaviete mierīgi turpināja:

—   Māsa, izrādās, nav tikusi ne pārdota, ne veļos aizgājusi, bet dzīvojusi pa Rīgu zaļu dienu.

—   Vai nu gluži tā būs bijis?— Atiņš pašaubījās.

—   Mans vectēvs pats savām acīm pārliecinājies. Dzīvojusi un staigājusi brīvi. Kā pašai ticies.

—   Jocīgi gan. Kāpēc drellībā aizvestai dota tāda vaļa?

—   Ko nezinu, to nezinu, bet tolaik visi nosprieduši, ka Rīga pati tā ievilinātāja. Ko? Atbildi nu! Vai Rīgā daudz to burveklibu? Cilvēkam sava mājotne, savējie, bet viņš ņem un labprāt paliek svešajos!

Saruna bija kļuvusi skaļa, un arī citi ieklausījās tajā.

—   Ieēdināta! Ieēdināta!— beigusi ēst un sadzirdējusi Radavietes sacīto, Pūcene skaļi paskaidroja.— Sen zināma būšana — ieēdināta!

—   Svešpuses maizei taču allaž biezāka garoza,— kāda sieva nepiekrita.

—   Vienalga, ieēdinātais dzīvos priecīgi kā mēslu vabole saulītē.

—   Ar ko tad tik nekrietni var ieēdināt?— ziņkāroja cita.

—   Ne jau ar pliku sausas maizes garoziņu?!

—   Ar ko. . .— Pūcene novilka.— Potams, ne jau ar maizi. Un ne ar melnogu, kā pie mums to dažkārt mēģina darīt. Esmu dzirdējusi, Rīgas burekļi pavasari noķerot vardes tēviņu un mātīti, kad tie abi kopā. Redz, kā! Un tad ar šām.

—   Vai manu, vai! Dzīvas vardes ēd?!

—   Kāpēc dzīvas. Sakaltā vējā un saulē, saberž miltos — un tos slepus piejauc ēdienam. Kas tādu piemalumu, pašam nezinot, iekluncēs, tas tecēs devējam nopakaļ visu mūžu un līdz zemes malai.

Par ieēdināšanu aizsāktā saruna vairs neapsīka. Gandrīz vai katra gados pavecāka zinājās, ko savlaik dzirdējusi no citām vai pati piedzīvojusi, un, izrādās, pasaulē tamlīdzīgas negantības rodamas bez mēra un skaita, it īpaši bailes uzdzina nešļavas, ko mošķi pamet uz ceļa vai pagalmā.

—  Tiklīdz pamanu, cērtos atpakaļis un jožu, ko pēdas nes,— viena atzinās.

—   Es tāpat! Apeju ar līkumu līkumu, ja no tiesas jātiek tālāk,— arī cita neslēpa savas bailes.

—   Vai nu gluži bēgšus jābēg,— Pūcene ierunājās.

—   Nu, nu! Kāpsi virsū!— sievai šausmās plaksti pa- pletās.

—   Te savs padoms,— veča mierīgi turpināja.

—   Neslēp!

—   Nešlavu atradis,— viņa pamācīja,— met tūdalis ugunī kopā ar vārdiem—«Viltnieks pats pievilies!». Tad ļaunums pašam licējam atdarās. Vai arī iedzen nešļavu ratu rumbā un iemet ūdenī. Ai, ai, kā tad šam plāni klāsies! Kā zivij sausumā vai sunim zem ūdens. . . Pret nešļavām jābūt tikai nebaidīgam.

—   Pati savām acīm redzēju, kā tas Ķertā no Skaņas pakalpiņš LIpiķis izvilka no upes ratu riteni ar visu rumbu, bet šim ne silts, ne auksts,— Brita, apturējusi atspoles skrējienu, otru roku sistavai uzlikusi, paziņoja.— Pazuda no mūsu viru atriebības, ka ne čiku, ne grabu.

—   Kas, kas?— Atiņš saausījās.— Tu runā par Tērvetes komtura Gerda no Skanēs kalpu? Par Laurensi?

—   Mēs viņu saucām par LIpiķi.

—   Ja tu runā par viņu, varu tev pavēstīt — Gerda no Skanēs kalpu Rīgā uzsēja uz moku rata, saraustīja un pec tam sadedzināja, bet pelnus izkaisīja vējā uz Daugavas.

—   Ko, ko?— sievas cita caur citu iesaucās. Līpiķis visām tērvetniecēm vēl bija atmiņā.

—   Jā, viņam, izrādās, bijusi ļauna acs. Visi kungi, kam viņš nolīgts par kalpu, aizgājuši bojā nelabā nāvē. Visīstākais raganis.

—   Tas pilnam var būt,— piekrita viena no tērvetniecēm.

—   Pakausis viņam puspliks spīdēja. Tiem ar plikiem pakaušiem visbiežāk esot ļauna acs,— zinājās cita tērvet- niece.

—   Pavei nu! Taču tā ratu rumba, ko Brita redzējusi izvelkam no upes, bijusi ar nešļavu, ja tik nelāgu galu sagaidījis.

—   Pret tevi, Brita, viņš toreiz nenieka neiespēja!— viena atcerējās Britas stāstīto, kā Lipiķis toreiz ielauzies un pieprasījis vaska rituli.

—   Ko viņš!— uzrunātā atsaucās.— Dzintis nosargāja. Nez kā vēl beigtos, ja tieši uz lietuvēnu laiku neatjātu Gunvaldis. Šaubos, vai es tagad te sēdētu starp jums un austu. Viņi mūs abus ar Dzinti būtu piebeiguši.

—        Rau, rau, pat visnegantākais nekrietnelis nedrīkst vilkt no upes ratu rumbu,— Pūcene atkal, ierunājās. — Lai gan tie ar ļauno aci var atļauties daudz ko tādu, ko citi nedrīkst. Atceros, tas notika manās jaunās dienās. . .

Vecā Pūcene, vismaz tā viņa pati apgalvoja, vēl esot paguvusi pieredzēt tos laikus, kad tādus krusta pielūdzējus un dzelžaiņus te nemaz nav pazinuši. Toreiz viņa nedzīvoja vis Tērvetē, bet pie Mežotnes, kur pašiem bijusi iekopta sava sēta. Kad Mežotnes labiešu piekāpība krusta zīmei, vēlāk viņu visu nogalināšana un novada nopostījums spiedis Pūceni pabēgt no leknā tīruma meža ielokā un apmesties tuvāk Tērvetei, viņa savās ilgajās kleju gaitās pieredzējusi ne vienu vien brīnumu. Arī tagad viņa dažkārt pazuda ilgi jo ilgi, taču allaž atgriezās, un ļaudis nopriecājās, viņu pamanot, jo dažam labam ievajadzējās vecās sievas padoma un piepalīdzības, it īpaši pret dažādām miesas vainām un kaitēm. Tāpat viņa bija veiksmīga bērnu saņēmēja, arī Akute jau bija uzbildusi, vai Pūcene nepadzīvotu pie viņas kādu laiciņu, un aicinātā labprāt piekritusi.

Stāstīja viņa nesteidzīgi, itin kā ar grūtībām atrazdama vajadzīgos vārdus sen notikušajam, kā vērodama, vai vārdi klausītājos atbalsojas. Dažbrīd skaņas izvēlās pāri lūpām gauži šļupstīgas, nevarēja pat lāgā saprast, kas tas par nevārdu, un bija jau arī stāstāmais noticis aplam sensenis, tad viņa tekalējusi viegli kā griezīte pļavā, bet baltā dieviņa baltajā pasaulē noticis daudz vairāk dažādu neticamu atgadījumu nekā šodien, kad ļaudis kļuvuši tādi kā sprostā ielikti un tāpēc mazāk redzoši un vairāk aizniknoti.

— Jums to nekādi nezināt,— viņa atkal aizsāka stāstīt.— Teikšu tikai, manā bērnībā Mežotnei otru līdzinieci nesameklēsi. Ja nu varbūt vēl senākus Daugmale Daugavas krastā, par kuru tikai mana vecvecmāte zināja stāstīt. Mežotnē iegājis, pazust varēji, cik tur to namu un durvju, un kur vēl daždažādo amatu pratēji rindām vien, rindām vien. . . Tāpat tirgus vieta! . . . Pliks atnāci, bet, ja sudrabs turējās, izjāji uz visstaltākā kumeļa, kam pat iemaukti apzeltīti, un pats grezni jo grezni apvilcies svešzemju vadmalu. Protams, ja vien tev bija ko pretī dot vai vismaz ticami apsolīt. Nu, lūk! . . . Tāpēc uz Mežotni nāca, jāja un brauca no malu malām un vistālākās tālienes — pat gluži neredzētas laivas ar burām piestāja krastā. Dažs teicās atkuģojis no tik nezināmas aiztāles, ka pats žēlojas atpakaļceļa aizmirsis. Jā, un tā nu reiz mans tēvs bija aizgājis sāli iegādāt un paņēmis līdzi manu māti un pat mani, lai mēs abas apskatītu pasauli un ļaudis. Varējām mēs pa dienu līdz Mežotnei aiziet un ar tumsu sākt atpakaļnākumu, bet tēvs satika te vienu, te atkal otru sen neredzētu paziņu, mums ar māti mutes no brīnumiem vaļā, stāvam tikai un skatāmies, jo te pirmo reizi tuvumā īsti aplūkojam tos krusta pielūdzējus brīvi un netraucēti rosāmies — tas notikās vēl pirms ļaunīgās labiešu apkaušanas un Mežotnes nodedzināšanas. Aizkavējāmies, un tēvs izlēma pārnakšņot Mežotnē — turpat netālu no vārtiem piederēja savs nams tādam Vienacim — tā viņu sauca, jo viena acs tam bija aizaugusi ar nagu. Par sīku atmetumu viņš ļāva pārgulēt siltumā un sausumā katram, kas aizkavējies Mežotnē vai kam darīšanas likušas vēl palikt. Pat paēst pie viņa varēts un medaļu vecais nesis jo negantu, jau pēc pirmās krūkas vīru mēles atraisījušās un skaļas valodas drebinājušas sienas. Nu, lūk! . . . Tam Vienacim — kauču tikai viena acs — tā pati bijusi ļauna. Ne vienmēr un ne pret visiem, bet, ja viņš kādā tā cieši ieskatījies un vilcinādamies nolūkojies, tad tāds varējis būt drošs, ka pazudīs kā ūdenī iemests akmens, pazudīs ar visu zirgu un segliem vai ratiem, vai arī, ja ar laivu atbraucis, tad tai vairs pa ūdeņiem nelīgot. Kāpēc pret dažiem ļauna, bet pret citiem ne? Mans tēvs teicās zinām, tāpēc mēs pārgulējām nakti pie Vienača bez vismazāko baiļu.

Sajā vietā stāstītāja apklusa, un Akute, nevarēdama sagaidīt turpinājumu, pavaicaja:

—   Ko tad tavs tēvs teicās zinām, lai jūs paglābtos?

—   Ne viss., meit, tev jāzina, ko cits zina, jo mēdz sacit — nāks laiks, nāks padoms,—Pūcene izvairīgi atbildēja, viņa, šķiet, savā garajā mūžā bija iegaumējusi: ļaudis labpratāk notic neparastajam un to ilgāk atceras nekā ikdienlgo, pierasto. Kauču par šo pašu Vienaci — viņš jaunībā esot sirenieku notverts, pārdots drellībā, un par bēgšanu tam izdurta viena acs, taču tas nav šo atturējis bēgt otrreiz un — viņš laimīgi atgriezies sav- pusē, nesot līdzi gruzdīgu naidu par pāridarījumu; viņš atriebies tikai svešajiem, kas ieradušies Mežotnē tā vai cita iemesla dēļ. Viņa ļaunā acs pazudinājusi vienīgi tāliniekus un tikai tos, kam krietnas sudraba vai zelta vērtēs. Jo runāja, ka viņš no saviem iereibušajiem viesiem, saprazdams svešo valodu un savu zinību noslēpdams, noklausījies, kam vairāk dārgumu līdzi un kurp tas tālākceļā dosies, un tad izrīkojis slepus uzbrukumu. Pūcene pati atcerējās toreiz dzirdēto, taču tērvetniecēm stāstīt nestāstīja — labāk lai ļaudis bīstas un piesargās, nezināšana dažkārt paglābj viedāk nekā viszinība.

Apturējusi atspoles skrējienu, Brita pagriezās pret Pūceni.

—   Varēji beidzot pamēģināt! Solīji taču!

Pūcene zināja, ko Brita vēlas — uzzināt, vai Gunvaldis vēl šajā vai jau viņsaulē. Tā bija aplam nopietna izzināšana, un veča ilgi jo ilgi vairījās no tās, viņa labprātāk ārstēja apsirgušos, piepalīdzēja grūtniecēm,.apkopa pirmajās dienās zīduļus, vāca un kaltēja dažnedažādas zālītes, saknītes un ziediņus katrai vainai un vajadzībai nekā nodarbojās ar tik grūtām paredzēšanām. Taču cilvēki bija tiepīgi, kā uzkūdīti viņi vēlējās ieskatīties gaidāmajā — tāpat ka pašlaik Brita — atteikt nozīmētu ne vien aizvainot un sēt nedienu nojausmi, bet ari atzīties savā nevarībā, neprasmē. Tāpēc Pūcene gan vairījās, bet, ja nu kāds aplam cieti uzstāja, tad piekrita, meklējot gan dažādas sīkākas atrunas, kas šobrīd skaidru pareģošanu traucē.

—   Aplam iekarsusies, aplam alciga,— Pūcene nopurpināja, atbildot Britas uzmācīgajam aicinājumam.

—   Šoreiz ātrāk prom netiksi!—Brita bija apņēmības pilna, jo neziņā par Gunvaldi bija vai aizgurusi. Viņa strauji piecēlās un devās uz pavarda pusi.

—   Ja neizzilēsies šoreiz, varēsi atkārtot citreiz,— ierunājās kāda no vērpējām, kam virs arī bija aizjājis tālajā gaitā.

Piegājusi pie sienas piekarinātajam sietam un turpat baļķstarpē iespraustajām aitu cērpamām dzirklēm, Brita paņēma abus darinājumus un nolika Pūcenei priekšā uz galda. Veča nepakustējās, tikai ilgi, ilgi aplūkoja sietu un dzirkles, it kā nebūtu savu mūžu kaut ko līdzīgu redzējusi, un tad pasūrojās:

—   Jauns mēnesis. . . Jauns mēnesis. . .

—   Ilgāk negaidīšu!— Brita nepiekāpās.

—   Jaunam negants spēks. . . Karavīra līgaviņa. . . aiz skaudības vien pametīs nepareizu zīmi,— Pūcene ar «līgaviņu» domāja nakts spīdekli mēnesi.

—   Vienalga. Pamēģini!

Pūcene gausi ar kreiso roku paņēma sietu, ar labo dzirkles, iedūra dzirkļu smaili sietiņa malā, pēc tam paskatījās uz istabas visiem kaktiem un pavēlēja:

—       Sastājas visapkārt! Cieši jo cieši! Lai karavīra līgaviņa nepamana, ko mes te darīsim! Varbūt tad izdosies.

Aicinātie naski piecēlās un saspiedās cieši apkārt. Bērni, lai aizvairītu bailes, piekļāvās mātēm kā dadža pogaļas vadmalai.

Brita nosēdās galda vienā malā, pamājot Akutei atsēsties pretī, bet Pūcene noraidoši pakratīja ar roku.

—   Nedrīkst! Akute nedrīkst! Viņa nav viena!

—   Pareizi gan!— pačukstēja kāda tērvetniece otrai. — Grūtniecei jāpiesargās no uztraukumiem, rau, kā toreiz Skarbulei pēc pārbīļa piedzima meitēns, apsities ar niezuli.

Pretī Britai novietojās viena no jaunajām Radavietēm, un, kad čaloņa un knosīšanās pierima, Pūcene satvēra ar diviem pirkstiem dzirkles, pacēla tās un, pārlaidusi visiem bargu skatienu, pamācīja:

—   Tu, Brita, ieliec dzirkļu vienā acī pirkstu no šās puses, tava pretīsēdētāja no otras. Abas turiet rokas nekustīgi, iekam nebūšu saskatījusi zirni.

Māris, Madris, tāpat citi bērni šādu izdarību vēroja pirmo reizi, un abi, piemirsuši savu uguns darbu, piespiedās galda galam, lai matītu, kas tad nu tagad īsteni notiksies. Ka par nedienu, skali izdega tik ātri, ka ne attapt, un tumsa apņēma sanākušos, jo arī pavardā ogles vien kvēloja. Taču notiekošais tā ziņkāroja puikus, ka viņi pat nepakustējās, un abi būtu stāvējuši kā iemieti kauču līdz ritam, ja vien nikns čuksts, sācies Pūcenes lūpās un citu tērvetnieču uztverts, neiebelzlu pa zūzēnu ausīm kā sitiens ar zobena plakumu:

—   Gaisma! Kur gaisma?!

Nāris metās pie skalu kaudzes, pakampa divus, iegrūda kvēlojošo ogļu čupiņā un, kad tie uzliesmoja, iesprieda skalturī, viņa rokas kustējās pašas no sevis, bet galva visu laiku bija pavērsta galda virzienā, kur mātes pirksts, iebāzts dzirkles vienā acī, turēja aitu cērpamo, kam savukārt uz smailes uzkarināts sietiņš. Tomēr saskatīt lāgā nevarēja, skalu pieticīgās liesmiņas tikai mazliet paņirbināja tumsu, un laikam vienīgi Madris, kas bija piespiedies pie galda apmales, droši vien saredzēja visas noslēpumainās zīmes. Tāpēc vēlāk Nāris pavilka brāli aiz piedurknes pie sevis un klusi apvaicājās:

—   Nu, redzēji?

—   Jā,— Madris atčukstēja.

—   Ko jā? Rādīja zīmi vai ne?

—   Rādīt nekā nerādīja, tikai sietiņš lēni sakustējās.

Abi apklusa, jo pēkšņi Pūcene, kas kaut ko klusi

bubināja, ierunājās skaļi, ierunājās droši un pašpārliecināti:

—   Drīz! Drīz! Teica, drīz būs vēstis no vīriem! Lai dzīvojot bez bēdu un gatavojoties tikšanās dienai!

Brita uztvēra Pūcenes vārdus kā viņai sacītus, šaubas un gaidu nemiers pierima, un augumā iestrāvoja prieks, un viņa piecēlusies gandrīz līksmi ievaicājās:

—   Drīz! Kā tu, Pūcen, tik droši zini? Kāpēc es nekā neredzēju?

Veča tūliņ neatbildēja, un Brita paguva aiziet līdz aužamajiem stāviem un apsēsties, kad vecā norūca:

—   Jāprot skatīties. . . Suns saož kaulu, bite pazīst ziedu. Būsi tu manu mūžu nodzīvojusi, varbūt vēl skaidrāk saskatīsi labās un ļaunās zīmes.

Vai vecajai zintniecei skaļi atzīties, ka šoreiz ari viņa nekā skaidra un noteikta nav nopratusi? Nē, nekad! Iekam ļaunvēsts nav pienākusi, jāsēj cerība, kas tērvet- niecēm ļaus izturēt ilgo atšķirtību un neziņu par saviem vīriem, brāļiem un dēliem.

Pūcene bija nodzīvojusi ilgu un barguma pilnu mūžu un tāpēc zināja, ko runāt skaļi un ko vēlamāk paturēt sevī.

II

Ja Dzintis tik mīļš nebūtu, Akutei dienas ritētu ar smagumu apkrautas — kā malkas pajūga rati dubļainā ceļā pret kalnu. Un kā gan ne! Aizveda taču jaunuvīti no tēvasētas, no kuplīgas lielsaimes, kur kopkopus rosījās brāļi un māsas, māršas un māsenes, ietaļas un dieveri, māticas un tēvuči, mātnīcas, māsīcas, dieverēni — visus ne saukdams nenosauksi, jo, kas vienam tuvs rads, tas otram parads, citam augšupeji, citam lejupeji īstenieki. Tērvetē Akutei dzīve bija jāuzsāk tikpat kā no jauna — pinnsākus viņi taču ar Dzinti divi vien, un kāda te vairs varēja būt darbu iedalīšana pa dienām, ja pašai jāgatavo ēdamais, jāvērpj un jāada, jākopj lopi, jāsamaļ milti, jāsanes ūdens, bet Dzintim jāar, jāsēj, jāsagādā malka, jāizdēj dores, jākulsta lini un visgalvenais — nedrīkst izlaist zobenu no rokas un tas allaž jānoliek pa tvērienam. Darbs dzina darbu, diena dienu, un tikai kaimiņu piepalīdzība, tēva līdzdotais sudrabs un Dzinša iesirotais rocību vērsa plašumā, un tagad Akute bez bažām gaidīja otra bērna dzimšanu: pietika gan ēdamā, gan valkājamā. Arī saime maķenīt pakuplojusi, protams, īstenieki tie nebija, bet vai tāpēc sliktāki, un vienīgi Dzinša karaceji Akutes sirdī iegūla ar tādu spiedlgumu, ka reizumis šķita — nudien nav vairs spēka ilgāk izturēt. Tāpēc no Sidrabenes ar dūmu irdzi padotā vēsts par savējo atgriešanos savirpu- lēja Akutei acis dzirksteļu spietu, viņa salīgojās kā kupla egle vētras švlgā, vajadzēja pietverties pie galda, lai nepakristu. Jātnieks, kas nākamajā dienā atauļoja ar prieka ziņu, tika apstāts no visām pusēm kā avots no izslāpušajiem, un viņš pat nemēģināja visiem un katram atbildēt, tikai sauca savu saucamo:

— Nāk!. . . Pa Raktes ceļu nāk!. . . Nāk!. . . Pa Rak- tes ceļu nāk!. . .

Gados jaunākie kā izskrēja pusģērbti no namiem, tā laidās teciņus lejup pāri upei un pa kalna kori pretim sagaidīt, ari vecaiņi, kas vien spēja cik necik pakustēt, meklēja bozltes un rosījās pretimiešanai, līdzi vecāmmā- tēm tipināja čāpulīši. Vienīgi grūtnieces un tās, kas ar zīduļiem uz rokas, palika šaipus; viņas paiesies sagaidītājos, kad pārupes pusē izvelsies nācēju gūzma, un pārnācēja tuvinieki, aplipuši savējam, cits aizgūtnēm taujās, cits piekļāvies laimē klusēs, un prieka asaras par laimīgu pārnākumu jauksies ar otra izmisumu, kas tāpat gaidījis savējo, bet nesagaidījis. . .

Akute ietina dēlēnu lakatā un izgāja pie vārtiem, kur drīz vien sāka pulcēties tādas pašas kā viņa — smagnējas, bērnu pulciņa apņemtas.

Stindzene ziema bija aizgājusi un atkušņa vēji nograuzuši sniega biezumu, vēl maķenīt — zels zālīte, cīruļu treļļi birs sējēju ausīs, būs atnākusi sildītāja vasariņa. . . Nekad vēl Akute netika tā ilgojusies sniegoņa aiziešanu kā šoziem, jo tas neļāva Dzintim pārnākt no tālās sirugai- tas. Promejot viņš gan tā kā pusjokus, kā pusnopietni izmeta nenākt ātrāk atpakaļ, kamēr nepieliks pēdu tās zemes malai, no kurienes kleisto šurp krusta uzmākteņi, tomēr sievas šim tālnodomam neticēja: tik aplam ilgas sirugaitas nav dzirdētas, un, ledum upēs salūstot, viri vienmēr pārrodas mājās, lai kumeļi neaizmirstu iet vagu un paši zobena ■ nesēji saturēt arkla spalu. Kādas gan zīmes un nezīmes Akute bija šoziem centusies samanīt, lai tikai izdibinātu Dzinša likteni, nupat vēl vecajā Pucenē ieklausījusies, un tomēr skaidrība atnāks tikai kopus ar nācējiem, kad viņa ieraudzīs Dzinša augumu, viņa gaišzilo acu mirdzumu vai. . . Vai karaceļa drasētāji aizies garām cits aiz cita, aizies garām pēdējais vīrs, un tad viņas, nelaimīgās sērdienes, stāvēs un velti lūkosies parādāmies vēl kādu, kas varbūt maķenīt aizkavējies un teju, teju parādīsies steidzamies šurp. . .

Gaidīt. . . Gaidīt un gaidīt! Vai vīri maz iedomā, cik tas ir grūši? Protams, drasēt karazirgā, cirsties pretī dzelzīs iekaltajiem bruņnešiem — tas prasa spēku, veiklību un drosmi. Bet gaidīšana? Vai tā neko neprasa? Akute stāvēja sievu un bērnu pulkā, un tādas un līdzīgas domas jundīja viņas galvā. līdzīgā, gremzīgas neziņas pilnā ziema šķita kā dēle, kas pamazām zīšus izzīž asinis, šobrīd nav spēka gandrīz vai nostāvēt kājās, acis miglojas un deniņos un ausīs kāds kā skaldīt skalda, pie krūtīm plaukstu pielikt nedrīkst, sirds tur lec kā negudra, kā gribēdama izlauzties un ripot pāri upei pa Raktes ceļu. . . Sievām sarunas nevedās, pat negantākie nerātņi pierima draiskoties, stāvēja klusi un rāmi, un vienīgi kāds zidulis, pamodies no saldā snaudiena, čāpstināja, līdz sāka staipīties un nemieroties un, krūts galu nesagaidījis, laida vaļā skaļu jo skaļu brēcienu, piespiežot māti atiet pasāņus un pabarot salcēju.

Jau krietnu cēlienu pie vārtiem izgaidījušās, tērvetnie- ces pamanīja pabaiļus pienākam Atiņu un nostājamies aizmugurē, kā no kaut kā nelaba iztrūcinātu. Vispār pilī šodien valdīja neparasts klusums, šķila, paltrakainie un visi viņu pakalpiņi salīduši pazemē kā skudras pirms negaisa un tagad vēro notiekošo un spriež par turpmāko, kur tirdīgs kā drudzī viens vienīgs jautājums: ko zemgaļi pēc atgriešanās darīs? Tūliņ bruks virsū? Tikai padzīs? Vai tomēr nodurs visus pēc kārtas un bez žēlastības? Nameja īstenieki nogalināti. Kāpēc atmaksai nenogalināt tos, ar kuru piepalīdzību tas izdarīts, kauču tiešie slepkav- nieki tūliņ pamanījās nozust aiz Rīgas mūriem, viņu vietā parādījās jauni, kas var taisnoties nekā nezinām, par citu darīto neatbildam.

Kāda tērvetniece, pamanījusi Atiņu, kā vēlēdamās savam gaidu satraukumam rast atvieglojumu, nikni jo nikni uzbrēca:

—   Ko vazājies kā aizmērdēts suns? Kas tev te pazudis? Savu nāvi atnāci ieraudzīt, vai?

—       Meties ceļos pie jūsējā krusta un lūdz savu vien- dievu, varbūt apžēlosies un kā pašu pirmo aicinās pie sevis uz paradīzi, nebūs jābēg atpakaļ uz Rīgu,— arī otra žultaini pamācīja.

—   Rīgā šiem nav miera kā blusu apsēstiem,— trešā nievīgi izmeta.

Padzirdējušas par vīru, dēlu un tēvu tuvošanos, tērvet- nieces vairs neslēpa naidu; Atiņš bija tāds pats klejonis kā visi šie krustenieki, tāpēc tikpat nicināms, lai arī runāja zemgaļu mēlē un visādi citādi bija prasmīgs darbinieks, it īpaši pagatavojot vērpšanai un aušanai nepieciešamo, bet satiksmē ar tērvetniekiem uzvedās klusi un bijīgi, allaž izpalīdzīgi.

Tāpēc Akute aizstāvēdama ierunājās:

—   Ko, sievas, izirgojat Atiņu. Būtu pārējie tādi kā viņš, vai nu tad nesadzīvotu saticīgāk?

—   Būtu, nebūtu,— pirmā runātāja īgnuma pilna norūca.

—   Noriebies man par šiem zīlēt, kas katram aiz ādas. Tas pats Līpiķis, liptin lipa katram klāt, bet, rau, Britu būtu apstrādājis krustu šķērsu,— un viņa pamāja uz pils pusi, no kurienes steidzās šurp nupat pieminētā; Brita bija uzskrējusi augšā izrīkot saimes darbus, jo gaidīšana ieilga, un tagad atkal pievienojās sievu pulciņam pie vārtiem.

Acis nenolaidušas, sievas vēroja Raktes ceļa līkumu, itin kā ar skatīšanos varētu paatrināt nācēju parādīšanos.

«Nepareizi gan iekārtots,» Akute sevī sprieda, «darot darbu, tu dažreiz pat neatķer, kad saule jau nogājusi savu loku, šķiet, tā skriešus skrējusi un krišus iekritusi aiz pamales mežiem, bet, kaut ko gaidot un nekā nedarot, laika tecējums apstājas, liekas, stāvi un nīksti jau veselu mūžību, un nekas nemainās, pat sirdspuksti kļūst nesteidzīgi, kauču katrs no tiem atbalsojas kā spēcīgs vesera sitiens. . .»

Arī tagad viņai šķita nostāvētā diena velkamies lēnāk par gliemezi, un Akute, paskatījusies Britā, nopūtās:

—   Nenāk un nenāk. . . Vai kumeļi lēkšot vairs nejaudātu?

Brita saprata Akutes noskaņojumu. Pēdējie brīži pirms atkalredzēšanās vai ļaunvēsts saņemšanas kļūst asi kā dzeloņi, tie urbjas tevī ar trulu sāpi, un reizēm vai elpa aiztrūkst, it kā mutei būtu pārmaukts maiss, un tu čāpstini ar lūpām gaisu kā krastā izmesta zivs.

—  Tagadiņ mūsējie pretī aizskrējēji ildzina,— Brita, atbildot Akutes nopūtai, klusi ierunājās.— Kamēr apskaujas, kamēr noslauka prieka asaras, kamēr atrod pirmos vārdus, tikmēr ceļš stiepjas garumā. Nudien vieglāk pusi dienas skriešus noskriet, ne gaidot nosēdēt — tā allaž sacīja mana māte. Taisnība, vai ne?

Akute piekrītoši pamāja. Bet kā paskriesi pretī, ja neesi vairs skrējēja? Ja otrs tevī jau nemierojas, nevarēdams vai sagaidīt savu šīszemes gaitu, itin kā arī viņā būtu iesulojis mātes nemiers, gaidu pilnais springums, un varbūt tieši tāpēc viņai šoreiz tik grūti kā nekad. «Vairs nelaidīšu Dzinti tālceļos,» Akute sevī apņēmīgi nosolījās, «tas taču nav izturams!. . .»

Un asaras kā rasas pilieni no sakustināta raspodiņa cita pēc citas sāka ripot pāri vaigiem. Brita aplika roku Akutes pleciem un pievilka raudošo sev klāt, un no šī mierinājuma sāļās pērlītes paripinājās vēl lāsaināk, un, piekļāvusi seju Britas plecam, viņa ļāva tām pilnu tecējumu.

—   Izraudies. . . Izraudies. . . Kļūs vieglāk, — Brita paklusi mierināja.

Un tad vienā mirklī ka zibens cirtiens visus satrūcināja iekliedzi ens:

—   Nāk! Nak!

Akute ar delnu norausa no plakstiem pamiglojumu, izslēja galvu kā briežumāte, un viņas skatiens pieplaka Raktes ceļa līkumam.

Jā, gausā solī, tālceļa noguruši, atgriezās kara kumeļi, nesdami Tērvetes vīrus! Zirgu rumpji pazuda sagaidītāju drūzmoņā, varēja redzēt tikai galvas; pieķērušies pie iemauktiem, seglu siksnām, seģeņu malām, piešiem, aplipuši no visām pusēm kā skudras ap saldumu, sievas, pusauguļi un gluži mazi bērni tuntuļojās līdzi kā savarzo- jies kamols. Dažs jātnieks nesēdēja zirgā viens, bet bija paņēmis klēpī savu vismīļāko sagaidītāju daiļaviņu, kas aplam lielajā laimē piežņaugusies karavīra krūtīm tik cieši, ka nudien vajadzētu laikam vai divdaļus pārraut, iekam svešs spēks spētu atdalīt no mīļotā tuvuma.

Akutei asaras nosusa, skatiens kļuva atkal ass un redzīgs, un viņa jau pāri upei sāka atšķirt jātnieku sejas, taču velti meklēja to, kuru visvairāk alka pamanīt. Drūzmoņā jau gan bija neganta, pārnācēju un mājinieku virtene jūkļoja kā pirmajā ganudienā, priekšgals, izlocīdamies pa nokalni lejup, pazuda aiz pārupes pils-sētas, virzījās uz lielo tiltu, aizmugurējie vēl tikai izjāja un iznāca no Raktes ceļa nolaidenajā likumā, un tomēr vai nu viņa nepamanītu savējo, tā sejai vajadzēja iemirgoties kā saules stara atspulgam rāmā ūdenī, kad to mazliet savilnī. Nejās taču viņas Dzintis kā pēdējais!

Ari Brita stāvēja blakus klusa un nekustīga, viņa tāpat nekur nepamanīja Gunvalža plecīgo stāvu, viņa kuplo, apsirmojošo bārdu.

«Vai patiesi. . . vai patiesi. . .» visu laiku viņās abās drebēja līdz sāpēm mokošs jautājums, kuru viņas pat sevī neiedrošinājās izsacīt līdz galam, jo tad tas skanētu — vai patiesi mums šaisaulē vairs neredzēties? Vai patiesi mums kā bārainēm lemts izstaigāt šīszemes gaitas?. . .

Pirmie jātnieki, savējiem aplipuši, tuvojās pils-sētas vārtiem, pie kuriem pacietīgi bija pārgaidījušies tie, kam jāpietaupa sevi vai kas aiz slimības vai vecuma pavārgi, vai kam šūpuļa līksts vēl liecas pāri. Nu arī viņi saredzējās vaigu vaigā ar pārjājējiem, un arī tie ar skatieniem meklēja stāvētājos tos, kas vēl nesatikti vai kam varētu uzsaukt iepriecinošo: «Tavējais! Skrien pretī! Citādi aiz kalna kumbra kumeļu taisās ganīt!»

Kā izlūgdamās Laimas svētību, Akute ar skatienu pie- plaka jātnieku sejām — vienai, otrai, trešai, līdz viens no viņiem, pamanījis abas — Britu un Akūti —.iesaucās:

— Gunvaldis jāj!.,. Rīt, vēlākais, parit būs klāt!… Un tavs Dzintis ari! . . .

* * *

Akute pamodās gurda un laimīga. Pirts akmeņi vēdīja tīkamu siltumu, un sausas, ugunī līksmi sprakstošas priežu pagalītes izgaismoja pirtiņu — melni apsūbējušās sienas, tādus pašus baļķu dziedus, lāviņas gar sienmalēm, prāvu ūdens toveri plāna vidū. . . Apsēdušās uz pretējās nāriņas, Brita un Pūcene vēroja nedēļnieces pamošanos. Sev līdzās Akute samanīja daļu no sevis, juta jaunās dzīvībiņas siltumu, tik mīlīgu un sargājamu, ka vai elpai nedrīkstēja ļaut pilnu vaļu.

Pirmās radību sāpes Akūti sagrāba pie vārtiem. Padzirdējusi no jātnieka, ka Dzintis arī jāj, Akute juta sareib- stam galvu, itin kā būtu izdzērusi pailgi glabāta un vēlreiz pārraudzēta miestiņa kausu, labi, ka Brita stāvēja blakus un saturēja, un tad jau tūliņ iesitās pirmās sāpes, seja nobāla, rokas sažņaudzās, un Brita bez sacīšanas saprata

notiekošo. Uzsaukusi vienai no Radavietēm skriet pie Pūcenes, otrai tūliņ pirti uguni aizkurt, viņa pati piepalīdzēja Akutei aiztikt līdz lāviņai un arī pie visa turpmākā, Pūcenes padomus uzklausot, bija galvenā izdarītāja.

Piedzima meitenīte.

To uzzinājusi, Akute pasmaidīja un iegrima dziļā un gurdā miegā. Tagad pamodusies, pirmo skatienu viņa pievērsa jaundzimušajam, pēc tam Britai un Pūcenei, kas abas, nedēļnieci pamodināt bīdamās, sēdēja klusēdamas.

—   Brita!— Akute paklusi uzrunāja.

—   Jā.

—        Uzteci paskatīties, vai Dzintis nav pārjājis,— Akutes pirmais lūgums tomēr bija par meitenītes tēvu.

—       Guli, guli,— Brita nomierinoši uzsmaidīja.— Tavs Dzintis nekur nepazudīs.

Pūcene piecēlās un, paņēmusi siltumā noliktu krūku ar zāļu tēju, piegāja pie Akutes.

—   Izdzer visu! Lai pašai labāk un mazam mierīgāk.

Akute, pirms pielika krūkas malu pie lūpām, pavaicāja:

—   Gunvaldis jau pārjāja?

—   Nē, viņi abi būs reizē.

«Savādi,» Akute, dzerdama Pūcenes nedēļnieces tēju, ieprātojās, jau pie vārtiem to bija iedomājusi. «Cik savādi, ka viņi abi aizkavējušies. Arī Namejs nepārjāja priekšgalā, kā tas virsaitim pieklātos.»

Beigusi dzert un patencinājusi Pūceni, Akute atkal pavaicāja Britai:

—   Kur viņi tā sebojas? Kāpēc neatgriezās pulkā?

Brita nesteidzās atbildēt. Ļauna, pārlieku ļauna bija

vēsts, kas tagad jāuzzina arī Akutei, un ieilgušais klusums it kā sagatavoja tam.

—   Namejs viņsaulē. . .

Priedes pagalītes degot jautri sprikstēja — būtu piedzimis puika, kurinātu ar ozolkoka malku —, un šajā uguns gaišumā pēkšņi ēnas ieguva drūmu biedīgumu, šķita, kaktos ieslēpušies mošķi to vien gaida, lai pakamptu viņas jaundzimušo. Virsaiša nav! . . . Kas turpmāk tērvet- niekus sargās? Kam tagad būs karadraudze, kurā drasēt arī viņas Dzintim? Vai svešie uzmakuļi mūždien jauksies tērvetnieku darbos, gandēs prieku un bēdu vērtīs vēl rūgtāku? Kurš tagad nelūgteņus padzīs?

«Zēns šobrīdis mums nepieciešamāks,» Akute sev vien atzinās. «Karavīri! Karavīri Tērvetei vajadzīgi!»

Kā Akutes domas uzminēdama un gribēdama tās pavērst sāņus, vecā Pūcene ierunājās:

—   Dod nu, meit, dod čāpstulei pazlsties. Aizdegs tev krūte, un, rasi, būs kā tām skaistulēm mātēm, kam izaug atzīdeņi.

Lai ko, bet to nu gan Akute nevēlējās. Atzldeņiem, kā veci Jaudis apgalvoja, esot ļauna acs, viņiem lopiņi nepadodoties un sējumi aiznikuļo. Tāpēc krūtsbērns jāpabaro laikā un pilnam, tad meitenes izaug mīlīgas un glītas, puisēni — stalti un iznesīgi.

Brita piecēlās un pienāca tuvāk.

—   Es tev piepalīdzēšu,— viņa saņēma vīstoklīti savās rokās.

—   Jā, jā,— Pūcene palika sēžam un pamācīja ar vārdiem.— Trīs dienas gultā, trīs reizes pa trim dienām īsu solīti, vēl tikpat ilgi neko smagu necelt. Tad būsi atkal lunkana un vingra kā jaunuve. Tavs Dzintis degtin degs pēc tevis vien, pēc tevis vien. . .

—   Pirms Dzintis nebūs atjājis, nevienu raudzībās neielaidīsim,— Brita, mazo attinot, paziņoja savu nodomu.

—   He, he,— Pūcene iesmēja savu vecīgo, kluso smieklu.— Akutei .pamīšus vien, pamīšus vien — pirmais puika, otrā — meitenīte, trešais atkal būs puisie- tis. Kādas kārtas pirmais rauguļotājs, tāds dzims nākamais.

A.kute pielika mazo, kas izkustināts čāpstināja mutīti, savai pierietējušajai krūtij, un zīdulis iekampās tajā tik stingri, ka jaunmāte sāpē gandrīz vai iekliedzās.

—   Ak tu negantniece! Ņems vēl nokodīs!

—   Būs dūšīga darbiniece!— Brita smaidot sacīja.

Zīdītājas augums atslāba, no mazā augumiņa ieplūda

silts strāvojums, un Akute izjuta tīksmu, gluži vai saldu jutoņu. . . Bija tik labi kā aizgurdinātam putnam, kas cauri lietus un vētras brāzmām nokļuvis līdz savai paglā- bējai un sasildītajai ligzdai dziļi koka dobumā. . . Pagaisa bažas par nākamību, pat Nameja nepārnakšanas biedīgums pablāva. Mazā mutīte sūca kāri un gribīgi, alkaini uzņēma sevī spēku, un šajā brīdī Akute juta tādu vari, ka spētu diennakti maltuvē akmeni griezt, druvu druvas nopļaut, ceļu ceļus iziet, darīt un darīt, lai tikai zinātu un justu ap sevi tos, kuri, nākuši caur viņu, aug ap viņu un kuri aizspiedīs plakstus, kad Laima izlems tālāk- gaitu veļu valstī un Kārta lēmumu izpildīs. . .

Beidzumis nu viņi atkal kopus! Zemgaļu virsaiši Viesturs un Namejs! Beidzot viņi atkal saredzējušies! Un līdzās Viesturam stalti sēž viņa karadraudzes labākais — dižo Nārvaitis. Visi trīs atkal sastapušies! . . .

Gunvaldis stāv pie izraktās kapbedres, domīgi skatās lejup un ilgi, ilgi klusē.

«Vai atceries celmu, kur sēdējām pēc lāča nogalināšanas? Vēlāk reizi pa reizei turp aizstaigājām, un tad tu klausījies manos stāstos. . .»

Pirms cik gadskārtām viņa vectēvs, dižo Nārvaitis, sacīja viņam, toreiz jaunulim, šos vārdus? Gadskārtas piemirsušās, vārdi palikuši.

«Dēls, nav lielāka noslēpuma par karapulka nodomu. Kas to izdod ienaidniekam—tas pelnījis nāvi. To pelnījis arī tas, kas izdos sava virsaiša kapa vietu. . .»

Uzkalniņā priede zaļo tikpat kupla un slaidi cēla kā toreiz, kad viņš, pusaudzis, izbēga no gūsta, atveda teitan Nameju, arī ozoli visapkārt lejiņā, šķiet, tādi paši zaraini spēkoņi, vienīgi toreizējais jaunaudzis ozoliņš, par kuru vectēvs teica, ka tā viņa likta zīle,— sazarojies un sakuplis jau naskā zīļnesī, kam pārdzīvot ne vienu vien cilvēka mūžu.

Nameju tas nu ir pārdzīvojis. . .

Lūk, bedres dziļumā guļ virsaiša augums. . . Seja pavērsta augšup, pie izstieptās labās rokas nolikts nazis un Treideņa dāvātais zobens, kreisā — elkonī saliekta dus uz krūtīm, un bezvārdī uzmauktais virsaiša gredzens pat no bedres tumsuma met augšup sīku, bet košu atzaigu. . .

Nameja gredzens. . .

Gunvaldis visu nakti par to bija prātojis, nē, visu garo un smago atceļu tas nodarbinājis viņa prātu.

Kā puspamiruši viņi šļakatoja pavasarīgā šķīdoņa pie- šķiesto ceļu, bet nekad zemgaju karapulks nebija atgriezies mājup ar tik neziņas pilnu rītdienu.

Reizēm slapjš sniegs pičkojās no mugurpuses, pielip- dams kokiem un gājējiem, pec lēni nokusdams, reizumis vējš sametās pretī un ziemelis triecās sejās ar asu sniega vērpeti, kura dažbrīd pārvērtās asgraudainā krusā. Taču pietika mākoņiem maķenīt paretoties, kad maigs siltums kausēja baltumu no zemes vaiga. Priekšējie ceļa ieminēji jāja un soļoja pa ziemas atstāto sedzeni, un rīta cēlienu, nakts vēsuma sasūkusies, tā izturēja cilvēku un zirgu kāju mīkņāšanu, nogludinājās cieta un līdzena, bet uz pievakari zem pēdām šķiedās bālgana, ar ūdeni pajauku- sies putra, un karapulka astesgals šlakatojās, kā gribēdams ar savām kājām vien piebeigt sniegamātes paklāto. Gara jo gara izstiepās zemgaļu karavīru virtene, šķērsojot tālos novadus. Viņi nebijās no pēkšņa uzbrukuma, jo turpceļā naidnieki bija jo krietni pārmācīti un tie tik ātri neatgūsies, zemgaļi gāja atklāti un bez piesardzības, vienvienīgi nesot sevī sāpīgo izmisuma drūmdomu — Namejs pametis viņus! Namejs viņā saulē!

Teikt jau teica:

Nomiruša neraudā ju, Acu savu netērēju. Kas nomira, tas gulēja, Man actiņu vajadzēja.

Tomēr vīri, kļuvuši aplam mazrunīgi, pasacīja tikai pašu nepieciešamāko un nojāja un nogāja veselu cēlienu, nebilzdami ne vārda. Saule kāpa aizvien augstāk debess lokā, strazdu bari, gabaliņu nolidojuši, sasēdās zaros un līksmi un vidžīgi piebirdināja gaisu ar savu prieku par atgriešanos savpusē, kur tos gaida pazīstamas liepas, ozoli un vīksnas, un ieligzdoti dobuļi tajos, no kuriem izlidojuši viņi paši un šovasar izlidos nākamā audze. Bet zemgaļu karapulks it kā nepamanīja savus spārnotos pavadoņus; putni lidoja kopā ar pavasari pretī jaunai dzīvei, bet kas sagaida viņus, cilvēkus? Izstaigājuši zemju zemes un iztrenkājuši krusta pielūdzējus tālu jo tālu, viņi nebija pratuši tikai vienu — nosargāt savu virsaiti.

Nosargāt Nameju!

Nevienam pat prātā nebija ienācis, ka viņš, gan drosms ar zobenu, tomēr pēdējos gados apdomīgs rīcībā,— pēkšņi trieksies, kā tīši galu meklēdams, nevienādā cīņā. Tieši tas zemgaļus visvairāk satrieca — virsaiša izmisums, viņa lēmums izbeigt šīszemes gaitas, lai dotos pie krustnešu nogalētiem saviem īsteniekiem un pie pirtī nodurtā sava drauga žemaišu dižkunigaiša Treideņa veļu valstī. Pameta pulku, pameta svešā pusē un neziņā par turpmāko un nepaguva pat pasacīt, kur savam augumam rast atdusas vietu — tepat, no kurienes aizgāja dzīvība, vai aizvest stingušās miesas savpusē.

Gunvaldis ierosināja un tā ari izlēma pārvest Naineja augumu savzemē.

—   Lai tuvāk velīšos. Jāguļ ari ilgi,— viņš sacīja, nobeigdams ar kādreiz no Radavietes dzirdētu dziesmiņu:

— Aizsavēra zemes vārti, Aizkrīt zemes atslēdziņa; Gulēt man zem zemītes, Kamēr saule debesīs.

Noguldīts ragavās un ar sagšām apsegts, virsaitis atgriezās mājup. . .

Gunvaldis savā mūžā bija pieredzējis bēdu bēdas. Vēl zēns būdams, zaudēja drellībā aizvesto vectēvu, dižo Nārvaiti, zaudēja karadraugu spēkoni Miku un čaklo pavarda kopēju, mīļo Naulu, tāpat viedo sirmgalvi Mudri, viņš bija pieredzējis postu un vaimanas, asiņu un asaru strautus pārbridis, bet Nameja izdzišana viņa rokās bija mokpilnāka par visu, kas vien pārdzīvots un ko viņš vēl varbūt pārdzīvos. Acis, kas nepazina asaru, pašas no sevis kļuva miklas, un no tām ritēja lāse pēc lāses kā aizurbtam bērzam, un karadraudzes vecākais nekaunējās sava vājuma — lāva tām ritēt pāri skaudrajai sejai. Notiekošais šķita kā miglas aizsegts, un viņš pats kustējās kā no sitiena apdullis, bez skaidra apjēguma, kas tagad būs un ko turpmāk darīt. Un laikam visos bija iedegusies doma par mājupceļu, jo Nameja nāve bija kā brīdinājums neiet tālāk un velti nezaudēt svešumā vīrus, ja viņus gaida sava sēta un savējie, gaida sievas un bērni, tēvi un vectēvi, mātes un māsas. . . Gunvalža paklusajam vaicājumam: — Ko, viri? Atgriežamies?—atbildēja piekrītoša murdoņa: jā, jā, mājup, mājup! . . .

—   Un virsaitis?

—   Ņemam līdzi! Lai guj tuvāk mums!

Pēc pēdējās pārnakšņošanas netālu no Raktes robežām Gunvaldis uzrunāja pulcinātos zemgaļus, jo katrs tagad pavērsīsies savā ceļā un diez kad un diez vai tiem iznāks tādi kopus redzēties.

—   Vīri!—viņš sauca.— Virsaiša mums vairs nav! Bet zobeni vēl ir mūsu! Tērvetei klāsies atkal grūtāk, jo svešo tuvums mūs allaž māc pirmos, bet to gan es jums apsolu: mēs atmaksāsim, kur vien varēsim, kad vien varēsim un kā vien varēsim. Un, kamēr būs Tērvetes pils, tajā vairs neiemitīs neviens viņu soģis, ne kāds cits svešu dievu pielūdzējs, lai kādus labumus tie solītu un dotu. Tāpēc,

vīri, kam vien zobens alkst atmaksas, tam cels lai ved uz Tērveti. Tērvetes labums būs arī jūsu labums!

Neskaidrība par rītdienu un nenoteikta rīcība tagad neizbēgama. Pat Namejam ne vienmēr un ne visur izdevās dabūt labiešus paklausībā, kur nu turpmāk, kad katrs pats savs lēmējs un noteicējs. Vienīgā cerība Gunvaldim bija, ka beidzot liels un mazs, jauns un vecs būs skaidri noģiedis, cik tuvu viņi piedzīti pakļautībai un ka māktin uzmācas diena, kurā svešie gribētu pāri zemgaļu pilīm un novadiem uzlikt ķēmīgo krusta zīmi un zemgaļi, saņēmuši viņu dieva svētību, būs nebrīvi katrā savā solī un lēmumā, jo melo svešinieku vārdi, melšoties par kādu tur gaitu uz brīvību, ja tā ir visprastākā gaita uz kalpību. Nediena apvieno ļaudis, un Gunvaldis cer, ka zemgaļi tagad apvienosies cieši jo cieši un tas dos spēku atvairīt draudošās briesmas.

Tērvetnieku karadraudze turējās kopus, klausīja un sekoja Gunvaldim, kas jāja blakus ragūm ar mirušo virsaiti. Kā pati par sevi gluži saprotama šķita Gunvalža vadonība, un viņš to arī uzņēmās, zinādams vairs savai dzīvei tikai vienu mērķi — nīst un nīcināt viendievja pielūdzējus un visus viņu alkatīgos pakalpiņus. Ar jaunu sparu un neatlaidību karadraudzes vecākais apņēmās turpināt Nameja aizsākto, neielaisties vairs nekādās sarunās un līgumos, bet runāt tikai un vienīgi zobena valodā. Naids pret naidu, asinis pret asinīm! Ne velti mēdz sacīt: naidam nav papēžu, ja tas atnācis, atpakaļ aiziet nevar. Gunvaldis juta sevī nešaubīgu taisnības izjūtu: zemgaļu labumu nedrīkst atdot svešiem, zemgaļu zemei būt tikai zemgaļu!

Tiklīdz izlēma Nameja augumu pārvest mājup, tā Gunvaldis sevī nosprieda paglabāt virsaiti turpat, kur guļ viņa priekšgājējs Viesturs. Toreiz Gunvaldim vajadzēja Viestura kapa noslēpumu uzticēt Namejam, un viņš to izdarīja, jo, kā piekodināja vectēvs,— «virsaitim virsaiša kaps jāzina. Lai viņa roka būtu tikpat stingra un prāts — tikpat ass.» Lai tagad abi guļ līdzās, lai atdusas viens otra tuvumā, un Gunvaldis izlēma Nameju ieslēpt tajā pašā uzkalniņā aiz Melnupītes, kur starp veciem ozoliem un dižām priedēm kuplīgi aug stādītais ozols par zīmi sensenis noraktajam zemgaļu valdniekam. Bija jāizvēlas tikai drošs piepalīgs, lai bedēšanu izdarītu slēptāk. Jā, kuram vēl var uzticēt virsaišu kapa noslēpumu? Izvēle apstājās pie vistuvākā, pie padēla Dzinša. Iemīlējis kā savu īstenieku, Gunvaldis. jaunekli nekad nebija vilies — apķērīgs un vērīgs, drosmīgs un darbīgs. Tāds nepievils arī tagad un visilgāk saglabās kapavietas miņu, lai to atstātu kādam no nākamās audzes, kam būs jāuzņemas novada valdījums. Tāpēc, tuvojoties Tērvetei, Gunvaldis vēlēja uzsiet zirga mugurai nestuves un noguldīt tajās Nameju. Paņēmis šo zirgu pavadā, viņš bija paskatījies vīros un sacījis:

—   Jūs attīriet pili no katra, kas tai nepiederas. Žēlastību atstājiet aiz vārtiem!— Un pamāja Dzintim, pavēlot:— Tu jāsi kopā ar mani!

Vīri klusēdami noņēma savas caunenes un nolieca galvas, tā atdodot pēdējo sveicienu novada virsaitim.

Gunvaldis īsti nezināja, kas pašreiz notiek Tērvetē — vai bez Nameja īsteniekiem nogalināti arī citi šeit palikušie gados vecie labieši, tāpat labietes un bērni, vai atriebība skārusi tikai virsaiša saimi; viņš nezināja, vai pilī šobrīd iemituši nedaudzi krustakalpi vai varbūt pa šo laiku no Rīgas iekleistojis jauns bars; viņš nezināja arī savējo — Britas un bērnu likteni. Taču vispirms bija godam un uzticami jānoslēpj virsaitis, un tāpēc Gunvaldis vērsa zirgus uz Upmales pusi, lai Tērvetei tuvotos ar prāvu līkumu; vispirms izlūkos apkaimi un tikai tad iedrošināsies izrakt kapavietu. Bez tam vajadzēja jāt pa iespējami nomalakiem meža cejiem, izvairoties no tīrumiem, lai nenomaitātu labību, jo — tā apgalvoja veci ļaudis — mironis, pats to negribēdams, tomēr var kaitēt nākamās ražas briedumam.

Palikuši divi vien, abi bērinieki kļuva runīgāki.

—   Kādu tu iedomā savu rītdienu? — Gunvaldis bija pirmais apvaicājies Dzintim.

—   Tikai ar zobenu!

—   Ko Akute? Jau tagad būs pārgaidījusies un noraudājusies, bet tu — tūliņ prom atkal ar zobenu!

—  Vai viņai tiks vieglums, drellējot kādam krusta uzmāktenim? Bezpalīdzīgi noskatīties, kā atņem dēlus un aizved svešumā?

—   Labi. Turēsimies viens pie otra, — Gunvaldis arī bija apsvēris savas rītdienas iespējas un apņēmies būt kopā tikai ar zobenu. Nekādus miera līgumus, nekādas sarunas! Aizdaugavas pusē jau sen skaidri viežams, kādā pakļautībā jāsmok turieniešiem, kas uzņēmušies padevību krustam, bet sembju, natangiešu, vārmiešu un visos citos tainovados viņš pats savām acīm redzējis un pats

savām ausim dzirdējis, kā nicina un iznīcina tos, kam krūtīs nepadevības gars, iznīcina arī padevīgos, ja vien kādam soģim, komturam vai pat visplikākajam krusta algotnim to iekārojas darīt, un nedabūt vietējiem ļaudīm nekur ne tiesu, ne taisnību.

—   Tas krusts viņiem tikai tāda māžošanās,— Gunvaldis bija turpinājis.— Vai mūsu sarkanmatis Gerds no Skanēs ticēja un bijās no sava dieva, kuram tik centīgi kalpoja? Ne akls! Savam bruņukreklam, vairogam un zobenam ticēja un vēl saviem pakalpiņiem. Ņēma, ko varēja, un dūra, kam varēja! Kāds bija Skadaiņu saimes liktenis! . . . Un Nameja īstenieki! Līdz pēdējam čāpulī- tim iznīcināt virsaiša audzi! Nekrietnības un viltus pilni viņi kā pakāmējuši suņi ar blusām.

—   Ja būtu zināts, es toreiz Ķērnavā varēju Daumantu piebeigt, — Dzintis bija atbildējis. — Treidenis dzīvotu un valdītu, bet mēs būtu to daudzināto Kristpili papostījuši kā eži čūsku midzeni un mestra karapulku kā miņāt samīņājuši. . .

—   Šķiroties Satkuns man teica, ka žemaiši visvairāk uzticas Buteģeidim. A.rī Skarotis esot varens cirtējs. Tāpēc Daumantam nebūšot ilgs mūžs — par vecākā brāļa dzīvību viņš jo drīz aizmaksāšot ar savējo.

—   Runā vienā mātes valodā, bet dur cits citu kā aklie dunduri, kauču jādur būtu tikai un vispirms svešie,— Dzintis bija paigņojies.

Tā viņi bija jājuši, reizi pa reizei šo un to pārspriezdami, un ar prāvu līkumu pietuvojušies Tērvetei un virsaiša kapa kalniņam. Pēdējo ceļa gabalu Gunvaldis bija jājis klusēdams, jo smags domīgums viesās viņā, līdz beidzot viņš bija neslēpis savu nemieru:

—   Paklau, Dzinti! Kā mēs slēpu apbērēsim, ja sērsnā šodienis ieminas tik skaidras pēdas?

—   Jā. . . Būtu sācis līt!

—   Nelīs.

—   Ja mēs nogaidītu?

—   Gaidīt nevar. Jūti, kāda elpa nāk no virsaiša.

Jā, virsaitis bija jāpaglabā slēpu, bet — kā to izdarīt?

Varbūt tomēr vajadzēja guldīt labāk svešpusē? Gunvaldis izprātojās visādi, jo aplam saredzams pēdu laiks slepus rakumam, gluži nejauši kāds var uzklīst un sākt prātot, kas un kāpēc. Daždažādas iespējas bija pārlicis arī Dzintis, izdomājies gan šā, gan tā, līdz beidzot ierosinājis:

—   Ja nu mēs darītu tā? Izraksim bedri, lieko smilti aiznesīsim un sabērsim Melnupitē, bet virs guldījuma uzsliesim zaru būdu — itin kā būtu kādi dzīvojuši un uz upīti gājuši pēc ūdens. Pēc sulu mēnesi atnāksim sacirst malku, zarus sametlsim kaudzē un sadedzināsim. Paliks tikai pelnu vieta, un gan tā pati apzaļosies.

Gunvaldis piekrita:

— Labi. Darīsim tā.

Pateikt viegli, bet ne izdarīt. Savu pāris sprīžu dziļumā zemes virskārta atkušņos samirkusi, pēc sasalusi un pārvērtusies cietā plienā, tikai ar cirvi atcērtamas pasīkas drupačas, un viņi skaldīja, muguras neatliekdami, un tomēr līdz vakaram netika galā. Gribot negribot bija jāpārnakšņo, kauču tepat netālu viņus gaida silts nams un vēl siltāks mīļums. Sacirtuši egļu zarus un pasīkas eglītes, viņi uzslēja zarenīti un, ugunskuru neiekūruši, saspiedās cieši kopā, lai vismaz viens sāns izjustu sava un blakusgu- ļošā siltumu. Svaigi sacirstie zari tīkami dvakoja sveķu un skuju smaržu, piepūlē sasilušie ķermeņi, atpūtu pajuz- dami, atslāba, un Dzintis tūliņ iegrima miegā. Ari Gunvaldis aizmigtu, taču piespieda sevi pussnaudai, jo bija tomēr jāuzmanās no kāda nejauša naktskllstoņa, ari lācis, pavasara atmodināts, pinkains un izsalcis, var sakārot apciemot guļošos un savā negausībā izdarīt posta darbu, tāpat jābūt modram pret visādiem mošķiem un lietuvēniem — tie reizumis iekāro pat miroņus —, un, kauču Nameja augums nolikts gar skujbūdas malu tepat līdzās, taču kāds no nešķīsteņiem uzdomās un aizvilks klusi un nemanīti prom, un ko tad, ja no rīta virsaiti vairs neatrastu savā vietā. . .

Pussnaudā Gunvaldim doma skrēja pēc domas šurp un turp, uzradās un pazuda, lai pēc brīža atkal nodarbinātu no jauna, un pats galvenais — šajā atvadu nakti viņam bija jāizlemj Nameja gredzena liktenis.

Mirstot Namejs pēdējos vēlējumos bija izdvesis: «Ņem. . . mans gredzens. . . lem tu, kam to. . . atdot. . . tam, kas. .. tikai tam. . .»

Ar pēdējiem spēkiem virsaitis pats bija nomaucis gredzenu un ielicis Gunvalža saujā.

Kam? Kam atdot? Taču tikai tam, kas viscienīgāks! Kas viscienīgāks to nest! . . . Uzmaukt pirkstā un tādējādi apstiprināt virsaiša varu un pienākumus.

Kurš tas būtu? Kam uzticēt zemgaļu zemes turpmāko likteni?

Gunvaldis domās apstājās pie vairākiem novadu labie- šiem — Raktē, Sidrabenē, Dobē. . . Katrā bija kaut kas labs un tomēr. . . Viņš labu daļu pazina vaigā, par daudziem dzirdējis, bija starp tiem pārākie drosminieki, gudri un nosvērti vīri, bet nebija tikai viena — kas ar savu neapstrīdamo pārākumu nešaubīgi paturētu pirmtiesības uz gredzenu. Paņemt un paslēpt gredzenu, gaidot uzrodamies cienīgu nēsātāju? Tad taču viņš, Gunvaldis, būs patvarīgi piesavinājies virsaiša godu, izlēmēja tiesības! Nē, to viņš neiedrošinājās. Viņš ar mieru katru dienu izvilkt zobenu un stāt pretī jebkuram bruņuvīram ar melno krustu vairogā, no galvas līdz kājām dzelzi iekaltam, bet uzņemties virsaiša atbildības smagumu — nē, to viņš neiedrošinājās un neprastu arī. Virsaitim piederas rimta apdomība, bet tā — Gunvaldis pats to apzinājās — viņā diez kā neturas; allaž vien tam gribas rīkoties, padodoties mirklīgam mudinājumam, un nevis iepriekš visu apdomāt un pārlikt. Arī kaujā viņš slavējās ar savu pargalvību, ar savu spēku un aizrautību tiešā brukumā un zobena veiklībā, šķēpa vai āvas metumā. Ja nu arī ar viņu drīz vien kaut kas atgadās? Kur tad paliks gredzens? Nēsāt līdzi nevar, noslēpt pili — tikpat nedroši. Izstāstīt Dzintim, lai arī viņš zinātu un varētu tālāk rīkoties? Bet ko gan jaunulis izprātos par gredzena likteni, ja viņš, Gunvaldis, prāta gados to nespēj? Kam Dzintis zinās atdot?

Un, sācis domāt, Gunvaldis aizvadīja bezmiega nakti. Dzirdēja gan Dzinša rāmo elpu, gan pavasarīgos trokšņus mežā. Neziņa par gredzenu, neziņa par savējiem, neziņa par Tērvetes un kaimiņnovadu rītdienu — tas viss bija aizdzinis gurdo snaudu, liekot prātot un šaubīties, mēģinot atrast pareizāko rīcību.

Kad Dzintis, kā asu dūrienu saņēmis, bija uzrāvies pussēdus, Gunvaldis nomierināja:

—   Ko tad tu? Aizsapņojies, vai?

—   Uzminēji. Stāvu uz pils jumtaines, skatos — it kā kaut kas kust. Sākumis nevarēju saprast — tā kā čūska, tā kā virve — kust un kust, līdz pamanu — galā iesiets kaut kas tumšs velkas līdzi. . . Ieskatos vērīgāk — virsaitis! Grib, nelieši, Nameju aizvilkt! Es tad ar vienu lēcienu. . . Atmodos! . . .

—   Laiks celties, rau, mākoņi paklīduši, un mēness raugās uz mums. Pabeigsim darāmo!

Rakšana atsildīja pastīvos locekļus. Tāpēc viņi strādāja ātri, klusēdami, ar nažiem sairdinādami dzelteno, neskarto smilti, un pēc tam ar abām plaukstām riekšavoja uz bedres malas. Rakumam padziļinoties, viņi sāka strādāt pamīšus, jo diviem nepietika vietas. Gan rokot, gan atpūšoties, Gunvaldi joprojumis nodarbināja doma par virsaiša gredzenu. Dzintis savkārt atcerējās sudaviešos redzēto, kur mirušos dedzināja, un tur stāstīto, ka caur uguni esot labāk doties veļu valstībā.

Rīts ausa lēns un gurdens. Pelēka dūmaka bija sagūlusi mežā, aizsedzot atkal mēnesi un tagad neļaujot saulei piekļūt zemes dzestrajam vaigam, un putnu balsīs dzirdama nogaidoša piesardzība, kura gan pagaisis, tiklīdz saules siltais starojums pakliedēs miglas seģeni.

Kad bedre bija izrakta vīram līdz krūtīm, Gunvaldis, pastiepis roku augšup pret Dzinti, palūdza:

— Izrauj mani!

Pēc tam viņi, viens paņēmis pie kājām, otrs pie pleciem, pienesa virsaiti pie bedres malas un noguldīja uz muguras. Nameja seja bija atsegta, un dīvaini — mirušais šķita kļuvis jaunāks, gandrīz vai tikpat jauneklīgs kā toreiz, kad Gunvaldis izbēga no gūsta un atnesa Viesturam kapa noslēpumu.

«Nudien,» Gunvaldis bija nodomājis, stāvot un ilg- ilgi ielūkojoties tik pazīstamajos vaibstos, «nudien, ja nebūtu bārdas, seja tagadiņ liktos nometusi gadu un rūpju nastu.»

Sajā atvadu brīdī vēl viena doma iegūla Gunvaldī — doma par brīnumu brīnumu, par dzīvību. «Taču taisnība,» viņš domāja, «tēvtēvu ticējumam, ka aizgājusi dzīvība ātrāk vai vēlāk atkal atnāk caur kādu jaunpiedzi- mušo pie mums un iemiesojas ne tikai cilvēkā, bet allaž vien var iemist arī citā dzīvā radībā. Dzīvības brīnums! Liels un noslēpumains. Tā pati atnāk, un pati atkal aiziet, un neviens nespēj pasacīt, kurā dienā Nameja dvaša un viņa sirdspuksti izrausies no pazemes, lai liktu citam sākt elpu un just savu sirdi. Velti krusta pielūdzēji nomaitāja virsaiša dzimtu, virsaitis atkal atnāks pie mums. . . Jā, mūsu gaita uz zemes ir īslaicīga, toties tā ir mūžīga tur, nezināmajā, tur, kur mēs visi aiziesim un visi atkal būsim kopā, lai atkal no jauna pārtapuši staigātu pa šo zemi. Mainīgumā, nebeidzamajā mainīgumā slēpjas dzīvības brīnums, un mums šis mainīgums jāpieņem kā maize, ko mēs ēdam, ja gribam būt dzīvi. . . »

Dzintis stāvēja līdzās, un Gunvaldis notvēra viņa skatienu atduramies Nameja gredzenā. Klusēt nedrīkstēja, tagad bija kaut kas jāsaka.

—   Gredzens paliks virsaitim, — Gunvaldis paziņoja. — Nezinu šobrīd, kam to uzticēt. Pat ne sev, ne tev, ne mums abiem kopā, kauču mēs tā varētu izlemt. Jo redzi — ne es, ne tu — mēs vairs ar ordeņa kleistoņiem un visu to stērbeļaino varzu neslēgsim ne īslaicīgu, ne mūžīgu mieru. Mums nevajadzēs gredzenu iespiest ne melnā, ne baltā, ne sarkanā vaskā uz viņu rakstu tīstokļa. Mēs vai nu padzīsim viņus, vai — aiziesim veļos, kur jau mūs gaida. Mēs būsim vai nu brīvi, vai — miruši! Klausies, Namej! Mēs būsim vai nu brīvi, vai — miruši!

Arī Dzinša sakniebtās lūpas sakustējās, un viņš atkārtoja neparasto zvērestu:

—   Mes būsim vai nu brīvi, vai — miruši!

Gunvaldis pēc šiem Dzinša vārdiem ielēca bedrē, palika rokas zem Nameja auguma un pacēlis noguldīja dziļumā. Sakārtojis drēbes, viņš uzlika virsaitim cepuri, tad paņēma Dzinša pasniegto dūci, kuru pielika pie labās rokas, un kreiso roku ar gredzenu pielieca pāri krūtīm.

Izrausies augšup, karadraudzes vecākais atkal nostājās kapa malā, lai uzmestu vēl pēdējo atvadu skatienu. Pēdējo atvadu skatienu. . .

Gunvaldi jau mazotnē vecaistēvs bija mācījis, un tā viņš vēlāk mācīja citus, ka mirušos nevajag pārliecīgi žēlot, jo tad miroņiem grūta gulēšana, un tomēr viņš šoreiz nespēja bez sirdi žņaudzoša žēluma uzmest vēl pēdējo atvadu skatienu.

Ardievu!

Strauji saliecies un pamājis Dzintim, viņš paņēma Nameja sievas Dardedzes kādreiz darināto sagšu, kuru Namejs allaž ņēma līdzi karagaitā un kura atceļā bija segusi virsaiša augumu, un tagad ar to viņi apklāja bedrē uz mūžu noguldīto.

—   Lai siltāk,— Gunvaldis noteica.

Pametis skatienu vēl lejup, vai viss nolikts, kā pienākas, un sakārtots, Tērvetes karadraudzes vecākais pamāja ar galvu, kas nozīmēja — aizberam.

Dzintis notupās un ar plaukstām sāka stumt smiltis lejup, bet Gunvaldis palika stāvam, un acu skatiens kā pielipis kavējās iedobē, kura lēnām pildījās. Un pagājība atkal atnāca ciemos. Pagājība, kas lika atcerēties Nameja dzīvi. Un savēju dzīvi. Un savus īsleniekus. . . Gar acīm kā straujules svīres aizzibsnīja aina pēc ainas, sākot no bērnības, kura iegūlusi atmiņā tik gaiša un silta — ar vectēva mīļumu, ar rimtu un netraucētu ikdienas gājumu, kad darbs sekoja darbam, kad viss ritēja savu, jau iepriekš zināmu gaitu un likteņa lēmēja Laima nebiedēja ar tumšu neziņu. . . Un pat pirmā soģa Daniela no Hustenas ieperināšanās pilī nešķita vairs tik preteklīga, jo toreiz dzīvs bija spēkonis Mikus, toreiz viedas gudrības pastāstīja zemju zemes redzējušais Mudris, toreiz kopā ar Radavieti nozaga mījmīļo Naulu. . .

Kā akmenī cirsts robs atmiņā iegūlis jājiens uz Rīgu, kad Radavietis gribēja pārliecināties par savas meitas Zignes dzīvojumu, viņš atcerējās arī dienu, kad padzina Dānieļu no Hustenas, un Tērvetes posta pirmo lielo nedienu, kad vienā reizē tika zaudēta Naula, Mikus, Mudris. . .

Bet dzīve ritēja. Bija atkal jaunas gaitas un jauni pienākumi, viņš izdrasēja tāltālus siruceļus, ieskatīja mīlīgo Britu, un, lūk, atkal savi bērni, un atradenis Dzintis ari izaudzis par veiklu un iznesīgu zobena nesēju, un pa šīm gadskārtām pabūts nīstajā Rīgā un tālajos pilskalnos, šajās gadskārtās pieredzētas līksmas uzvaras un brangi siru guvumi. Vienīgi sirdij kļūst ik dienas jo smagāk: šķiet, milzīgs, neatvairāms lietuvēns veļas virsū kā akmens bluķis, kuru ne apturēt, ne sāņus pavelt. Tēvutēvi teitan dzīvojuši, un tie zināja, kā dzīvot un kā nedzīvot, bet viņa, Gunvalža, mūžam nāk pāri brāzma pēc brāzmas, un nudien viņš vairs neatjauš, kādu padomu dot sev un citiem. Virsaiša gredzenu viņš ļauj apbērt ar smiltīm. Vai tā būtu vispareizākā izvēle? Varbūt tomēr vajadzēja atdot kādam no jaunākajiem — lai uzņemas un izjūt visas zemes un ļaužu likteni. Kas viņus sagaida? Cīņa un tikai cīņa ar zobeniem! Namejs gan bija kļuvis piesardzīgs, centās kuplināt savējo skaitu, rast aizvien ciešākus sabiedrotos žemaišos un augstaišos, bet — kāds visam tam guvums? Vai Tērvete radusi spēku un patvērumu? Vai tā var droši un mierīgi raudzīties savā rītdienā?

Biedināja arī tas, ka šopavasar viņš, tāpat Dzintis nedrīkst sēt: miroņu bedēja sētais lāgā nepaaug.

Kopā ar smiltīm bedrē bira doma aiz domas cita par citu smagāka. . .

Gaužam maz izgadījušās tādas dieniņas kā šī: saulīte, no ziemas uz vasaru ieskrējusies, sildīja, kā savu ieilgušo skopulību atdarīdama, un Dzintis, namdurvju priekšā uz bluķēna apsēdies, ucināja pirmdzimto, kas labsajūtā un priekā spiedza kā tāds apvēlies sivēntelis, un tepat blakus, uz otra bluķēna piesēdusi, laimīgu smaidu sejā Akute žūžināja zīdulīti meiteni. Soreizis viņa bija pēc radībām tik naski atkopusies, ka Britai un Pūcenei vai ar spēku nācās apvaldīt nedēļnieci no priekšlaicīgas piecelšanās un steiguma, un mazāk palīdzīga te šoreiz, šķiet, Pūcenes prasme savārīt veselības dziriņas, spēka un možuma padzērienus, tāpat Britas piepalīdzība, cik paša Dzinša ierašanās trešajā dienā pēc tērvetnieku karapulka pārnākuma, kad viņa bija veltīgi izgaidījusies pie vārtiem savējo. Ak tavu laimību! Kad Akute padzirda aiz pirts sienas dimdīgos soļus, viņa skanīgo balsi un pēc tam atsprāga pirts durvis, un tajās kā tāds lācis iestājās pats Dzintis, iesaucoties: «Kur tad noslēpušās tās manas daiļa- viņas?!»—tajā mirklī Akutei pagaisa pasaule, sevi pašu ieskaitot, jo tikai viens vienīgs gaidītais un tvīktais aizsedza pārējo. Ari viņš kā tāds negudrs aplamnieks, pieklupis lāvai, pabāza savas spēkoņa rokas zem gulētājas, pacēla un sāka griezties pats un līdzi ar sevi grieza Akūti, tik mīļu un siltu, ka aiz laimes viņam neatradās pat vārdi; Akutei bira asaras, bet Dzintis ik pa mirklim piekļāva seju viņas viduklim. Pūcene, kas sēdēja sienmalē, beidzot nenocietās, piecēlās, paņēma pirts slotiņu un, notrāpīdama Dzinša muguru, viegliņi uzlaida pa to, iesaukdamās:

—   Verveli! Sagriezīsi vēl nelabumu!

Taču Dzintis laikam ne juta, ne dzirdēja citu kā vien savu sievenīli, un Pūcene jau bardzīgāk piedraudēja:

—   Tu klausīsi vai ne! Pasaukšu vecavas, un sadosim tev ar zedeni pa tavu sēdeni!

No pirmās laimības mazliet attapušies, Dzintis ar Akūti palika divi vien, ja neskaita pabaroto un saldi iemigušo mazbērnu, un tad pārnācējs atraisīja, pirmīt ienākot, palāvē pamesto rupja kaņepjauduma kuli. Kā pirmo no tās viņš izņēma smalki darināta cieta koka vācelīti, no kuras savukārt izritināja gargaru virteni gliemežnīcas un, Akutes acīm daiļošanās jūsmā iemirdzoties, aplika rotu viņai ap kaklu. Ai, kas tas bija par krāšņumu, kas par dārgumu! Zinātāji iegalvoja, ka šos gliemju vāciņus vedot šurp no tādas tālaines, kur saule karsējot augu gadu un aplam svelmīgi, tās staros ola kļūstot cieta kā ūdenī novārīta. Cik te patiesības, cik melšanas, kas to lai īsti zina, bet kauri gliemežnīcām šejienē milzu vērtē, tās mijamas gan pret sudrabu, gan pret mājlopiem un dreļ- Jiem. Apvijis garo virteni ap sievas kaklu, Dzintis iztaustīja no kulķenes nākamo dāvanu — vēl garāku un, protams, smagaku dzintara krelli, kurā pamīšus ar dzelteni lāsumainajām jūras smeldzītēm zaigoja krāsaini spiduļi. Taču tas nebija viss. Vēl Dzintis izgrabināja no apjomīgās tarbas vairākus kaklariņķus un aproces, grābšus izgrāba daiļveidotas saktas un gredzenus, un katrs no šiem darinājumiem — sudrabs! Tikai un vienīgi no sudraba, un izturīgajā kaņepāju tarbā sabērts vēl tik daudz siru guvuma, ka Akute, cieši satvērusi ar plaukstu Dzinša pasniegto tarbas augšgalu, nevarēja nemaz tā īsti pacilāt un rokā izsvērt. Jā, tālais siruceļš bijis ne tikai grūtums un šķirtība vien, tas bijis arī guvīgs, tas ļaus jo krietni pakuplināt saimi, nebaidoties par trūcību, iekopt jaunus plēsumus, pieaudzēt ganāmpulku, lai ziemu un vasaru dzertu pienu, ēstu gaļu un darinātu siltas villaines 1111 cimdus no siltās aitvilnas.

Tagad, brīdi piesēduši namdurvju priekšā kopā ar saviem mazuļiem sulu laika glāstīgajā piesaulītē, viņi pirms aiziešanas kārtējās darba gaitas pārsprieda, kā labāk izmantot Dzinša iesiroto. Zirgu pietika, aitu un cūku arī, Akute vienīgi bija ieminējusies, ka derētu vēl kāda slaucama govs, jo gaidītā grūsnā neatnesās, un tāpēc nākamziem var slaucene palikt pustukša un līdz ar to pačibēt visi tie gardumi, kurus Akute ar tādu prasmi pagatavoja, sākot no drupena biezpiena un beidzot ar dzeltenīgu ķimeņsieru, kuram glītu rakstu piedeva baltā linaudekla atstātais rievojums.

—   Paši kuplojam, tāpat tu teicies pielīgt pa vaļiniekam, arī Māris tagad ir un paliks mūsējais, jo tu tā gribēji un arī man zēns patīk,— Akute runāja, kā skaļi domādama. — Piena vajadzēs daudz vairāk.

—   Jā, — Dzintis atsaucās un, lai «jā» nebūtu teikts tikai par pienu, turpināja: — Zēns patiesi īsts ņiprulis. Tātad tas ir izlemts — kā Gunvaldis reiz pieņēma mani, atradeni, tā mums jāpieņem Māris. Lūk, izaugu es, tāpat jāizaug Mārim — par prieku mums un aizsākumu jauniem Skadaiņiem. To es tev saku: pietiek vienas ozolzīles, lai ar gadiem sakuplotu ozolaine.

—   Nupat viņš jau ir palīgs. Šoziem rāvās gan ar skaliem, gan pie linu kulstīšanas piepratās rast sev darāmo.

—   Man vajag zobena vīra. Gunvaldis mani ievedināja šajā prasmē, es savukārt Māri.

—   Zobena vīra. . .— Akute nopūtās.— Izsirojāties jūs tāltālu, pārnākt arī pārnācāt, izņemot Nameju un vēl dažus, taču krusta uzmākteņi pat netaisās aiziet no Tērvetes. Tup pie mums kā iesildīti, ar nagiem un zobiem ķeras mūsu labumā.

- Dzintis neatbildēja, klusēja. Viņš, protams, varētu šajā sakarībā kaut ko iebilst sievai, bet priekšlaikus pamel- stais ir tikpat kā vējā palaista pieneņpūka — ne notvert, ne vairs pamanīt, kurp tā aizplivināsies un pietversies, lai dīgtu un izbāztu tāltāli redzamo dzelteno cepurīti; tāpat vaļsirdības brīdī pasprucis vārds neatgriežas un apaug ar desmitiem un desmitiem jaunu vārdu. Vienīgi Dzintis un vēl daži Gunvalža tuvākie zināja nodomāto pēkšņo un neganto uzbrukumu visiem ienākušajiem svešajiem, lai līdz sējas dienai novads būtu tīrs kā izmazgāts un izsvēpi- nāts kubuls.

No vārtu puses nāca Atiņš, nesdams plecam pārmestas vairākas īsti prāvas zaļsvārces līdakas. Pamanījis Tērvetē ieklenderējušo piemitni, Dzintis nopurpināja:

—  Tā jau ir, kā tu sacīji — tup pie mums kā iesildīti. . . Rau, šis pats pamēglis pārstiepies no mūsu labuma.

—   Atiņš gan ir viņējais, tomēr ielikts no savējiem parādjūgā. Aplam milzīgas pagaidas esot. Tāpēc kuru katru dienu viņu draudot piekalt ķēdei un iemest Rīgas mokubedrē,— Akute paskaidroja, un šajā skaidrojumā jaudās tāda kā maza aizstāvība.

—   Kas man no tā? Viņš man ko labu dara?— Dzintim bija gauža vienaldzība par šī Rīgas vīra nedienu, un viņu neziņkāroja, kāpēc viņš te staigā ne lūgts, ne aicināts.

—   Atiņš prot gatavot varen labus vērpuļus,— Akutes balsī joprojām pieskanēja maķenīt labvēlība.

—   Līpiķis arī jo izmanīgi prata gan mūsu labumu sanaskot, gan pa labi un kreisi pieglaimot, gan Nameja un savu pavēlnieku labvēlību iemantot. Bet redzi, kā Britai bija iztrūkties, un šie Rīgā dēļ ļaunās acs lika šo uz rata un sadedzināja, pelnus izkaisīja Daugava.

Pats aprunājamais nenojauta, par ko abi sēdētāji, bērniņus žūžinot, sprieda, tāpēc garāmejot sveicināja un apstājās, gribēdams laikam aizsākt plašāku sarunu. Taču Dzinša skatiens bija dzēligs un neslēpta nicinājuma pilns, tā ka Atiņš tūliņ noprata labāk turpināt savu gaitu: te viņš ir svešinieks un svešiniekam viņam japaliek. Pats sevī viņš ne vienreiz vien bija iesaucies — ak, ja jūs, tērvetnieki, zinātu manu, Atiņa, likteni! Ja viņi to zinātu! Vēlreiz uzmetis skatienu Akutei un Dzintim, kuru laime bija tik viežama, sildoties pavasara dasnajā saulītē un rotaļājoties ar saviem mazuļiem, Atiņš pagriezās promie- šanai, un viņā salija tāds rūgtums kā no vermelēm un tāds smagums kā no svina, kuru spēcīgie vīri labprāt iekausē savas karamilnas galviņas viducī, lai belziens tiktu skaudrāks. Atiņš aizklužāja augšup uz pili gausigu, negribīgu soli, un, noskatoties viņā, pat iztālēm bija nomanāms, itin kā abām kājām būtu apmesti pinekļi.

— Man nez kāpēc ikreiz liekas, viņš grib kaut ko pateikt, vienīgi neiedrošinās,— Akute vēl nosacīja un, kā atbrīvodamās no domām par šo rīdzinieku, sāka jāteniski šūpināt uz ceļgala krūtsbērnu, paklusi piedungājot:

— Māku, māku, ko es mūku. Vēl es visu nemācēju: Vēl nemāku raibu cimdu. Ne trinīti audekliņu.

Jā, Akutei visu šo pavasari ir līksms prāts, arī par jaundzimušo meitenīti, kas augs piepalidze sieviešu gājumā, un arī Dzintim mazulīte iepatikusies, turklāt bērni aizņem mātes prātu un rokas, un tāpēc viņām vieglāk pārciest vīru prombūtni. Kā tērvetnieki, dobenieki, rakte- nieki un citi zemgaļi ne lūgti neēda zirggaļu, tāpat viņi jau izsenis nenicinaja meitenes piedzimšanu, kā to aplam darījuši tie paši tālīnie galindi, pie kuriem viņus pērn aizveda Nameja siruceļš un kuri meitenes nogalinājuši vai vismaz pārdevuši svešumā; tagadiņ Galindā saimes panīkušas, svešsveši sajaukušās, par ko Dzintis pats savām acīm pārliecinājās. Jā, tikai māte prot ielikt šūpulī to, kas jāieliek, māte kuplina dzimtu, gādā, lai zēns augtu ražens un spēcigs, bet meitene slavētos ar čaklumu un piemīlīgumu, un nudien nekas uz šās zemes nav jaukāks un saderīgāks kā divu cilvēku kopāgājums, atstājot aiz sevis kuplu jo kuplu saimi. Dzintim šobrīd bija liksmi un saulaini ap sirdi, viņš tā vien alka pielēkt augšā, pacelt Akūti un savirpuļot līdz noreibumam, vienīgi mazgadēns viņa rokās un zīdulīte Akutes klēpī nelāva tādu iztrakoša- nos, un tāpēc Dzintis strauji jo strauji palēcināja uz ceļgaliem arī savējo klēpainīti, piedziedādams:

— Eku jāja karavīri, Tālu ceļu drasēdami; Zviedz kumeļi, šķind zobeni, Gauži rauda līgaviņa.

Dziedādams izprātoja, ka vajadzēs uztaisīt dēlēnam kādu paiju, varbūt vēja grabulīti, lai mazajam būtu bērna darbošanās.

Pārlieku ilgi bezdarbībā aizsēdēties nedrīkstēja, Akūti gaida savs darāmais, arī Dzinti, un nupat viena no Radavietēm, steigdamās uz maltuvi, gluži vai izbrīnā iesaucās:

— Mīļoto dieniņ! Vēl viņi tepat bugurējas!

Akute, kā atvairīdama kaimiņmātes runājumu, novēza ar roku un tad naski piecēlās, paņēma no Dzinša puisēnu un iegāja namā. Dzintis, sakārtojis svārkus, arī piecēlās un devās augšup uz pils pusi — Gunvaldis teicās šodien nonākt pie viņa vēlreiz apspriest nodomāto, bet saule jau pakāpusies augsti, tomēr viņš kā nenāk, tā nenāk. Kas patēvu būtu aizkavējis? Protams, brīvu brīžu Gunvaldim vairs nav — gan savā saimē daudz kārtojamā, gan visā novadā vēl neatliekamāk izkārtojamais. Jo tā tas bija noticis, ka pēc Nameja negaidītās nāves virsaiša karadraudzes vecākais pārveda mājup ne vien dzīvos vīrus un virsaiša stingo augumu, bet šeit, Tērvetē, kļuva par vecāko. Tā tērvetnieki savā saietā nobalsoja. Varbūt dažam labam senlabietim tas lāgā nepatika, taču noliegt Gunvalža prasmi un gudrību, it īpaši karamākās, neviens nevarēja, un tāpēc tagad viņš dzīvoja virsaiša namā un arī viss pārējais piederēja viņam, kā jau rīkotājam. Pirms dažām dienām viņš Dzintim bija sacījis: «Nekavējies! Nāc drīzāk dzīvot augšā pilī, tuvāk man.» Aicinātais tobrīd atrunājās ar Akutes veselību un jaundzimušo, solīja, ka pārcelsies tūliņ pēc kristīgo ienākteņu padzīšanas. «Tad jau drīz. . . Tad jau drīz. . . » Gunvaldis bija tikai nosacījis, jo tas nu ir nešaubīgi, ka tērvetnieki vairs necietīs svešos savā pajumtē. Ar virsaiša nāvi bija nāvei līdzi aizgājis arī virsaiša dotais vārds neuzbrukt kristīgajiem. Svešie tapat laikam juta nelabu draudīgumu — no

Rīgas neieradās neviens karapulciņš pastiprinājuma, ari paltrakainie gandrīz vai slepus atklīda un tikpat nemanāmi pazuda, tāpat neviens neiedrošinājās kaut ko prasīt vai pavēlēt. Dzintis uzbrukuma dienu gaidīja kā pļāvējs krūku vēsas bērzsulas, drīz sāksies sējas laiks, un tad ar zobenu vicināties gauži negribēsies, un jādomā, ka Gunvaldis lieki neildzināsies izdarīt to, kas katra Tērvetes vīra sirdī izlemts izdarīt, un, jo drīzāk tas notiks, jo labāk. Maza pa vilcināšanās gan lieti noderēja, tā ļāva izzināt ienācēju skaitu un gaitas, viņu ieradumus un piesardzību, un tērvetnieki saprata, ka pašlaik šeit iemitušais bars nav Gunvalža karadraudzei pretinieks; tos atliek tikai negaidīti un strauji sakapāt.

Kad Dzintis iegāja pie Gunvalža, viņš pārsteigts ieraudzīja savu patēvu sarunājamies ar nesen garām pagājušo Atiņu, un vēl negaidītāks atskanēja Gunvalža rīkojums:

—   Dzinti! Atstāj mūs vienus! Kad atbrīvošos, nokāpšu pie tevis pats vai pasaukšu.

Dzintis ar nīgru nievīgumu acu skatienā atkal aptaustīja Atiņu, bet, vairs ne vārda neizmetis, apgriezās un aizgāja.

—   Arī viņš mani ienīst. Skaidri redzams,— Atiņš, grūši nopūties, sacīja.

—   Tu gribi, lai mēs tevi cienām?!—Gunvaldis pavaicāja, ielūkodamies Atiņa acīs.— Par ko?. . . Jā. . . Kā nemākulīgi apsieta virve uzrlvē sūrstīgumu, tā arī dzīve tevi. . . Svešs tu esi kļuvis starp svešajiem un svešs esi starp savējiem. Kur tava vaina? Nezinu. Ari tava māte nav bijusi vainīga. Arī viņa ne. Vainīgi tikai un vienīgi tie, kas atnāca pie mums ar krusta zīmi. Ar šo lietuvēna krusta zīmi! . . .

Atiņš bija ilgi un mokoši prātojis, kā turpmāk dzīvot, jau Rīgā domājis un jo vairāk šeit, Tērvetē. Katrā solī sajutis tērvetnieku naidīgumu, nespēdams tiem nekādi pietuvoties, lai kā viņam gribētos, pat ar savu māku gatavot labus vērpuļus vērpšanai īsti nenopirkdams tēr- vetnieču labvēlību,— viņš aizvien nešaubīgāk saprata: kā jau māte bija piekodinājusi, jāsameklē Gunvaldis un tam jāuztic savs dzīves noslēpums,— un tad — ko Gunvaldis izlems, tam jānotiek.

Bet karadraudzes vecākais bija visu ziemu prom, un pēc atgriešanās viņa vaigs allaž meta tādu skarbumu un nepielaidīgumu, ka Atiņš bijās tuvoties. Šodien beidzot

tas notika. Sastapies pilskalna pagalmā ar Gunvaldi aci pret aci un pamanijis labieti lieki nesteidzamies, Atiņš cerēja viņa izlēmumā sajust sev labvēlību, rast izeju savai neziņai par turpmāko. Sasveicinājies Atiņš sacīja:

—   Tu spētu atvēlēt garāku bridi sarunai ar mani?

Gunvaldis, kā vienmēr, vispirms nopētīja otru ar skatienu, pēc tam ar tādu kā labsirdību pairgoja:

—       Kas vīriem ko lieki tērgāt? Tu, esmu dzirdējis, labprātāk ar sieviešiem aupējies.

—   Man tieši tev kaut kas stāstāms.

—   Rīdzinieku mēlnesības man atviepušās.

—   Dzirdēsi ne tikai par Rigu,— Atiņš neatlaidās.

—        Liec mani mierā ar savām krusta zīmes gudrībām. Zemgaļiem tās neder un nederēs,— Gunvaldim nudien negribējās ielaisties nekādos prātojumos ar šo Rīgas jendziņu, un viņš pagriezās jau promiešanai, taču Atiņš izmeta pāri lūpām kaut ko tādu, kas lika apstāties un sastingt.

—   Man tev jānodod Zignes pēdējie vārdi!

—   Zignes?! . . .

—   Jā, jā, Radaviešu Zignes!

Gunvaldis jutās, it kā tam būtu iemests ar akmeni.

—   Kas tu viņai esi?— beidzot viņš drūmi pavaicāja.

—   Dels! . . .

Iestājās vēl ilgāks klusums.

Zigne, Zigne! . . . Bērnības dienu gaišās atmiņas! . . . Vēlāk gan tās pārklājās ar sīvu sūrmi, kad viņi — Gunvaldis, Radavietis un Mikus — drelllbā aizvesto toreiz ieraudzīja brīvu Rīgas mūros. . . Cik sen, sen tas viss bijis! . . . Nu pēkšņi jāatgriežas pie aizgājušā, kas likās aizmirsts kā plēsuma malā pamests celms. . .

Gunvaldis pamāja ar galvu sekot viņam.

Ieejot virsaiša namā, kurā Gunvaldis tagad dzīvoja, viņš ar roku parādīja uz smago ķebli galda vienā pusē, pats apsēdās otrā.

—   Runā!— pavēlēja.

«Dzīve viņai būs negantāks sods par nāvi.» Vai atceries, kurš no jums sacīja šos nolādētājus vārdus?— Atiņš sāka savu stāstījumu ar jautājumu no šī tik senā notikuma, viņu iebrukuma namnieka Lociņa namā.

- Vai atceros. . . Visu atceros! Par Zigni visu atceros! … Es mīlēju viņu! . . . Mīlēju! . . . Bet Radavietis toreiz būtu pats ar savu zobenu nodūris savu meitu, ja Mikus ar šiem vārdiem kā vairogu neatvairītu dūrienu.

—   Vārdi gulējuši viņas mūžam kā slogs linu mārkam.

—   Vai nu tā būs bijis? Tekalēja viņa taču pa Rīgu brīva, varēja bēgt, viņa taču netika aizvesta aiz septiņām zemēm un septiņām jūrām kā daža laba mūsu jaunuve, no kurienes gan atgriešanās vairs nav.

—   Vai patiesi tu, sirms vīrs, nezini, ka brivibu atņem ne tikai ķēde, bet ari negods?

—   Viņa tika piesmieta?

—   Jā… Ari viņa gribējusi būt tikai tava vien… Piesmieta spējusi visu, vienīgi atgriezties Tērvetē nav spējusi. Tas piesējis Rigas mūros. Un ne tikai tas. Piedzimu es. . . Kad toreiz jūs Jakaubu nogalinājāt, mans tēvs bija iekārtojis tā, ka māte varējusi turpat turpināt dzīvi, tikai. . .

—   Jākaubs nebija tavs tēvs?

—   Nē.

—   Kas tad?

—  Tu tūliņ to uzzināsi, lai gan nepazīsti viņu. Man gan ilgi bija jāgaida, jāizaug lielam, lai zinātu, kas mans tēvs.

—   Kāpēc? Stāsti!

Tagad Gunvaldim par Atiņu ziņkāroja viss.

—   Ko pravietis Pāvils māca?

—  «Kas nestrādā, tam nebūs ēst!»

Jau kuro reizi šo jautājumu uzdeva resns, pablīdis mūks un allaž ar atbildi pasteidzās sīks, kustīgs puisēns. Nez kāpēc šo nenozīmīgo sīkumu, kas gan atkārtojās katru dienu un ne vienreiz vien dienā, Atiņš atceras visspilgtāk, itin kā vakar notikušu — mūka taukaino, pinnēm izrētoto seju un savu možo atsaucienu. Atcerējās varbūt tāpēc, ka viņam daudz labāk patika doties ārā no klostera un mūriem uz plašo sakņudārzu, kurā vajadzēja sēt, ravēt, retināt, rušināt, laistīt, novākt, un tomēr tas bija daudz patīkamāk par tupēšanu uz ceļiem cellē un lūgsnu skaitīšanu. Kā Atiņš vēlāk uzzinājis, viņš drīz pēc piedzimšanas nosaukts svešzemnieku vidū tik iecienītajā, uz bagātību norādošajā vārdā par Oto un nodots audzināšanā dominikāņu klosterī. Viņi tur bijuši dažāda vecuma zēni, runājuši dažādās valodās, un arī mūki pratuši vairākas svešas mēles, tāpēc zēni iemanījušies saprasties gan zemgaliski un lībiski, gan vēl tādās, kurās sapratušies

atbraukušie no tālienes un aizjūrām, taču visstingrāk mācīti latīniski, jo šo valodu ticībnieki dēvējuši par paša dieva izvēlētu, un agrāk vai vēlāk, lai pieveiktu velna padarīto nejaucību pie Bābeles torņa celšanas, latīņu valodā vajadzēšot runāt un tajā runās visi, kas vien nesīs cilvēka vārdu un gribēs iekļūt debess svētlaimībā, nevis degt elles mūžīgajās ugunīs. Ja Atiņš šodien atceras zēnību, tūliņ acu priekšā nostājas pelēcīga vienmuļība — tumša celle, vāji mirgojoša svecīte, ilgilgas lūgšanas un mūku pamācības, nepārtrauktas pamācības, pamācības, pamācības. . . Kā tā pati — kas nestrādā, tam nebūs ēst… Tev nebūs zagt.; "?Tev nebūs-ļ&okaut. Tev nebūs iekārot sava tuvāka mantu. Pat sodi ieguva vienmuļības nokrāsu, lai gan tie bija smagi un nežēlīgi: ādas pletne, badināšana, ieslēgšana tumšā un mitrā mūra dobumā. Un sodīti viņi tika par visniecīgāko pārkāpumu, pat par sāņus pamestu mirklīgu skatienu dievlūgšanas laikā.

Mūki audzinātāji iepazina puišeļus līdz vispēdējam sīkumam, katra apdāvinātību vai stūrgalvību, centību vai laiskumu, noslieces un vēlmes un, izmantojot tās, katru virzīja pretī savai gaitai. Laiku pa laikam gados vecākie audzēkņi pēkšņi kādā dienā atvadījās un aizgāja kaut kur plašajā pasaulē, bet viņu vietā atveda atkal lielākus vai pavisam mazus zēniņus, kuros vēl glabājās mātes siltums, un tāpēc biezajos mūros pirmajās dienās tie ar asarām mēģināja paglābties no apkart. dvakojošā drēgnuma. Un tomēr jaunatvestie ātri vien pierada un iejutās klostera ikdienā, un pieradums kļuva kā upes gultne, no kuras pat viskrāčainākajam ūdenim spēt izlauzties tikai vislielākajos pavasara palos un arī tad uz īsu brīdi. Aliņš pierada pie dzīves mūros un starp mūkiem, pie stingras kārtības un prasīgajiem pienākumiem, starp kuriem visgalvenā bijusi dievlūgšana un strādāšana, un vēl — grēknožēla, il īpaši pēdējā, jo lūgsnu vārdus bija iemanījušies skaitīt bez īpašas piedomašanas, bet grēknožēla prasa pašam sevī un savos apkārtējos saskatīt un samanīt visu, kas būlu pavēstāms caur biktstēvu dievam, kauču, kā apgalvo, tas esot visredzīgs un viszinošs, un tāpēc tam pašam vajadzētu notiekošo zināt. Un tiešām, noslēpt neko nevarēja. Katrs nedarbs, katrs ne tā pasacīts vārds, reizēm pat tikai sevi domātais brīnumainā kārlā kaut kā kļuvis zināms biktstēvam, un viņš ar saviem jautājumiem izvilka vispēdējo kripatiņu no grēknožēlotāja. Paaudzis Atiņš sāka apjaust, kā mūki piekļūst viņu — zēnu — noslēpumiem. Diemžēl ši izpratne radās pavēlu, iepazīstot pasauli plašāk un dziļāk.

Vēl no bērnības dienām Atiņš spilgti atcerējās tās reizes, kad viņu ietērpa baltās drānās, pielika uz muguras spārniņus, tādējādi pārvēršot par eņģelīti, kuri dzīvojot debesīs, un tā pārģērbtam viņam bija jāsēž Dombaznicas laukumā uz paliela paaugstinājuma, kur mūki rādīja ainas no svēto dzīves un notikumiem Kristus zemē, un visi rīdzinieki un pat no apkārtnes, kuri vien spēja pakustēt, sanāca skatīties, jo nenākt nedrīkstēja, par to draudēja sods.

Paaugušu, dažādos darbos un darbiņos iemācītu — tos pašus vērpuļus gatavot viņu iemācīja klosterī, jo mūki ar tiem tirgojās,— un ne vien iemācītu, bet visādi citādi arī pārmācītu, Atiņu aizdeva uz Atzeles novadu priestera Zālamana kalpotājos; vajadzēja līdzjāt un līdzslaigāt, rūpēties par ēdienu un naktsguļu, piedalīties, kā priesteris teica, patiesā dievvārda sludināšanā, kas šajā novadā bijis īpaši nozīmīgs, jo Pliskavas kņazs Daumants, šis «bezdievīgais žemaitis», kā viņu Zālamans allaž apsaukāja, mācās virsū ne vien ar karaspēku, bet sūtīja savējos klīst pa ceļu ceļiem un, kā Zālamans teicis, sludināt viltus dieva mācību un ar tās piepalīdzību neatlaisties no iekārības vākt šeit meslus, kā tas izsenis bijis šaipusē pieņemts un ierasts. Zālamana palīgu un kalpu pulciņš bijis diezgan paprāvs, tajā līdzjājuši divi vietējo valodu pratēji, tad vel ceļzinis un vairāki apkalpotāji, kuros ielikts arī Atiņš, bez tam kupls pulciņš apsargu, jo Zālamans aplam baidījies piedzīvot kāda cita sava vārdabrāļa — arī Zālamana — likteni pirms gadiem sešdesmit, kuru igaunis Lembits no Sakalas notvēris un mokpilni nonāvējis kopā ar visiem priestera pavadoņiem.

Mūs sveicina ar muti, nevis ar sirdi, — Zālamans pats atzina.— Grūts un ilgs būs nezāļu ravēšanas cēliens dieva druvā Atzelē. Taču, lai mūs iedvesmo un dod spēku cerība atdzemdināt pagānus Jēzus Kristus ticībā.

Ravēja viņš «nezāles tā kunga druvā» ne tikai ar vārdiem. It īpaši nežēlīgs viņš kļuva pret notvertajiem citticībniekiem. Tā diviem gūstā kritušajiem poloc- kiešiem, kas ieradušies šeit paslepen ar savu pareizticīgo krustu un mulsinājuši bezdievju prātus, Zālamans devis vienam ēst tikai sūru, bet nedevis dzert, turpretī otram ēdamā vietā pasniegts tikai ūdens, un tā tas ildzis, līdz slāpju mocītais nav spējis pat paskatīties vairs uz savu ticības brāli, kas badu panesis klusēdams un mierīgs.

Lai vēl vairāk sarīdītu vienu pret otru, polockieši katru trešo dienu saņēmuši krūku ar karstu vīnu, un tajās reizēs Zālamans laikam daudz ko izdibinājis, jo naids visvairāk pasaka, un droši vien būtu izzināts vispēdējais, kas vien jāuzzina, ja Atiņš, polockiešu ciešanās noskatoties, nebūtu tīši sajaucis ēdiena un dzēriena traukus — izslāpušais dabūja atdzerties, bet izsalkušais — paēst. Zālamans ārprāta dusmās pats sitis pusaudzi, līdz visa mugura degusi kā liesmās un pēc tam ilgilgi čūlojusi un pūžņojusi, vēl šobaltdien rētojumi sataustāmi kā vecai priedei miza.

To stāstot, Atiņš pagrieza muguru pret Gunvaldi un parāva kreklu uz augšu.

— Katram, kas tikai mazliet patraucēja viņu gaitu uz austrumiem, uz zemēm, kur saule lec, Rīgas ticībnieki noplēstu vai septiņas ādas, ja vien tādas būtu,— Atiņš piebilda.

Atiņš striķos atvests atpakaļ uz klosteri, turēts kā vispēdējais suns pārmācībai par to nepaklausību, kas pieļauta, darbojoties baznīcas kalpībā, un nu katra diena bijusi pilna moku un pazemojumu, līdz viņam paziņots, ka «svērts un par vieglu atrasts dievišķā vārda nešanai elkdievības zemēs», tāpēc tiekot palaists pasaulīgā kalpībā: Atiņš atdots kādam Gotzemes tirgotājam, vārdā Arnoldam, kas aizmaksājis klosterim par viņa izaudzinā- šanu un izmācīšanu rakstos un skaitļos krietnu sauju sudraba; tas Atiņam nu bijis ar kalpošanu tirgotājam jāatpelna. Sākusies tomēr gluži cita dzīve — strādāt gan vajadzējis piepūlīgi, toties varējis paēst un vismaz nakts melnumu netraucēti pagulēt, nav vairs modināts skaitīt nebeidzamās lūgsnas. Redzējis pats savām acīm ari svešas zemes, jo tirgotājs ņēmis braucienos līdzi, vēlāk uzticējis pat preču pieskatišanu, tāpat lieti noderējusi Atiņa māka sarunāties vairākās svešās mēlēs. Tā aizritējušas vēl gadskārtas. Atiņš centies atpelnīt klosterim aizmaksāto, arī tirgonis bijis apmierināts, pat palepojies ar savu piepalīgu, jo, ierodoties Rīgā, Atiņš vēl aizvien aicināts piedalīties mūku rīkotajās svētajās izrāžu spēlēs: ietērpts baltās drānās, pielikti spārniņi un nosēdināts eņģeļu pulkā, piekodinot visu laiku mīlīgi smaidīt.

Tad ar vienu reizi līdzšinējais ritms atkal sagriezts vērpetu vērpetēs: atkuģojis Rīgā un uzzinājis Aizkraukles kaujā notikušo, gotzemietis Arnolds kļuvis bāls kā

labi balināts linaudums, pēc tam sācis lādēties un trakot, līdz vienā brīdī nokampis pie svārku krūtežas arī Atiņu un, kā pirmo reizi savu piepalīgu ieraudzījis, sācis šņākt sejā:

—   Tu! . . . Tu! . . . Tu! … Tu arī man maksāsi par sava tētiņa grēkiem! Tu arī! . . .

Varenajā kaujā pie Aizkraukles žemaiši un augstaiši, zemgaļiem priecīgi noskatoties, bija nocirtuši kristīgo galvas kā linu pogaļas, saltajā sniegā palika guļam viss krustnešu zieds, ieskaitot pašu mestru Ernestu no Racburgas, Dānijas karaļa vietvaldi igauņu zemēs Eilartu no Hobergas, karognesi Johanu no Tīzenhauzenas, un nav iemanījies paglābties pat Vācbrāļu ordeņa priesteris— Svētās Jura baznīcas kapelāns Vinfreds no Mal- mes; kāda žemaiša šķēps ietriecies bēdzēja mugurā tik spēcīgi, ka kapelāna augums piedurts sēļu zemei uz mūžu mūžiem.

Smagi cieta Ordenis, taču pamatīgi izputināti tika ari daži tirgoņi, to vidū Arnolds, jo viņš Ordeņa vīriem, mestru ieskaitot, bija aizdevis kuplas vērtēs, pretī saņemot drošu galvojumu un pat apsardzību brīvai un pasargātai tirdzniecībai Ordeņa pārvaldītajos novados. Kas tagad aizdoto atdos? Kas ar viņu norēķināsies? Ne jau debesīs uzlidojušās dvēseles! . . . Tirgonis meties virsū dzīvajiem. Un te nu atklājies, ka gadu gadus allaž daudz ko no Arnolda aizņēmies pats kapelāns Vinfreds no Malmes simonijas dēļ, ķīlā atstājot tirgonim. . . savu dēlu! . . Atiņu! . . .

Tirgonis piekliedzis Atiņam pilnu galvu, pēc aizrāvis jaunekli uz kādu Rīgas namnieka namu, kur. . . Zigne apkritusi ap kaklu savam dēlam!

Ļāvis mātes saviļņojumam maķenīt pierimt, Arnolds paziņojis:

—   Atdod tēva parādu un saņem dēlu! Taisnībai jābūt! Pats augstais dievs teicis un godājamais Vinfreds no Malmes katru dienu atkārtojis: tēva grēki piemeklē bērnus līdz trešajam un ceturtajam augumam. Un .tici man — ari mātes grēki nepazūd kā nebijuši. Pati vislabāk zini savu grēku vezumu. Atvieglini to!

Zigne klusēdama piegājusi pie sienas, atskrubinājusi kādu iesprūdētu dilba resnuma koka tapu un no slēptuves izņēmusi ādas zebenīcu ar sudrabu. Tirgonis veiklīgi pārskaitījis un tad, pierē ievelkoties draudīgai neizpratnes krunkai, pavaicājis:

—   Ko? Trīs ozeringi!1

—   Man Vinfreds nekad par parādiem nav bildis.

—   Ļoti slikti, loti slikti.

—   Cik tad viņš aizņēmies?

Tirgonis, iebāzis kulīti ar sudrabu kabatā un pacēlis skatienu pret griestiem, lēni, kā zvērēdams sacīja:

—        Lai kļūstu melns kā ogle, ja meloju, bet godājamais Vinfreds no Malmes aizņēmās no manis, ieķīlājot savu dēlu, piecpadsmit ozeringus!

—   Tas nevar būt!

—   Tā tas ir. Nemelo! Tev jābūt vēl otrai sleptuvei!

Zigne nav atbildējusi, tikai gurdā nespēkā atslīgusi pret

sienu. Tirgonis, brīdi nogaidījis, piecēlies promiešanai.

Labi, siev,— viņš drūmi norūcis,— tev vajag atgūties un pārdomāt. Atnākšu rītrīt, un, ceru, krietni padomājusi, tu ar vieglāku roku atdosi tēva parādu, nevis iemetīsi savu dēlu parādbedrē. Tavu lamzaku pat uz angļu zemi vairs nepārdot.

Un aizgājis, atstājot Atiņu un Zigni vienus.

Smirdošo bedri torņapakšā pie Mārstaļļiem zināja katrs rīdzinieks. Tur iemeta dažu labu par noziegšanos, ja vien viņš nebija lemts kāķim vai moku ratam, bet visvairāk tur iegrūda tos, kuri nespēja atdot pagaidas un kuri dreļļos ari nederēja, tie tad dzīvi palēnām pazemē sapuva, pārtikdami no žēlastībā iemestam ēdienu paliekām. . . Tas bija briesmīgs tumsas un drēgnuma ūķis un briesmīgāks sods pat par saraustīšanu uz moku rata: pēdējais tajā dienā sākās un nobeidzās, turpretī miklajā un smirdīgajā pazemē cits aizmocījās ilgilgi, velti kliedzot augšup savas vaimanas un lāstus, izlūdzoties nāvi. . .

Zigne un Atiņš palika vieni. Tā māte beidzot varēja atkal noglāstīt sava dēla galvu un pastāstīt, kāpēc viņš līdz šim neko netika jautis par savu tēvu un māti.

—       Tu esi izaudzis, tagad pats zini, ka priesteri, mūki, nu, visi svētā darba darītāji, nedrīkst ņemt sievu. Taču paslepus. . . Paslepus man bija jākļūst viņa sievai. ..

—        Piegulētāja viņa kļuva! … — Klausoties Atiņa stāstījumā, Gunvaldis nenocietās atkal neizmetis skarbu, atskabargainu piezīmi, jo viņš sevi varēja iedomāties tikai kā brīvu viru šajā un ari viņā saulē, nekad ne — pa-

' Apmēram 300 g sudraba.

darboni pie krusta pieludzejiem, un tapec Atiņa sacītais reizi pa reizei uzkvēlināja viņā dusmu dzirkstis.

Kad Atiņš piedzimis, kapelāns solījis ievadīt dēlu skaistā, pārticīgā dzīvē.

—  «Tu man esi mija, un viņš man būs mīļš.» Tādi bija tava tēva vārdi,— Zigne tonakt stāstījusi dēlam.

«Pie glāstiem licis vēl viltību klāt,» Gunvaldis nodomāja. «Ar solījumiem par dēlu uzpircis mātes sirdi.»

Puisēns nodots audzināšanā klosterī, vienīgi mātei bijis jāapsola ar dēlu vairs tieši nesatikties, vienīgi no tālienes būšot viņai vērot, kā puisēns aug «dievišķīgai laimībai». Tā, lūk, Zigne savu dēlu redzējusi mūku uzvestajās svētajās spēlēs kā mīlīgi smaidošu eņģelīti, kurš allaž sēdējis trešajā — debesu — stāvā, zem kura rādītas ainas no šīspasaules dzīves, bet savukārt pašā apakšā bijusi redzama elle — pilna uguņu un dūmu, ar melnu katlu vidū, kurā, šausmīgi kliegdami, vārījušies grēcinieki. Viņas dēliņš grozījies debesīs, un tāpēc mātes sirds bijusi mierīga, viņa darījusi visu, ko Vinfreds licis darīt, bijusi paklausīgāka par vispaklausīgāko.

—   Lai cik slepeni nāku pie tevis, agrāk vai vēlāk to kāds uzzinās,— teicis kapelāns.— Tāpēc ari tev jāstājas baznīcas svētajā kalpībā. Tu būsi gan paēdusi un siltumā, gan arī mūsu dēls izaugs turībā, mēs abi varēsim nodzīvot mūžu kā vīrs un sieva, un mums nebūs neviena grēka ne dieva, ne cilvēku priekšā.

Bez dieva ziņas cilvēkam nenokrītot ne mats.

Tā sludināja priesteri.

No mazām dienām Atiņš to bija iegaumējis un tādēļ piesargājās darīt to, ko nedrīkst, un šo brīdinātāju apgalvojumu pamazām piesavinājās ari Zigne. Un, tāpat kā Rīgas dižajiem un mazajiem, bagātajiem un nabagiem, ari viņai vajadzēja iet uz baznīcu. Vēl vajadzēja — mesties ceļos pie aizrežģotā kakta, kur tumsā aizslēpies sēž biktstēvs, un sākt grēksūdzi ar vārdiem:

«Visuspēcīgais dievs, sirdsžēlīgais tēvs! Es, nabaga grēcinieks, sūdzu tev savus grēkus, ar ko esmu apgrēkojies domās, vārdos un darbos un ar ko gan esmu pelnījis tavu dusmību un sodību laicīgi un mūžīgi. Bet to man no sirds žēl un gauži sāp, un es tevi lūdzu tavas lielās apžēlošanas un tava mīļā dēla Jēzus Kristus, mana pestītāja, rūgtās ciešanas un miršanas dēļ: žēlo laipnīgi mani, nabaga grēcinieku, piedod man visus manus grēkus un dod man žēlīgi sava svētā gara spēku, ka varu atgriezties. Āmen.»

Ak, cik bieži Atiņš zēnībā tā izlūdzies piedošanu! Arī vēlāk, lai gan. . . aizvien mazāk un mazāk padevies biktstēva laipnīgajiem pamudinājumiem:

—   Lai tava sirds apskaidrotos dievišķīgajā žēlsirdības gaismā, nepaturi savu sagrēkošanos sevī, savās domās un tā nesagrēkojies no jauna un vēl vairāk. Dalies vārdos caur mani uz dievu!

Zigni kristietībā ievadījis pats Vinfreds. Un ievadījis ari kādā, kā viņš sacīja, «noslēpumu noslēpumā», kurš nepieciešams baznīcai, jo «pārāk daudzi pasākuši savas sagrēcības slēpt, paturēt sevī». (Atiņš pats pie sevis vislabāk to zina.)

—   Dieva uzticamajai kalponei baznīcai jānāk grēciniekiem palīgā,— teicis kapelāns, un Zigne šos vārdus atstāstījusi tonakt savam dēlam.— Bet, lai palīdzētu, vispirms — vajag izzināt. Svētais izzināšanas darbs! . . .

Tā vārdā Vācbrāļu ordeņa kapelāns Rīgā, Dombaznīcas kapitula kanoniķa pagrabmeistara, vēlāk virsbīskapa Jo- hana no Lunes vietnieks, ierīkoja namnieka Lociņa namā jautrības saiešanas, karakalpi un visvisādi te labprāt ieradās atpūsties un padzīrot, un Zigne kļuva par nama saimnieci, kurai uzticēja ari vienu jo slēptu pienākumu — caur apakšstāvu ielaist sienā atstātajā tukšajā dobumā slepenu noklausītāju.

—  Tagad drīkstu ierasties pie tevis bez liekām bažām,— Vinfreds no Malmes bija priecīgi čalojis.— Nāku pārbaudīt, cik uzticami tu kalpo svētajam darbam.

Protams, kapelāns joprojām ieradies te tikai tumsas aizsegā, kapuci dziļi pārmaucis sejai, un nejaušs pretimnācējs varēja saskatīt tikai divas mirdzošas, vērīgas uzmanības un slēptas iekāres pilnas acis. . .

—   Viņi ir blēdību un nelietību pilni kā vecs, aizkāmējis suns blusu, bet grib mūs mācīt godīgi dzīvot,— Gunval- dis šajā stāstījuma vietā atkal iesprauda savu sakāmo. — Taisni kā Satkuns teic: kalba — karvelis, darbais — vilko brolis. Dūdo kā balodis, rīkojas kā vilks.

Tonakt ne Zigne, ne Atiņš nav aizvēruši acu. Stāstījuši viens otram par sevi un izdomājušies un izprātojušies, kur rast tirgonim aizmaksājamo. Diemžēl šeit padoma pietrūcis. Nolēmuši vienīgi izlūgties paildzinājumu, lai pa drusciņai vien atdotu.

Tirgotājs nākamajā rītā bijis klāt. Zigne lūgusies asarām acis, zvērējusi, ka šobrīd viņai vairāk nav, taču Arnolds neticējis — nevarot būt, ka Vinfreds, ieticis Ordeņa kapelāna krēslā, nebūtu kaut ko atlicis nebaltai dienai, un tāpēc viņš, Arnolds, droši apgalvojot, ka tepat esot vēl otra paslēpene.

—   Ir, ir!—Zigne izmisumā iesaukusies un, lai pierādītu, ka nemelo, parādījusi Vinfreda no Malmes ierīkoto slēpni sienas dobulī.

Apskatījis to un iztaustījis, Arnolds norūcis:

—  Tu redz, kā! . . . Nūja. . . Man no tāda tukšuma ne silts, ne auksts.

Taču pielaidīgāks kļuvis. Devis vēl trīs dienas laika — lai pamēģinot kaut kā aizņemties citur un atdot viņam, jo šobrīd esot gauži papostīts, bet aizmaksājamā bez gala. Ja jau Zignei bijis zināms Vinfreda tik noslēpumainais iebūvējums, lai tad kāds no kapelāna piepalīgiem tagad izpalīdzot. Dobulis jau nestāvēšot neizmantots.

Atiņu tomēr ņēmis sev līdzi, norīkojis todien pie kuģa izkraušanas, bet vakarā ar tādu kā mīlīgu laipnību paaicinājis savu ķīlnieku parunāties, teicis, paturēšot ari turpmāk pie sevis un nesteidzināšot tēva ietaisītā parāda prasījumu, bet atdot varēšot pamazām, vienīgi tad gan Atiņam, gan viņa mātei cieši jo cieši jāpaklausot viņš. Un pirmais, ko viņš vēloties uzzināt — vai tukšo dobumu sienā joprojām izmanto tie, kas kalpoja Vinfredam, vai arī tagad tas stāv neizmantots, un tā Arnolds licis saprast: ja ar slēpu ziņu iegūšanu sekmētu viņa tirdznieciskos darījumus, tad visi trīs varētu it jauki sadzīvot arī turpmāk. . .

Atiņš, protams, neiebildīs. Pieradināts kalpot vienam, viņš tikpat labi gribējis kalpot otram. Apsolījis nākamajā diena aiziet un apspriesties ar māti.

—   Aizgāju un — atradu savu māti mirušu. . . Gulēja uz grīdas. . . Noindēta? . . . Laikam jau. . . Kad aizskrēju pavēstīt tirgonim, šis atkal pārbolīja acis, pavēlēja saviem kalpiem mani sasiet un jau nākamajā rītā vest uz tiesu, lai, atzinies, ka parāds nav aizmaksāts, es tiktu iegrūsts uz mūžu parādbedrē. . . Taču pasaule nudien ir brīnumaina,— Aliņš stāstīja un stāstīja.— Lūk, sēžu tagad tavā priekšā un runājos. Jo, redzi, pie tiesas mani izpirka kāds franciskāņu klostera mūks. Noskaitīja Arnoldam parādu, ne aci nepamirkšķinājis. Un aizveda mani uz klostera celli. Tur — varbūt tas bija nākamajā dienā vai aiznākamajā, varbūt nakts melnumā, jo mitināja mani tumsā un no pārdzīvojumiem biju kā apdullis,— tur pie manis ienāca kāds. Redzēt viņu nevarēju, tikai dzirdēju balsi. Un brīnumainākais bija tas, ka viņš zināja visu, ko es zināju, visu par mani, par manu māti, par manu tēvu. . . Zināja pat vairāk par mani. Tā bija balss, kas mani caururba ar katru skaņu, ar katru pasacītu vārdu. Drebēju kā drudzī. Vai caur šā ienācēja muti ar mani runātos pats dievs? Tobrīd man tā likās. Sapratu, ka šai balsij nedrīkstu iebilst, lai tā prasītu ko prasīdama. . .

Noslēpumainais viszinātājs nav pavēlējis darīt neiespējamo. Pietiekami pierādījis savu gaišredzību, viņš nevērīgi, kā garāmejot paziņojis:

—   Paj tevi tirgonim Arnoldam viss aizmaksāts. Tāda bija dieva griba.Taču tā pieprasa tevi atdot pusbrāļa Fromholda kalpībā.

—   Man parāds jāatkalpo viņam?

—   Tu kalpotu viņam jo uzticami?

—   Ja nu nepratīšu izdarīt pa prātam?

—   Pratīsi. Darbiņi būs vienkārši. Gādāsi ēdamo. Tāpat tu proti gatavot labus vērpuļus. Ar tiem pelni par tevi aizmaksāto. Čaklums cepj maizi, slinkums — pērienu.

—   Ko viņi no tevis šeitan tagad prasa?— Gunvaldis aizdomīgi ieskatījās otra sejā.

—   Neko. Grēksūdzi gan. Vienīgi grēksūdzi. .

—   Grēksūdzi. . . Tu izpurpini šiem visu, ko redzi un ko sevī domā?

Atiņš pavilcinājās tūliņ atbildēt, tad noraidoši pakratīja galvu.

—   Nē. Neesmu bildis par tevi. Kāpēc tevi pazīstu. Ne vārda par to, ko mana māte paguva tonakt izstāstīt. Ja nu vienīgi viņi paši jau uzošņājuši. . . Esmu kā spīlēs. Gribu beidzot izrauties! Izrauties! Tev jāpalīdz man!

Atiņš vēl pasūkstījās, ka Fromholds, šis rētainais dzērājs, nodzenājot viņu kā vispēdējo drelli. Ja tikai maķenīt aizkavējoties vai kaut kas ne tā pa prātam izdarīts, nepienesot pietiekami lielu zivi vai kādu citu labumu, tā pusbrālis belžot ar nūju vai bikstot ar zobena smailumu un draudot kalt važā un sūtīt prom uz Rīgu iemešanai parādbedrē.

—   Nudien pār mani nāk tēva grēki! Ne es pats ņēmis, ne tērējis, taču katru dienu man jāaizmaksā sūri jo sūri

Noklausījies ilgo stāstījumu un padzirdis Atiņa vēlēšanos izrautieSļ Gunvaldis padrūmi nosacīja:

—   Sīks tu, Atīņ, cilvēciņš. . . Sīks. . . Ne cepts, ne vārīts. Ne mūsējais, ne viņējais.

—   Atpērc mani! — Atiņa acīs iekrita tāda kā dzirksts.— Atdod parādu pusbrālim Fromholdam! Solos tev atstrādāt! Atlīdzināt!

—   Drejļus neesmu radis pirkt. Par tiem aizmaksāju ar zobena dūrienu.

Atiņš saduga. Bija skaidri viežama viņa vēlēšanās atbrīvoties no Fromholda kundzības, no parādverdzības, neatgriezties Rīgā, kur viņu kuru katru dienu var iegrūst putekļainajā torņbedrē, un tāpēc gribējās paglābties zemgaļu zemē, kur reiz dzīvojusi viņa māte.

Gunvalža sejā maz atspoguļojās Atiņa stāstītais un pārdzīvotais, ari tagad, izspriežot likteņa pabērna rītdienu, zemgaļa sejā nemainījās ne vaibsts — ne pārsteigums, ne ziņkāre, ne izsmiekls vai līdzjūtība nepavīdēja acu skatienā, lūpu skaudrajā liekumā. Pabarga bija viņa seja, un pabargi izskanēja viņa atzinums:

—   Apkrāpts tu esi dzimstot un apkrāpts dzīvojot. Pat tērējis neesi, ko tagad no tevis atprasa.

—   Tiesa kas tiesa.

—   Ja tu nebūtu Zignes dēls. . . tagad, vērīgāk ieskatoties, maķenīt viežu līdzību tavā sejā,— Gunvaldis turpināja, bet nepabeidza, apklusa. Tomēr no pasacītā jau varēja noprast: ja Atiņš nebūtu Zignes dēls, Gunvaldis pat neklausītos, nerunātu.

—   Taču nav aizmirsusi savējos, gaišākajās domās nākusi šurp, — Gunvaldis, atceroties savu zēnību, paklusi turpinaja.

—   Lai gan es viņas vietā. . . Bēgtu! Bēgtu!

—   Kurp? Ja toreiz, uzbrukumā, neparāvāt līdzi! . . . Pamētāt vienu un kopā ar jūsu lāstiem. . .

—   Tik tikko paši izcirtāmies dzīvi no Rīgas mūriem.

—   Tā tas ir, zemei visapkārt ūdens. Ej, uz kuru pusi iedams, vienmēr atdursies pret ūdeni, būs vai nu jūra, upe vai ezers. Tā bija manai mātei. Un man? Nepalīdzēsi?. . . Noraidīsi?. . .

—   Ja tu nebūtu Zignes dēls. . .— Gunvaldis atkal atkārtoja. — Vienvārd, esi brīvs vīrs un — dzīvo starp mums, kā mēs dzīvojam.

—   Bet Fromholds. . .

—   Noklausies! Dzīvo pie mums un nekļūsti par otru LIpiķi. . . Droši vien būsi dzirdējis. Bija pie mums te tāds bemburis, staigāja trallinādams — maziņš biju, neredzēju, trallallā, tālus ceļus kleistodams, trallallā. . . Par šitādu dziedāšanu viņš reiz no Dzinša saņēma krietnu belzienu. Baidos, vai neesi tāds pats. Bailīgs blēdis un krāpnieks. Tas melnais krusts jūs tādus pataisa. Lai gan pie mums atnākuši arī krietni vīri, kam slava un gods: viedais sirmgalvis Mudris, zemju zemes redzējis un ticībniekos labākos gadus atdevis, tomēr mira kā zemgalis, arī prasmīgais strēlnieks Bertolds, kauču dzimis svešumā, dzīvot un mirt gribēja kā mūsējais. Vai spēsi būt atlikušo dzīves daļu un arī nāvē kopā ar mums? Vari no drebelīga bailuja un pakalpiņa kļūt par vīru? Aizmaksāt tavam Promkoltam vai kā viņu?

—   Aizmaksāt?— Atiņš nesaprata.— Sen aizmaksātu, ja vien varētu.

—   Varēsi. Aplam drīz varēsi! Tāpēc ņem! Asmens maksā tīri! Uz neatdošanu! «

Atiņš neizpratnē savilka pieri grumbās.

Gunvaldis aši uzrāvās stāvus un, piegājis un paņēmis spraugā iebikstītu paīsu zobenu, pameta to uz galda Atiņam.

Zignes dēls iztrūcināti raudzījās ieroci.

—   Kļūsti vīrs!— redzot otra mulsumu, Gunvaldis iedrošināja.— Sāc dzīvot mūsu dzīvi! Un tavai zināšanai! Uzticu tev visslepenāko vēsti — rit Tērvetē vairs nestaigās neviens krusta pielūdzējs. Saprati? Rīt tu vari aizmaksāt savējam visu parādu. Visu!

Pasmaidījis vēl piebilda:

—   Pie viena atbrīvosi Promkoltu no šīszemes grēku nastas. Aizlaidīsi tai pasolītajā paradīzē. Ko? Jeb varbūt tūliņ skriesi viņu pabrīdināt? Lai bēg!—Gunvaldis ieurbās ar acīm otrā.— Lūk, pierādi tagad, kas tu īsti esi. Par ko tu vēlies kļūt — mūsējo vai. . .

v

Uz astoņām izliektām kājām balstītajā augstgoda atzveltnī sēdošais Rīgas virsbīskaps Johans no Lunes iepretī šaurā loga ailei, aiz kuras brūnganā stikla gaismojās vasaras diena, skaidri varēja saskatīt ārstnieka Bruno kumpaino degunu un pabiezās lūpas, kas sakustējās katru reizi, kad no nelielās, saplacinātās blašķl- tes, kuru viņš turēja labajā rokā, kā no raudošas acs izkrita lāsīte, iepakšķot otras rokas paceltajā karotē.

Viens, divi, trīs, četri. . . Veselībā ziedošais, ieņēmis ārstnieka doto, viebtos un spļaudītos, jo pat karotē iepriekš pasmeltais medus nepasaldināja, šie pilieni ir vēl rūgtāki par visstiprāko vērmeļu novārījumu, taču slimniekam tie kļuvuši par vienīgo brīnumaino paglābēju no aso sāpju lēkmēm.

Bruno biezās lūpas uzmanīgi noskaitīja katru pilīti. Tikpat rūpīgi viņš noskaitīja otra pabieza šķidruma stiepīgās lāses, kas deva saldu gurdumu un miegu, un tad pazuda pasaule, pagaisa rūpes un raizes, cilvēks pazuda pats sev. . . Jā, šajos pilienos nudien slēpās visbaltākā maģija. Droši vien ari šo pilienu skaitā. Visīstākā kabalis- tika. Varbūt aizgūta no noslēpumainā gudrību krājuma «Jocira», kam tagad esot, kā Bruno vakar sarunā ieminējās, pievienojusies «Zogara». . Ģērbies Bruno bija garā tunikā, zem kuras varēja pamanīt šauras, kāju stilbiem pieguļošas bikses, tunikas augšdaļu noslēdza kapuce, kuras gals tentuļojās pāri mugurai gandrīz līdz pašai zemei, taču gan kurpes un zeķes, tāpat greznā josla un pie kakla pamanāmais krāsaina auduma rotājums atgādināja virsbīskapam kaut ko no sievietes tērpa piederumiem, un svētnieks atcerējās Mozus piektās grāmatas divdesmit otrās nodaļas piektajā pantā sacīto: «Vīra drēbes nebūs kādai sievai un vīram nebūs sievas drēbes apvilkt, jo, kas to dara, ir Kungam tam Dievam viena negantība.»

Bet varbūt tur vīrieši tagad tā ģērbjas? Tālajā Salerno, no kurienes, kā stāsta, nāk slavenākie ārstnieki, un garbāržu pils nav vairs strīdīgo[1], bet gan dziednieku miteklis. . .

—   Bruno Medicus. . . — virsbīskaps vēlējās nevis pasteidzināt ārstu, bet ievaicāties, kur viņa dzimtā puse, taču sāpes ierāva balsi atpakaļ kaklā.

—  Tūliņ, tūliņ!… —Bruno atsaucās, uzskatīdams uzrunu par pasteidzinājumu. —Tūliņ kļūs ciešamāki . . .

Lai gan sāpes žņaudza Rīgas virsbīskapu, nule ienāķusl doma neatlaidās no kāda minējuma. Tā Johans no Lunes vienmēr pretojās žņaudzējam viņa iekšās ar domām par kaut ko citu. Domājot mēģināja aizmirsties. Senāk tas

izdevās diezgan labi, taču ar laiku sāpes kļuva aizvien negantākas, tās plosījās kā āķi dzīvā miesā, vietējie ārstnieki neprata lāgā vairs palīdzēt, iztaustijās, iztaustī- jās, deva zā|u tējiņas, bet plēsējs kā nepierima, tā nepierima. Aplam bieži sūroties, piesaistot vietējās garīdzniecības uzmanību, viņš nevēlējās par savu slimību, pat no sava vietnieka prāvesta Johana no Fehtas slēpa sirguma aizvien pieaugošo negantību. Un tāpēc ar kāda sava paziņas palīdzību un gādību caur Romu ataicināja uz Rīgu svešinieku — Bruno Medicus. Jaunatnācējs uz viņu liktās cerības nepievīla. Viņš patiesi zina dzivibas, sajūtu un dabiskā gara noslēpumus, spēj iedarboties uz tiem, kā, piemēram, ar šiem rūgtajiem pilieniem medus karotē.

— Savas zināšanas visvairāk aizguvu no Klaudija Ga- lēna[2],— pirmajā atbraukšanas dienā, virsbīskapa iztaujāts, Bruno bija atbildējis.

Sen Johanam no Lunes nav bijis tik gudrs, zinošs sarunu biedrs. Pat salīdzināt nevar ar prāvestu Johanu no Fehtas. Atklāti sakot, virsbīskapam viņa vietnieks kļuva ik dienas neciešamāks, pat pretīgs. Laikam tāpēc, ka pats aiz sirguma strauji savecēja, pazuda ēstgriba, sejā aizvien vairāk izspiedās vaigu- kauli, redzokli iegrima dobuļos, turpretī prāvests, kāds izskatījās pirms gadiem desmit, piecpadsmit, tāds pats nemainīgs saglabājies šodien, itin kā vairs nenovecotu. Līdzīgi labi izsālītam, nožāvētam cūkas čingulim, turi, cik ilgi gribi, nekas tam vairs nekaitē. Cits būtu zem zemes, bet fehtietis izturēja pat to nekrietnību, kad Ordeņa brāli viņu kopā ar pirmo Rīgas virsbīskapu Albertu no Zauerbēras sasēja striķos, aizveda uz Siguldas pilstorni un tur piemoclja tiktāl, līdz abi parakstīja piekapšanās Ilgumu, kas mestram deva negausīgu rīcības brīvību un kas gadu no gada virsblskapijai aizvien vairāk atņēma labākās zemes. Kā tagad rīkoties, lai šeit, Livonijā, kur viņi ieradušies visus apvienot zem ticības karoga, nesāktos jauna šķelšanās? Kā virzīties pretī cēlajam mērķim, kas tik brīnišķīgi vienkārši un skaidri pasacīts latīniski:

Imperium mundi!

Pasaulkundzība!

Radit pasauli, kura valdīs viena ticība, viena taisnība, viena griba!

Vakar, kad viņi aizsāka sarunu par šo, kā Johans teica, nākotnes valsti, šo tūkstošgadīgā miera pasauli, Bruno Medicus gan divas reizes it kā pats sev atkārtoja:

—   Proton pseudos. . . Proton pseudos. .

Vai tiešām dziednieks domā, ka pieņēmums par vienotu, gaišu nākotnes miera valsti būtu pirmā kļūda, kas līdz ar to visus turpmākos slēdzienus vērš aplamus? Nē, nudien ķecerība spraucas no visurienes kā vārpata! Pareizi vien ir, ka pāvesti un Romas kūrija pieprasa aizvien nesaudzīgāku stingrību pret visiem patvaļniekiem domāšanā un izriclbā. Ja katrs sāks tielēties un pieturēties pie saviem uzskatiem, tad kur gan mēs galu galā nokļūsim? Karote ar pilieniem sāka iedarboties, un virsbīskapa kārnais, aiz sāpēm saspringušais augums palēnām atslāba. Sirdzējs paklusi ievaicājās, savā ziņā atzīstot sevī ieperinājušos ļaunumu:

—   Bruno Medicus! . . . Kāds plēsējs mani iegrauzies?

—   Katrā organismā, pat visveselīgākajā, mūždien cīnās divi spēki,— ārsta balsij bija patīkams, mierinošs sulīgums.— Tāpat kā visapkārt mums. Balts' un melns. Debesis un zeme. Dievs un velns. . . Bagātie un nabagie, ticīgie un neticīgie, vara un pretvara. . . Nupat ar tirgotājiem kopā no brīnišķīgās, bagātās Florences ieradies mans jaunības draugs. Viņš atveda ne vien jaunumu, kuru sauc par papīru un uz kura var rakstīt pat labāk nekā uz pergamenta, un kuru sākuši gatavot arābi Sicīlijā, Fab- riāno pilsētā. Viņš atveda ari vecveco jaunumu, ka atkal un joprojām ļaudis nemierojas. Palermo kāds Džovanni da Pročīds ar baznīcas zvaniem satraucis tautu un piedabūjis līdz asinsizliešanai. . .

—   Florence. . . —virsbīskaps tādā kā maigā jūsmā atkārtoja.— Florence. . .

—  Jā, vienīgā pilsēta, kurā es dzīvotu, ja mani tagad nepaturētu Rīga,— ārstnieks neslēpa savu attieksmi.

—   Ak Rīga tomēr arī patīk? — Johans no Lunes savilka uzacis.

—  Florences vēstures slavenākās lappuses es uzskatu jau par uzrakstītām, bet Rīgā tās vēl tikai tiks rakstītas.

Iespējas! Nenovērtējamas iespējas! Ar tām Rīga uzsūks sevī gudrākos un uzņēmīgākos. Pat no tāltālienes.

Florences vēsture. . . Rīgas vēsture. . .

Jā, pēdējā tagad ierakstīts Johana no Lunes vārds. Tīrs, neaptraipīts. Sajā ziņā Johans bijis īpaši piesardzīgs. Arī ķildās ar Ordeni un tā mestriem. Viņš neizrādīja prieku, kad pie Aizkraukles leiši apkāva tikpat kā visus krustnešus, mestru ieskaitot, un viņš prata noslēpt bažas, kad pēc diviem gadiem Ordenis atkal pakļāva tiepīgos zemgaļus, tā nostiprinot Ordeņa varu Daugavas kreisajā krastā. Ikdienas sīkumi vēstures sietam birst cauri. Tie pazūd kā jūrā iebērta smilšu sauja. Saglabājas galvenais. Un galveno Johans no Lunes darījis protoši, paliekoši. Viņa ticība dieva esamībai un visvarenībai nav tik akla un padevīga kā viņa vietniekam prāvestam Johanam no Fehtas. Protams, to zina tikai pats virsbīskaps — savu domu noslēpumainos līkločus,jo ārēji, ļaužu acīs, viņš dievam un baznīcai kalpojis nevainojami un to prasījis arī no visiem saviem padotajiem. Pieprasījis ne tāpēc, ka pats nešaubīgi kā klints būtu stāvējis dieva iekšējā apliecinājumā, bet gan tāpēc, ka bija nokļuvis līdz tai nešaubīgajai atziņai, ka tikai viens spēks, viena vara spēj saturēt cilvēka kopumu, piemākt tajā ļaunīgo un rosināt gaišumam. Mērķis! Tiecība uz brīnišķīgu mērķi vadījusi viņu. Tieši tāpēc Johans no Lunes pretdarbojies Ordeņa tīkojumiem uzkundzēties, jo tas nozīmētu kādreizējā kalpa izvēršanos par kungu, turpretī īstajam kungam — baznīcai — vajadzētu sākt kalpot kalpam. Pretdabiski. Kā upe netek uz abam pusēm un pret kalnu, tā arī dzīvei jāvirzās pareizi. Varai jābūt vienai. Nedalītai. Stingrai.

—   Bruno Medicus! No kā rodas šīs dzirksteles, kas allaž cenšas izlēkt no kopējā ugunskura? Un aiziet līdz ar to bojā?

—   Par kādām dzirkstelēm un bojāeju jūs, godājamais, runājat?

—   Nu, teiksim. . . Prisciliāns. . Dievmīļi. . . Pauli- kāņi. . . Vai mums tuvākā laikmetā — Arnolds no Bre- šas. Pats būdams baznīcas kalps, gribēja no baznīcas izslaucīt vissīkāko gruzīti. Bet katram dievlūdzējam taču kaut kas pielipis pie apava. Dievs gan radījis mūs pēc sava vaiga un līdzības, taču Ādams iekoda aizliegtajā

auglī. Nelaist grēciniekus dievnamā? Kam tad baznīca, ja ne atpestīšanai? Arnoldu sadedzināja un pelnus izkaisīja. Pārmācībai un biedinājumam citiem. Diemžēl rodas un rodas aizvien jauni un jauni vienotības šķēlēji un tieši pašā baznīcā. Tas pats Joahims no Floras ar savu svētā gara laikmetu, patarieši, šaustītāji, valdieši, katari, albi- ģieši. . . Joprojām Romas kūrija netiek galā ar Parmas mūku Segarelli, ar viņa apustulisko brālību. . .

—   Un kur vēl laicīgie ļaudis! Un garīgās' un laicīgās varas mūždienīgie ķīviņi! Pāvesta piekritēji gvelfi nespēj un nespēj pieveikt ķeizara atbalstītājus gibelīnus. Divi spēki, godājamais klēr, mūždien bijuši un būs. Pat tajā, kas nupat rodas no jauna un pirmāk šķiet pilnīgi vienots un nedalāms.

—   Bet tad jau, Bruno Medicus, mums nekad nenokļūt līdz iecerētajam, līdz mērķim! Vai varbūt arī jūs apšaubāt miera valsts izveidošanas ideju? Iespēju šīszemes dzīvi nodzīvot skaisti? Saskaņā ar bauslību.

—   Es izvairos lietot dažus vārdus, teiksim, arī tādus kā — šaubas, apšaubīt. :.

Piesardzīgs! Lūk, cik piesardzīgs! Atstāj sev atkāpšanās iespēju. Virsbīskapam sāpes bija pierimušas. Viņš varēja atkal sakopot domas, lai saruna virzītos tai gultnē, kas tam Jautu noskaidrot kādu minējumu, zināmas aizdomas.

Lūcija Cēlija no Laktencijas1 traktātā par «Vajātāju nāvi» aprakstīti dievišķīgie sodi, kādi piemeklējuši valdniekus, kuri vajāja kristīgos. Bruno Medicus! Jūs ticat dievišķai atmaksai?

So jautājumu Johans no Lunes jau labu laiku nesa sevī. Ne tāpēc, ka pašam vajadzētu izšķirties, ticēt vai neticēt, bet gan tāpēc, ka viņš vēlējās rast apstiprinājumu savai nojautai, ka Bruno Medicus ir no savas zemes padzītās, visur vajātās Jūdejas cilts dēls un kā tāds vislabak izprot dažas pamatkopsakarības.

—   Ticēt vai neticet dievišķai atmaksai?—atvaicāja ārstnieks, nostājoties līdzās smagajam astoņkāju krēslam tā, lai sirdzējs nevarētu ielūkoties viņa sejā.— Jā, kristīgie ir vajāti. Vēsture atstājusi mums pietiekami bagātus rakstveida pierādījumus, lai pali vajāšana neradītu šaubas. Bet. . . arī valdnieki gandrīz nekad nenomirst klusi un dabiski savā gultā. Tos labakajā gadījumā nodur

kaujas laukā, bet jo bieži savā istabā, pat gultā vai vēl parocīgāk — piebeidz ar saindētu vīna kausu. . . Kam tad man ticēt? Ka nogalinati tikai tie valdnieki, kas vajāja kristīgos?

Johanam no Lunes šķita, ka ārstnieka vaicājumam «kam?» piejaukts vīpsnīgs smaids. Tātad Bruno netic kopsakarībai starp kristīgo vajāšanām un dievišķo atriebību vajātājiem, tātad netic arī tam, ka ļaunums vienmēr tiek atmaksāts ar ļaunumu, labais — ar labo, un, ja to neizdara cilvēki uz zemes, tad vismaz tas notiek ar noslēpumainu, pārdabisku spēku palīdzību. Senāk Johans no Lunes netika par to tik cītīgi prātojis, bet, kopš viņu nomoka nejaukā sāpe, viņš bija sācis svērt un apsvērt, ka varbūt arī pats saņem kāda augstāk noteikta atmaksu. Jo kāpēc gan tieši viņš izraudzīts ciešanu ceļam sava mūža novakarē? Turpretī Johans no Fehtas, kuru viņš manīgi apgāja, nosēžoties pēc Alberta no Zauerbēras virsbīskapa krēslā, tekalē joprojām spirgts un mundrīgs, lai gan gadu skaits abiem iesniedzas septītajā desmitā.Taču kaut kas visu to vada un virza, nosaka.

Brīdi paklusējis, virsbīskaps atgriezās pie aizdomām, kuras tam radušās un par kurām viņš vēlējās iegūt skaidrību.

—   Bruno Medicus! . . .

—    Jā.

Ja ielūkojamies Jūdejas vēsturē. . . Josifa Flāvija rakstos. . . Pār izredzēto tautu pārmācīšanai bija nācis gan Bābeles gūsts, gan Ēģiptes mocības. . . Un izdzīvošanas spēks tika gūts tikai vienotā gribā, kā to apliecina ķēniņa Josija valdīšana. . . Taču, tiklīdz pret ķēniņienes Salomes vecāko dēlu Hirkānu nostājās jaunākais Aristobuls, pie varas zižja nokļuva Hirkāna padomnieks Antipotrs un viņa dēls Hērods. . . Romas ķeizara sūtītais Vespasiāns, aplencis Jeruzalemi, priecājies, kā tur jūdi nu paši apkauj cits citu. . . Dieva izredzētā tauta, bet — kur pat tai pazūd vienotība? Kāpēc pat viņi?. . . Viņi! . . .

Ko ārstnieks atbildēs? Aiz ziņkāres virsbīskaps pat galvu piešķieba, lai mēģinātu ielūkoties otra sejā, acīs.

—   Vienotībai ir tikai viens vienīgs pamats. Tikai viens.

—   Kāds? Ja drīkstu zināt?

—       Tirāns Periandrs bija padzirdis, ka vislabāk valdot tirāns Frazibula1 , un viņš aizsūtīja pie tā sūtni noskaidrot vislabākos valdīšanas principus. Frazibula sūtnim neesot atbildējis ne pušplēsta vārda, bet, piegājis pie kviešu druvas, ar stibiņu nocirtis tās vārpas, kas pastiepušās pāri caurmēram. . .

Virsbīskaps klusēja. Tātad ceļš uz vienotu nākotnes miera valsti ved tikai un vienīgi caur nežēlību? Katru, kas mazliet pakāpies, tūliņ iznīcināt? Bet ko tādā gadījumā lai saka par svēto Makariju, kas, pārsteidzīgi ar plaukstu nositis vienu vienīgu odu, pēc tam nožēlā pusgadu sēdējis kails purva malā, ļaujot sevi pārvērst augoņainā satūklī? Ko teikt par tiem, kas, lai piekļūtu dievam debesīs tuvāk, zemes dzīvi aizvada tuksnešos un mežos kā vientuļnieki vai pat mitinās staba galā kā Simeons, vai guļ tikai uz kailas zemes, jo piecelšanās stāvus mudina cilvēku sagrē- koties. . .

Jā, kāpēc ārstnieks izvairās pieskarties notikumiem Jūdejā? Nekas, pavaicāsim vēl tiešāk.

—   Deuteronomijs2 norāda. . .

—   Zinu, ko jūs vēlaties uzzināt, — ārstnieks neļāva virsbīskapam turpināt, un atkal brīdi iestājās klusums.

«Tātad Bruno tomēr ir Jūdejas cilts pēcnācējs,» virsbīskaps nodomāja, un, kā šo domu apstiprinot, Bruno turpināja:

—  Ja jūs ticat manām spējām palīdzēt sirdzējiem, tad palieku pie jums. Šaubu gadījumā ļaujiet man doties prom. Pirms aicinājuma šurp man bija nodoms doties uz Krievzemi, uz Kijevu.

—   Pie viltticībniekiem?

—   Viņi sevi dēvē par vienīgo pareizo. Pareizticību.

—   Kristīgās baznīcas šķelšanās nodarīja grūti labojamu ļaunumu, ar kuru joprojām netiekam galā. Ja Aleksandrs Nevskis kaujā uz Čudas ezera nebūtu sakāvis Ordeni. . . mūsējo. . .

—. . .bet mūsējie būtu iznīcinājuši viņu, tad. . . —. . .vienotas varas ideāls būtu pavirzīts krietni uz austrumiem. Tagad šķelšanas turpinās pat tiktāl, ka Ordenis, kuram jākalpo baznīcai, grib pakalpināt mūs.

—  Savukārt Ordenī izsmalcinātie reinzemieši zobojas par vestf āliešiem un. . .

«Cik ātri Bruno pamanījis vietējiem apstākļiem tikai šejienei raksturīgo,» virsbīskaps nodomāja.

Sāpes bija pavisam pagaisušas, viņš spēja atkal risināt nesteidzīgas sarunas, tās viņam bija kļuvušas vienīgais patīkamais nodarbošanās veids, kaut kas ārpus apnicīgajiem amata pienākumiem, kurus viņš darīja tikpat kā nepiedomādams, atskaitot cīņā par baznīcas vienvaru dažas slepenības, cīņā par baznīcas pacelšanu pāri katram un visiem. Sīs slepenības prasīja milzum pacietības un rūpīgu izprātošanu, dažkārt sēkla bija jāiekaisa vai gluži cietā, nezināmā zemē un tad jāgaida, jāgaida, nezinot, vai arī kāds auglis ienāksies. Bet reizēm stādījums sapuva. Vilšanās trīskārt rūgtāka, nepatīkamāka. Kā nupat ar Ordeņa kādreizējā kapelāna, nelaiķa Vinfreda no Malmes dēlu Oto, un pats Vinfreds jau arī, jā, jā, arī viņš. . . Nu jau Vinfreda miesu pie Aizkraukles būs apknābājušas vārnas, kaulus apgrauzušas lapsas. Vai tas nav sava veida sods par viņa krāpniecību? Tu, Vinfred, taisnosies — nē, nē, mana mēle nav melojusi! Taču tava mēle nav pakustējusies baltai patiesībai, bet noklusētais allaž mēdz būt visnekrietnākais. Vārdos nekad neatradīsim tik daudz viltniecības, cik mutes mēmumā. Katrs savus netikumus slēpj kā Florences zelta florīnus, kurus vienā pusē daiļo Johana Kristītāja tēls, otrā — Florences ģerbonis ar liliju. Ne velti Romas baznīcas stūrakmenī likta grēksūdze! Prasība neko, itin neko nenoklusēt! Kā caur avotu izplūst zemesdzīļu valgums, tā caur muti jāizskan katrai vissīkākajai domai, visniecīgākajām šaubām, pat miegā redzētam sapnim. . . Būt atklātam kā domās pašam ar sevi. Noklusēšana biktskrēsla priekšā — vissmagākais nāves grēks, jo pat slepkavība ar patiesu nožēlu izpērkama cilvēku un dieva priekšā, bet viltniecība grēksūdzē — ne ar ko, vienīgi ar elles ugunīm.

Nāves grēkos ieskatīts arī grēksūdzes noslēpuma izpaudums. Tikai biktstēvs un dievs drīkst zināt visu par visiem. Tieši tāpēc grēksūdze ir tikai viens ceļš uz patiesības izzināšanu. Pastāv vēl otrs, tikpat nepieciešams, ja vēl ne nepieciešamāks. . .

Un te, Vinfred, tu man esi bijis uzticams piepalīgs Ordeņa vīru noslēpumos. Visuzticamākais! Galvenais! Es tev uzticēju visslepenāko, taču tu tomēr no manis paguvi savu dēlu nobēdzināt. . . Paguvi, pirms biju tevi pārbaudīt pārbaudījis. . .

Rīgas virsbīskapam domās bija aizķēries viņa bijušais kanoniskais vietnieks un savējais pie mestra labās rokas.

Toreiz Vinfreds, kuru Johans no Lunes bija paglābis no aitugana ikdienas vienmuļības un pieticības nepārskatāmajos virsājos, ieteikdams stāties klosterī pie Malmes, un pēc ierašanās Rīgā palīdzējis sadabūt galvojumu, lai ietiktu Ordeņa brāļos,— toreiz Vinfreds bija svēti apzvē- rējies no Johana, no sava labdara, neko neslēpt un sīki jo sīki atstāstīt visniecīgāko dzirdējumu, un brīdināt no katras ēnas, un savu apņemšanos viņš godam bija pildījis, izņemot vienu vienīgo reizi, kad noklusēja šīs sagūstītās zemgalietes apgalvojumu, ka piedzimušais puisēns — Vinfreda dēls. Johans no Lunes tā arī nekad neuzzināja, kā Vinfreds bija tirdījis Zigni.

«Tu patiesi esi sevi tā pasargājusi, lai apgalvotu, ka viņš ir mans dēls?»

Vinfreds bija šaubījies, un citkārt viņa šaubas būtu pietiekams pamats, lai pagānieti aizpārdotu aiz jūru jūrām, taču šoreiz, itin kā paša nelabā uzkūdītam, viņā radās gluži vai tirpaina tuvības kāre ar šo Tērvetē sagūstīto jaunuvi, un viņš darīja visu, lai gūstekni paturētu sev. Tas viņam izdevās. Un vēlāk izdevās pierunāt Zigni jaundzimušo tūliņ atdot klosterī, kur puisēns būs paēdis, apģērbts un izaugs gudrs, mācīts. Tik pēkšņi zaudējusi savējos un zaudējusi ari savu koši nesto meitas vainadziņu, Zigne ar padevīgu vienaldzību bija samierinājusies ar savu ļauno likteni. Tālāk ar to rīkojās Vinfreds, un tas nu nebija noliedzams, ka dieva un baznīcas kalps iemīlējās pie Tērvetes sagūstītajā pagānietē. Lai varētu tikties ar dailuli, Vinfreds iekārtoja Zigni dzīvot karakalpa Lociņa namā, un te viss turpmākais norisa tiešā Johana no Lunes vadībā.

Johans uzdeva Vinfredam izdibināt Ordeņa vīru tikumus un netikumus, izzināt izdarīto un tikai nodomāto izdarīt, izdibināt visu ne tikai caur grēksūdzi, jo tur padzirdētais tomēr jāsaglabā noslēpumā, to nevar pat slēpti izmantot, lai tādējādi neatklātos pilnīgas uzticības ļaunprātīga izmantošana. Tāpēc Vinfreds ar Johana ziņu iekārtoja karakalpa namā jautrības vietu un sev piepall- gos iesaistīja Zigni; viņa vienīgā zināja šā nama sienā ierīkoto slepeno noklausīšanās dobuii, kurā varēja iespraukties pasīkāks vīrelis. Tādējādi Vinfreds guva attaisnojumu saviem allažīgajiem nācieniem uz šo namu, nācieniem «pārbaudīt Zigni», savukārt Johana no Lunes ausij vai ik dienas noklausītājs pienesa ziņas, kas notiek un nenotiek Ordenī un ar katru ordeņbrāli; lai gan karakalpa Lociņa nama neapgrozījās pats Ordeņa krējums, vairāk iegriezās pusbrāļi, pelēči un tikai paretam kāds īstais brālis — tomēr dažkārt, kā Johans pasmīnēja, no sūkalām iztecēja vairāk labuma, nekā bija sākumā cerēts. Zemākie bija daudz pļāpīgāki.

Apmierināts bija kanoniķis Johans no Lunes, apmierināts bija Vinfreds no Malmes, kam šis necilais, bet ar patīkamo apvienotais darbiņš tāpat piepalīdzēja nostiprināties kapelānos, apsēsties krēslā, kas no.likts pie Ordeņa mestra labās rokas.

Johanam no Lunes slepeni ievāktās ziņas un ziņu drumslas ļāva nekļūdīgi no Domkapitula pagrabmeistara pārlēkt pāri sev augstākiem tieši virsbīskapa astoņkāju krēslā, ļāva izvairīties no tā pazemojuma, kuru piedzīvoja Alberts no Zauerbēras un tā vietnieks prāvests Johans no Fehtas, kad abus — vienu no cēlā astoņkāju krēsla, otru no sargeņģeļa Miķeļa kapličas — aizveda savos ratos pagāztus augšpēdus kā nevarīgas vaboles uz Siguldu.

«Jā, jā,» virsbīskaps sagrozījās savā lepnīgajā krēslā, «mestrs Valters no Nordekas bija spējīgs dzīvu krupi apēst. Dieva sods gan viņu smagi piemeklējis, apsitās mestra miesa ar augoņiem tik neganti, ka pašam vajadzēja atsacīties no godpilnā amata. Bet tagad, dzird, dzīvojot joprojām sveiks un vesels Marienburgā. Kāpēc tomēr liktenis tādam negantniekam kļuvis labvēlīgs?»

Jā, toreiz visā tajā gluži vai neticamajā jezgonī Johans no Lunes bija šo to savlaicīgi uzzinājis, varēja nemanāmi iejaukties, arī tādējādi, ka caur Vinfredu iedeva grēku atlaidi uz četrdesmit dienām šim nevaldāmajam sarkanma- tim, Tervetes komturam Gerdām no Skanēs, un tas. . . Ak, kā toreiz bija noderējis gan šī kristītā pagāna Laurensa no Tērvetes pienestais, gan karakalpa Lociņa namā sienas dobulī saklausītais. . .

Un te nu jāatklāj, ka Johans no Lunes, uzticēdamies savam kanoniskajam vietniekam un labajai rokai Ordenī, šīs gara un asiņu brālības kapelānam Vinfredam no Malmes,tomēr nepiemirsa uzticību vēlreizējai pārbaudei. Dubults neplīst — mēdz sacīt, un līdzās Vinfreda dobulim sienā caur otru blakusnamu bija ierīkots vēl otrs paliena- mais sadzirdēšanai, par kuru, protams, ne Vinfredam, ne Zignei nebija ne jausmas. Tieši tas atkal bija lieti noderējis, palīdzējis īstajai rīcībai: izsekojot Gotzemes tirgotāju Arnoldu, virsbīskapa okšķeris bija izmantojis otru slēpni un noklausījies tārīta sarunu starp tirgotāju un Zigni, pēdējās izmisuma pilno rīcību, uzrādot tirgotājam Vinfreda kādreiz iekārtoto pašlepni, lai tādējādi pārliecinātu Arnoldu, ka patiesi viņai nav nekas vairs paslēpts.

Zignei tas bija liktenīgi. . .

Virsbīskaps Johans no Lunes savam uzticības mūkam bija klusi izmetis: «Tēvs! Atpestī mūs no Jauna! Aicini nabaga grēcinieci no šīs bēdu un grēku pilnās pasaules labākā gaismā! Lai viņas pļāpīgā mēle neiegrūž viņu vēl lielākā apgrēcībā.»

Tam, kas neprata klusēt kā akmens, bija jāaiziet no šīszemes dzīves.

Tā negaidot aprāvās Zignes dzīvojums. Un viņas dēls Oto varbūt nobeigtos paradbedrē, ja virsbīskaps Johans no Lunes pēc kādas sāpju lēkmes neieprātotos, ka klosterī audzinātais varbūt noderētu tai saistībā, kuru viņš, virsbīskaps, nedrīkst pazaudēt ar zemgaļiem, lai arī tie joprojām ir vispēdējie elkdievji, aplam kūtri desmitās tiesas devēji. Un Oto nepieciešams ne jau dievvārda sludināšanā. Nē, nē! Mērķī par vienvaru, vienotību jāizmanto dažādi gudri, arī aplinkus paņēmieni. Šeit, šķīstās jaunavas Marijas zemē, cīņa par mērķi nav tikai ciņa par pagānu pakļaušanu un kristīšanu, par desmitās ievākumu, tā ir arī cīņa pret savu kādreiz visuzticamāko kalpu — Ordeni, kas grib pacelties pāri savam pavēlniekam — baznīcai. Diemžēl pārliecināšanas vārdi atsitas pret mestriem un to palīgu galvām kā cūkpupas pret viņu dzelzs bruņām. Tie smejas, pat atklāti izņirgājas. Un atzīst vienīgi — zobenu. Tikai un vienīgi zobenu. Nav tev rokās tā, vai tu baidies to izvilkt, tad labāk klusē. Par laimi, asi un nepadevīgi zobeni joprojām vēl ir zemgaļiem. Un tie nerūsē. Atgriezušies no tāltālā sirojuma līdz Vislai, zaudējuši savu virsaiti Nameju, tie, zālei dīgstot, apkāva Tērvetē kristīgos tik slepeni un prasmīgi, ka tikai pāris kalpiņiem izdevās atbēgt uz Rīgu un atstāstīt notikušo, viens bija no pusbrāļa Fromholda pavadoņiem, kas pats savām acīm redzējis, kā parādjūgā liktais drellis Oto pieskrējis pie sava kunga, godājamā Fromholda, un, pirms tas apjēdzis notiekošo, izdūris pusbrālim zobenu cauri vēderam kā paplānam salmu maisam, nokliedzot:

— Se tev mana pagaida! Se tev mana pagaida!

Izbēgušais stāstīja un pats brīnījās, sak, lai nu ko, bet to gan no klusā, ārēji allaž pakalpīgā Oto vai Atiņa, kā viņu saukuši tērvetnieki, neesot varējis sagaidīt. Klosterī audzināts, pat priestera pavadoņos pabijis, baznīcas izglābts no iemešanas parādbedrē, šķitis padevīgs un uzticams, pabailīgs un klausīgs, bet te pēkšņi — nodur savu kungu! To, kas aizmaksājis par viņu!

«Cilvēka daba tomēr kā dūksnājs,» Johans no Lunes risināja kādu domu, «nekad tu īsti nezini, ko tā slēpj sevī. Nekad nevar mērot otru ar savu mēru. No Tērvetes notikumiem viens labums gan — Ordeņa negaušiem atkal tepat cienīgs pretinieks, tepat, Rīgas tuvumā, vienīgi ļaunāk tas, ja pat kapelāna Vinfreda dēls pārbēg pagānos. . .»

Virsbīskaps aizvēra plakstus, kā gribēdams sevi pasargāt no pēkšņas atmiņu dzirksts, neba vienreiz viņš bija iedomājis, ka varētu Vinfreda dēlu uzņemt garīdznieka kārtā, jo Rīgā glabājās pāvesta Inocenta Ceturtā 1248. gada 17. septembra izlēmums, kas Svētās Marijas zemē ļauj par garīdzniekiem kļūt arī ārlaulībā dzimušajiem, gan ar nosacījumu, ka viņu vēlākajai dzīvei jābūt nevainojamai. Diemžēl Oto nebija izturējis pārbaudes laiku Zālamana pavadoņos un tāpēc nepacēlās labākai dzīvei, beigu beigās tika atdots parādjūgā Fromholdam.

Skaļi virsbīskaps sacīja:

—   Nav labuma bez ļaunuma un ļaunuma — bez labuma. Jautājums tikai — cik abi pretspēki līdzsvaroti. Brīžiem šķiet, ka virsroku gūst. . . Bruno Medicus! Kas, jūsuprāt, gūst virsroku?

—   Kad Bizantijas ķeizars Vasilijs Otrais lika izdedzināt ar karstu dzelzi abas acis sagūstītajiem piecpadsmit. . . piecpadsmit tūkstošiem bulgāru karavīru, tikai uz katru simtu atstājot vienu viru ar vienu aci, lai tie pārvestu noaklinātos mājup. . . kopš tā laika otra tik drausma neģēlība gan nav dzirdēta, un gandrīz vai gribētos apgalvot, ka labais. . . ka labais gūst virsroku. . . Taču. . .

Saruna raisījās lēni, nesteidzīgi. Virsbīskapam aizvien vairāk patika šādas sarunas — lēnas, nesteidzīgas.

vi

Kad atkalredzes prieka palums drusciņ pieplaka, Gun- valdis vedināja atjājējus namā.

—   Nāc! Pasēdi turpatās, kur senāk aizvien, atstājis aiz sevis ceļa garumu.

Ienācis Nameja bijušajā namā, kur tagad iemita Gunval- dis, žemaišu kunigaitis Satkuns apstājās un, atmiņās atgriezies aizgājušajā, brīdi klusēja.

—   Jā. . .— beidzot domīgi novilka.— Kas būtu varējis tādu aizgājumu izzintēt. . .

Sājos vārdos gulēja smagā atcere par zemgaļu virsaiša pēkšņo aiziešanu viņsaulē pie tālās Kristburgas mūriem.

—   Manī joprojumis tāda vien doma visu laiku guļ: pēc mums. . . pēc mums abiem viņš noilgojies, — Gunvaldis neslēpa savu pašreizējo jutoņu.— Ko? Vai tā nav? Pie tava pagalvja nakts tumsiņā viņš reizēm nepačabinās?

—   Gan jau, gan. . . Bet par tevi — skatos, tu vēl ar krietnu spēku kaulos, tev pāragri taisīties veļos. Es gan drīkstu. Es gan. Tik čagans esmu kļuvis kā ķirmots koks, diez vai ar vienu pasīku dzelzinieku tiktu galā.

Jā, Satkuns bija redzami savecējis, seja grumbiņu un grumbu izvagota, augums jau sakumpis.

—   Protams, — Gunvaldis piekrita. — Darāmā vēl tepat aplam daudz. Ja vien sēktos tā padarīt, lai mūsējiem veļu valstī būtu prāts priecīgāks.

—   Tu nu nevari žēloties,— Satkuns, atlaižoties zveltnī, neslēpa ?avu iepriecinājumu par jau dzirdēto un tagad, zemgaļu novadiem caurjājot, redzēto.— No Sidrabenes līdz Tērvetei nemanīju nevienu krusta pielūdzēju. Pat ložņājam ne. Iztīrījāt zemiti. Tīrs kā avotūdens.

—   Kur nu, kur!— Gunvaldis atvairījās, pastumdams ar roku medalus kausu uz žemaiša pusi.— Viņēju Jelgavas pils kā vispēdējā nekrietnele guļ tieši pie mūsu durvju sliekšņa. . . Tēvfēvu laiku Daugmales staltumu pat aizmirsuši esam. . .

—   Nelec turp, kurp nevari aizlēkt. Daugmali jau pirms Viestura bijāt pametuši. Brīvs tālzemju kuģotāju peldējums jums deva vairāk labuma. Zēla tirdzniecība. Lai ko, bet Mežotni gan Viesturam vajadzēja noturēt, tik pames- tigi neatstāt savai vaļai.

—  Jā, Viesturs. . . — Gunvaldis ar tādu kā nopūtu novilka.

—   Labs vārds viņam iegāja. Viesu turis! Kā te esot ciemnieki uzņemti! Kā cienāti un iepriecināti! Mans vectēvs pats savām acīm pieredzējis un pats mielojies.

—   Diemžēl starp Viestura viesiem ielavījās arī tie ar krustu uz krūtīm un — kas visļaunāk — dažā krusts ielīda pat sirdī kā kokgrauzis priedē.

—   Viesturs savu nomaldu drīz vien atskarta, jums labu mācību atstāja.

—   Kas tiesa, tas tiesa. No viņa laikiem ar krusta nesējiem runājam un runāsim tikai un vienīgi zobena valodā.

Pērnvasar lērvetnieki apdūra un apsita visus Ordeņa ielikteņus un viņu pakalpiņus, tikai dažiem palaimējās izbēgt un aiztikt līdz Jelgavas pilij, tālāk līdz Rigai, jo pat purvainajā mežainē starp Lielupi un Daugavu zemgaļu karapulciņi novāķēja jājējus un braucējus un piežmiedza visus bez žēlastības. Tādējādi Tērvetē un visā Zemgalē dzīve atkal bija iegriezusies ikdienas ritumā: ļaudis sēja un pļāva, dēja dores un kopa sakņudārzus, dimdēja kalēju veseru dobjās balsis rakstā ar sīkajiem veserīšiem, jau iztālēm viežami melniem, nosodrētiem ģīmjiem ratos sēdēja ogļu deģi, kājas pār drēģa malu kulstīdami, podnieki ar tiem vien zināmu māku, vieglītiņi paknakšķinā- dami pie poda sāna, vērtēja trauka labumu, sīvs smako- jums kā no seskiem dvakoja ādmiņu tuvumā, klusiņi un naski kā ķirmuļa kliksti skanēja rotkaļu smalkdarbiņi, reižu reizēm, pārmākdams visu, aizdipēja zirgu auļojums, aiznesot vīru pulciņu sirusardzē, medībās, savu tīrumu un bišu dravas pārlūkojumos vai vienkārši paciemojumos.

Zemgales smagais māls beidzumis atkal atelpoja, ļaudis jutās brīvi un laimīgi — tā, kā tas esot bijis sendienās, par ko tikai vecaiņi zināja stāstīt.

Satkuns, atjājis pasērst senas draudzības vārdā un nolīgot šeit vasaras saulgriežus, it īpaši izjuta brīvo darbīgumu, kas tagad kūsāja pilīs un ap tām, pils-sētās un tīrumos, pļavās, mežos un pie upēm. Pat gaiss šķita dzidrāks, debesis zilākas un saule — siltāka.

Gunvalža paaicināti, ap galdu sasēda Satkuna pavadoņi, arī Sidrabenes labietis Sviraitis un no Raktes atjājušais Pāle. Runas kļuva aizvien skanīgākas, medalus kausiem tukšojoties, atceroties bijušo un pārspriežot turpmāko. Tērvetniekus visvairāk ziņkāroja žemaišos, augstaišos un vēl tālumāk notikušais, jo šurp atklīdušas bija gan šādas, gan citādas nevalodas, un tieši Satkuns, tur tuvāk būdams, vislabāk zina notikušo un nenotikušo, tikai parunāto, jo īsti ticēt var tikai pats savām acīm redzētajam un savām ausīm dzirdētajam.

Nameja visīstākā drauga un sabiedrotā dižkunigaiša Treideņa pēkšņā nāve, pajaukusi zemgaļu virsaiša vadīto tālsirojumu, kļuva par vistiešāko pamudinājumu Nameja vēlmei izbeigt šīszemes gaitu, aizrāva viņu pie Kristbur- gas pils pretī krustnešu pīķiem. Luteklis un pabailis, Treideņa jaunākais brālis Daumants, bija slepus iecerējis un nelietīgi pirtī uz lāvas nodūris savu vecāko — drosmē un vīra rīcībā daudzināto vecāko brāli.

—   Saviem īsteniekiem, kurus mūsu prombūtnē ticīb- nieki visus līdz pēdējam šeit nogalināja, Namejs liktu viņsaulē vēl paciesties, — Gunvaldis iemeta starpā arī savu domu.— Tieši Treideņa nāve viņam nocirta tālāk- ceļu, gājumu pāri Vislai, jo dižkunigaiša dotais karapulks tūliņ atšķēlās un naskoja atpakaļgaitā.

—   Jā, — Satkuns piekrita, — Treideņa nāvesziņa atnāca gauži nelaikā. Ar kopspēku mēs toreiz būtu aizgājuši jo tālu, sasirojuši jo guvīgi un pārmācījuši krustnešus jo smagi.

—   Brālis pret brāli! Kas jums tā par allažīgu nedienu?— iesaucās Sviraitis.

—   Pie mums gan tāda savstarpēja brāļu nīšanās nav manīta,— sacīja Pāle.

—   Pie jums jau nav jādala tik liels kumoss, — atbildēja Satkuns un turpināja:

—   Taču atriebts viņš tika! Ai, ai, kā tika atriebts!

—   Stāsti!

—   Sim slepkavniekam Daumantam izdevās sapulcināt ap sevi prāvu pulku, tik prāvu, ka viņš jutās īsti drošs un tika paziņojis dienu, kurā lika visiem pulcēties, lai piedalītos viņa iegodināšanā par dižkunigaiti, par visas Augštaitijas un Zemaitijas valdnieku. Tikmēr Treideņa dēls Rimants nesēdēja zirga mugurā tikai tāpēc, ka tur parocīgāka sēdēšana. Arī viņš sapulcināja savu spēku, un, ticiet man, es darīju visu, kas vien manā ziņā, lai Rimantam palīdzētu.

—   Līdz mums jau atnāca miņa — notikusi jo asiņaina ciršanās,— ierunājās viens no zemgaļiem.

—   Tik tiešām! Pat tas, kas spēja vairs tikai parāpot, cēla vēl duramo, lai pieveiktu ja ne viru, tad vismaz otru tādu pašu pakropli. Satikās Daumanta un Rimanta karapulki pie Breslavas' klajuma — ne slēpties kur, ne aizbēgt, kaujas lauks pārskatāms kā uz delnas.

—   Kurā pusē stāvēja pārspēks?— ievaicājās kāds no klausītājiem.

—   Nevienā, — Satkuns atbildēja. — Tikai Rimants izlēma pareizāku rīcību — savus abus spārnus viņš necēla pārgalvīgam lidojumam, tie tikai stingri stāvēja uz vietas un atvairījās, kamēr pats Rimants, savilcis jātnieku pārspēku tur, kur putnam būtu galva, triecās daumantiešu rindas, lai tos sašķeltu divās daļās, un viņam tas izdevās. Tālāko varat iedomāties—pietiek vienviet maķenīt pabēgt, lai bēgošais parautu līdzi vēl nebēgošu, un, jo ātrāk tu bēdz, jo rodas vēlēšanās vēl naskāk kaut kur aizsprukt, paglābties, mēģināt attapt. Bet, ja nu tev nedod šai attapšanai nevienu mirkli, tad kājas nes ka straujupīte iekritušu lapu. . . Ha-ha! . . .

—   Pie mums parunāja, ka brāļadēls pats stājies divcīņā pret savu tēvabrāli,— Gunvaldis ieminējās.

—   Kas liesa, tas tiesa, — žemaitis apstiprināja.— Daumants aizvien vēl sēdēja zirgā, kad vairums viņa viru jau gulēja uz zemes vai paklaidus bēguļoja. Pirms kaujas Rimants bija cieši piekodinājis sava tēva slepkavu atstāt viņam, ļaut noslēgt rēķinus ar savu roku. Tu, Gunvald, taču toreiz Ķērnavā pats redzēji, kāds mīkstulis un kuslis bija Daumants.

Uzrunātais piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Tāpēc vari iedomāties, kāds šis lielībnieks izskatījās klajumā, rimantiešu cieši ielenkts, cik drebelīgi un ar kādām šausmām ģīmī sagaidīja savu nāves brīdi. Rimants tuvojās viņam lēni, lēni, ildzinādams un izbaudīdams atriebes saldmi. Lēni, lēni atvēza _arl piķi, pielika Daumanta drebošajai sirdij. . . Slepkavnieks aiz pārbīļa pat nevairījās, sēdēja kā apstindzis. . . Kļuva mironis, dzīvs būdams. Nekas nemirst tik nožēlojami kā gļēvuļi.

Bridi visi klusēja.

—   Lūk, kā tika atriebts Nameja tuvākais draugs Treide- nis, — savu stāstījumu apkopodams, Satkuns sacīja.— Tagad — varat man ticēt — mēs, žemaiši, rītdienā atkal raugāmies ar drošu skatienu. Tāpat kā jūs! Ja starp mums rodami vēl tadi kunigaiši kā Rimants, Skarotis — nē, tad ūdens uzslacinātājiem un desmitās tiesas tikoņām ar viņu ačgārno krustu mums neuzkundzēties.

—   Arī mums ne! — Gunvaldis kā priekā, kā negantās dusmās nozvēla ar dūri pa galdu. — Iztīrījām novadu kā klēti pirms jaunās ražas sabēršanas.

Sarunās iesaistījas ari labieši, balsis kļuva aizvien skaļākas, līdz atkal Gunvaldis pievērsa uzmanību sev, iesaukdamies:

—   Un tomēr, tomēr! Ai, Satkun, tik nelaikus duncis aizveda Treideni un ari mūsējo virsaiti. Ja Treidenis būtu dzīvajos, nudien mēs toreiz ar pēdējo ledu pārietu pār Vislu un. . . Kā tad mēs izsirotos! Ai, ai! Kā tad mēs izsirotos ticlbnieku zemēs! Man vēl tagad dreb roka no kāres cirst!

—   Jāāā. . . — Satkuns domīgi novilka. Nevarēja saprast, vai viņš piekrīt vai nepiekrīt Gunvalža sacītajam. Zemaitis jaunībā tur reiz patālu izsirojies un zināja turienes labumu un ļaunumu.

—   Tu nupat teici — ritdienā raugāmies ar drošu skatienu. Mjā. . . Tomēr joprojām vēl viens un tas pats — ne viņi bīstas mūsu brukuma, bet mēs gaidām, kad viņi nāks, lai tad stātos pretī. Kad mēs atkal sāksim iet tikai un vienīgi viņu novados labumu gūt? Apsirot katru ziemu?

Gunvaldim šī sūrdoma allaž smeldza, jo visa viņa līdzšinējā dzīve bijusi gandrīz vienīgi atvairīšanās.

—   Ko? — viņš pievērsās Satkunam.— Nu saki — vai tā būtu taisnība, ja mums jābaidās viņu, ne viņiem no mums?

Satkuns pamāja ar galvu, kā sacīdams — jā, jā, taisnīguma nav, ja tevi mūždien stumda un mīņā, ja tev jābēguļo un jāglābj savs labums, nevis tu ej, kurp acs rāda, un no tevis bēg, lai paglābtu dzīvību, savas sievas un bērnus, savu mantību. Gunvaldis gribēja vēl ko bilst, bet Satkuns pacēla plaukstu — pagaidi, nerunā, jo neesmu paguvis pasacīt savu sakāmo.

—   Klausieties! — viņš sacīja. — Zemaitijā ļaudis šodien atkal ceļas un guļas, iet un nāk, plēš līdumus un audzē lopus, kā viņi to darījuši aizsenu senis. Tas pats, dzirdu un redzu, notiek Zemgalē. Bet ko izdarīja lepnais Skūmands un nepiekāpīgais Kantēgarde?! Ai-ai-ai!— Satkuns satvēra galvu kā neciešamās sāpēs.

Gunvaldim spilgti vēl atmiņā Nameja un viņa tuvāko tikšanās mielasts īvju birzs malā. Pirmais toreiz runāja Namejs, viņš teica vārdus par sarkano skābardi, kas Zemgalē neaug un ko tāpēc redz pirmo reizi, un viņš pastāstīja par savu nodomu doties vēl tālāk, doties uz tālajiem, svešajiem pilskalniem, lai pārnestu mājup uzvaru pār krusta kalpu lapseņu midzeņiem, jo — nebūs to, nebūs krusta lapseņu, kuras baru bariem lido un lido šurp, lai sūktu šejienes labumu. «Jūsu varonību daudzina dainas. Ne velti jūsu zeme tiek saukta arī par Dainavu un jūs paši — par dainaviešiem. Mēs labi zinām, ka viens jūsu vīrs bez mazākās apdomāšanās stāsies pretī naidnieku simtam, jo dzīvības cenu pārpārēm atsver daudzinājums dziesmās. Jūs protat varoņus cildināt. Un varonība jūsos neatņemama kā elpa, kuru elpojam, kā maize, kuru ēdam.»

Tā runāja Namejs, un vīru runas tonakt dimdēja skalas un dārdīgas, pat rudens vēj brāzmas nespēja tās piemākt, visos kūsāja pacilājošs nemiers kā ilgi nebrauktiem un nejādelētiem kumeļiem, jo toreiz šķita, ka ordeņnieki tiks pārmācīti, kā tiem pat sapņos tas nav rādījies.

Jā, Nameja toreiz sacītie vārdi gul Gunvaldī dziļi un ir neatņemami. Bet kāpēc tad Satkuns tā bēdājas? Ko viņš grib pārmest drosminiekam Skūmandam, kam novada labums bijis allaž pāri savam labumam? Kurš savus dēlus — Rukali, Ģeduti un Galmi — mācīja cienīt un aizstāvēt savējos, nīst un nīcināt uzmākuļus? Jā, vai Rukalis nebija tas, kas nogāza no zirga un nogalināja pat pašu Prūsijas mestru Konrādu no Tīrbergas?! Iedomāt ♦ikai! Pieveikt augstāko no augstākajiem! Pašu mestru! Tāpat Dzintis stāstīja, cik izmanīgi Skūmands pieveica mestra Mangolda no Šternbergas karapulku un kā Ģedu- tis piebeidzis Tapijas komturu Ulrihu no Laufas un saņēmis gūslā skaistuli bruņinieku Ludvigu no Lībencel- les. . . Ko tad nu tādu pēkšņi izdarījuši šie varoņi no varoņiem?!

—   Stāsti! . . . Stāsti! — Gunvaldis iesaucās, pamudinot Satkunu, kas, atņēmis rokas no galvas, tagad ildzinā- jās turpināt aizsākto.

—   Vārdi gulst uz mēles kā svina pikuči. Izrunāt negribas.

Satkuns izskatījās sadrūmis kā egļu mežs novakarē.

—   Vairs neatlaidīsimies. Ko zini tu, to vajadzētu arī mums zināt, — viens no zemgaļu labiešiem, kam saimē visvecāko un godājamāko vienmēr sauca par Pāli, pieprasīja izstāstīt.

—   Tad dzirdiet!. . . Skūmands un Kantegarde no brīva prāta padevās Ordenim! Ļāvās kristīties!. . . Apsolīja. . .

—   Pērkons lai viņu nosper! Tas nevar būt! — Gunvaldis sašutumā pielēca kājās.

—   Nevar būt un — tomēr ir!

—   Neticami!

—   Tieši viņi, kas visniknāk veda pret?!

—   Satkun! Vai tiešām tā tava vēsts!

—   Jā, — žemaitis atbildēja. — Padevās. Un, protams, ne jau par baltu velti. Mestrs viņiem visžēlīgi izlēņoja zemes, kas piederējušas jau viņu tēvtēviem.

—   Ak tavu suņa labsirdību! — Gunvaldis nevarēja norimt.— Atdot saņemto kaulu, kuru pašam nevajag!

—   Ne goda, ne taisnības!— iesaucās Sviraitis, kas visu laiku bija klusējis.— Saņemt no sveša to, kas sen jau tavs bijis un kam tavam jābūt!

—   Vai tādus nožēlojamus pakalpiņus drīkst vairs godāt par vitingiem? — arī Dzintis, būdams gan visjaunākais, tomēr neklusēja.

—   Nesauc jau arī. Lēņukungi! Lēņinieki! Lūk, kā viņi tagad saucas.

—   Un jādelē tagad kopā ar krusta pielūdzējiem un žņaudzi savējos? Izložņā katru klēti un noskaita katru bišukoku? •

—   Gribētu jau, — Satkuns turpināja. — Gribētu lēņinieki pakalpot saviem jaunajiem saimniekiem. Tikai. . .

—   Tikai?. . .

—   Tikai. . . nav ko žņaudzīt. No tukša tesmeņa vislabākā slaucēja ne pilīti neizspiedīs.

—   Kā?—Gunvaldis nesaprata, un arī pārējie skatījās pabrīnēti. — Kāpēc tukša? Vai tur vairs nav tīrumu un saules, un lietutiņa?

—   Viss būtu. Zeme, saule, miklums. Nav tikai — ļaužu! Cilvēku vairs nav! Kā klētī: apcirknis būtu, bet tukšs kā izslaucīts.

—   Apcirknis ta apcirknis! Bet kas ļaudis tā izslaucījis?— Jautājumā juta bažas: vai patiesi visi līdz pēdējam būtu iznīcināti? Nogalināti, kas nogalināmi, aizvesti, kas aizvedami?

—   Paši! Paši aizslaucījās! Bet vispirms noklausieties, lūk, ko!

Un Satkuns izstāstīja par galindiem, kuri no paaudzes uz paaudzi saglabājuši sensenu nostāstu, ka reiz viņi sadalījušies divās daļās un katra no tām aizgājusi uz savu pusi, viena pretī saullēktam, otra līdzi saulrietam[3], aizgājuši un iemituši citur.

—   Tā arī sudavieši izlēmuši rast citu apmešanās vietu. Aiziet no tēvtēvu tīrumiem visiem kā vienam. Lai paliek abi jaunie lēņukungi ar saviem īsteniekiem un pakalpiņiem, un. . . pat no viņu saimes daudzi aizbēga, devās līdzi koppulkā.

' Topoonomastika liecina par galindu kādreizējo klātbūtni Maskavas un Smolenskas apvidū un Spānijas rietumos pie Atlantijas okeāna,

—   Tu gribi apgalvot, ka sudavieši aizgāja no savas zemes? No tēvtēvu novada?

—   Jā. Aizgāja. Visi aizgāja!

—   Uz kurieni? Pretī saulei vai tai līdzi?

—   Uz Nalsu. .

—   Pameta dzimto vietu un devās svešumā?

Jautāja cits pēc cita un visi apmēram vienu un to pašu.

—   Jā. Jo tā viņi izlēma: zeme nekad nav zudusi un nepazudīs, kalns stāv, kur stāvējis, upe tek, kur tecējusi, mežu nodedzini līdumam, bet pēc gadiem atmata atkal samežojas, un tas viss bijis, ir un būs, bet ļaudis gan zem Ordeņa varas un krusta zīmes aizies bojā. Viņu apsolītajai paradīzei tic tikai glupie un pieglaimīši. Tāpēc sudavieši izlēmuši aiziet, lai saglabātu sevi, savu godu un brīvību, aiziet, lai — atkal atgrieztos. Lai atgrieztos sakuplojuši un spēcīgi, spētu stāt pretī viendievja sludinātājiem un viņa varmākām. Un vēl viņi sprieduši: kur Skūmands un Kantegarde ņems savu spēku? No tukšajiem tīrumiem, kas drīz apaugs ar mežu, vai tukšajām kūtīm, kas ātri vien sabruks? No kā desmito tiesu ievāks Ordeņa soģis? No alksnāja, kas vispirms sakuplos pamestajā, vai no lapsām, kas klīdīs ap gruvešiem? Tukšums un tukšība būs viņu daļa, un viņu dievs nedabūs ziedokli nevienu graudu, un aiz niknuma tas krusta nesējs pašus pametis ļaunumam. Nebūs! . . . Nebūs no kā ņemt, jo — nav kas dod. Aizgāja! Sudavieši visi aizgāja! . . . Un es to redzēju pats savām acīm, tā ka jums man jātic. Aizgāja ne tikai sudavieši. Tu, Gunvald, atceries Ķimenavas pili?

—   Kā neatcerēšos! Mūs tur uzņēma kā saulites lēkumu!

—   Lūk! Klausies! Pārspēks viņus māca un piemāca, līdz daži vitingi izlēma tomēr draudzēties ar Ordeni. . .

—   Atkal vitingi!—- Dzintis nenocietās, sašutumā neiesaucies.— Jo bagātāks, jo padevigāks.

—   Ko tu brīnies? — Gunvaldis iesprauda. — Arī starp mums bagātākie vispirms centās pielabināties, lai pēc tam no savējiem dīrātu divas ādas. Pamēģini iebilst — tūliņ krustnesis ar zobenu palīgā. Un kas notika lībiešos? Arīdzan bagātākie pirmie sadziedājās baznīcā un pie savējo žņaudzišanas. Bet Jausim runāt Satkunam!

—  Jā, daži vitingi aizsāka draudzību ar Ordeni, un viņu mestrs kā lielu žēlastību pasniedza rīkojumu visiem ķimenaviešiem pārcelties uz dzīvi Sudavā, lai kaut cik piepildītu tukšumu, gribēja paglābt no aizalkšņošanās, no tukšības. Ko darīja ķimenavieši? Nogalināja savus vitin- gus, kuri bija ielaidušies draudzībā ar mestru, un sekoja sudaviešu piemēram.

—   Ari viņi?!

—   Aizgāja no sava novada?!

—   Jā, ari viņi. Ari viņi aizgāja uz Nalsas pusi.

Dzirdētais Gunvaldl un ari visos pārējos iegula kā

ledusgabals, smags un līdz drebulim saldējošs. Aiziet?! Kā lai aiziet?! Zivij atvars, vilkam midzenis, pat putns pamet ligzdu, lai atkal atgrieztos. Sudavieši aizgājuši pavisam. . . Pamests šūpulis, kurā gulējuši, nama slieksnis, kam rāpots pāri, pagalms, kurā sperti pirmie so]i, mežs, kurā saūvināti brāļuki un māšeles, bišukoki ar pašu dētām dorēm, plēsums, kurā iekaisīta rudzu sēkla! . . . Vai tā nav melnākā no vismelnākajām dienām, kad ļaudīm jāaiziet ar to, kas viņiem mugurā un vezumā, lai sāktu gluži jaunu dzīvi, un nevis kaut kur tepat, bet tāltāli, turklāt dažam labam no viņiem šīszemes mūžs jau tikpat kā nostaigāts. Drelli gūst sirojumā, un ne jau darbs ir biedigākais, kas gūsteknim būs jādara, varbūt pat piekaltam maltuvē pie ķēdes, bet visblēdīgākais ir aizvedums svešatnē, atrautība no savējiem. Un ko pazemē veļi? Kā tie lai nāk līdzi nepazīstamās takās? Ne nāves Gunvaldis bijās, bet drellības tālainē. Tāpēc viņš nekādi nesaprot tos, kas kuģo un jāj šurp nez no kurienes, lai Rīgā, Jelgavā un citur, pat neauglīgā nostūri, iemitinātos un sāktu dzīvot savu atlikušo zemes mūžu. Nē, nē, šos klistoņus Gunvaldis nesaprot un nesapratis, jo viņam Tērvetē bijis elpas aizsākums un Tērvetē viņš vēlētos atstāt savu pēdējo dvašu.

Ari Dzintis klusēja. Kauču viņš ar Gunvaldi nepārmija ne vārda, abu domas un jutoņa bija līdzīga: nav grūtāka gaita kā piespiedu ceļš uz svešumu.

«Bet ja nu tomēr būtu jāizlemj — palikt un kalpot kristīgajiem vai aiziet un būt brīviem?» Dzintis vaicāja sev. «Ko tad darīt? Ko? Palikt vai tomēr aiziet?»

Viņš nedeva noteiktu atbildi. Kāpēc velti zilēt, kas būs vai nebūs, ja beidzot novads tīrs no uzmākuļiem un, raugi, tie tā kā vairās pat no sirojumiem Zemgalē. Kāpēc velti mocīt sevi ar drūmdomām, ja atnākušas vasaras saulgriežu dienas, kad sokas gan darbi, gan dziesmas skan! Vienīgi Skūmands, jā, Skūmanda rīcība grauza Dzinti kā alā iesprostota žurka — ar pārtraukumiem, bet neatlaidīgi. Dzintis vēl tik skaidri atceras, kā viņš, viesis būdams un zemgaļus un Nameju pārstāvēdams, jāja sudaviešu daudzinātajam vitingam blakus un atbildēja uz jautājumiem, un Skūmands paslavēja: «Ja tu savos jaunības gados esi tik vērīgs, tad varu iedomāties prātu vecumā.» Pirms kaujas ar krustnešiem sudavietis bija tik pārliecināts par uzvaru, ka sacījis Dzintim: «Ar mūsu uzvaras vēsti nedrīkst noseboties,» — un vēl pabrldinājis: «. . .Tu nespraucies iekšā, tev jāaiznes savam virsaitim uzvaras ziņa, nevis jānodur kāds pelēcis.»

Dzintis bija pairgojis — bet ja nu man patrāpās pelēča vietā kāds krustnesis?

«Kauču pats mestrs! Tu šoreiz liecies mierā!»

Un kā Skūmands kopā ar saviem dēliem Rukali.Ģeduti un Galmi aplenca Tapijas komturu Ulrihu no Lautas un piebeidza palēnām kā rotaļādamies, bet pēcāk saķeršanās ar skaisto un iznesīgo krustnesi Ludvigu no Lībencelles! Bruņinieks pats atzina, ka viņa sagūstīšanas negodu glābj vienīgi tas, ka to izdarījis pats Skūmands. Taču tas gan Dzintim tūliņ nepatika, šī dīvainā sadraudzība ar vāczem- nieku, kas nupat būtu katru no viņiem nodūris, ja vien rastos iespēja.

«Toreiz man tas šķita tāds dižs vitinga pajokojums,» Dzintis joprojām nespēja atbrīvoties no atmiņām par Skūmandu, «labpatika pameņģēties, taču kaut kas jau toreiz vitingā slēpies pielaidīgs pret Ordeņa uzmākuļiem. Kaut kas jau toreiz. . . nē, žēlastību un mllību te nevar laist tuvumā, tad tu pats drīz vien nesapratīsi, kad tev darīšana ar ienaidnieku, kad ar draugu.»

Un, kā gribēdams nokratīt dzirdētā smagumu un uzmundrinādams savējos, Gunvalža padēls un tuvākais iesaucās:

— Viri! Uz Rīgu! Tam akmeņu sprostam jābūt mūsu, lai krūtis atkal elpotu brīvi! . . .

Bezmaz vai katru dienu viņām bija savs gājums — vec- večai Pūcenei un jaunuvei Mētrītei.

Kas abas negadnieces un neradenes saveda kopus? Pūcene jau sensenis sāka reizi pa reizei pasērst Tērvetē. Viņa palīdzēja ne vien radibniecēm, sirdzējiem un vīriem, kam karagaitās tikusi grūti dziedināma brūce, bet jo

labprāt sēdēja un runājās ar bērniem, mācīja tiem rotaļas, lika minēt miklas. Gunvalža sieva Brita pirmā nomanīja sirmveco dziednieci un zintnieci allaž vien un aizvien biežāk pieaicinām pie sevis mazo Mētrīti, Britas brāļameitu, ar kuru viņa toreiz pabēga no Ordeņa postīgā iebrukuma un, atgriezušās Tērvetē, izzināja Mētrltes tēvu, stipro kalvi, nodurtu un viņa sievu aizvestu drellibā. Brita stājās mātes vietā, ne vien paglābjot bērnu no nāves vai pārdošanas svešatnē, bet pēc atgriešanās audzinot, un tāpēc viņai nepalika nepamanītas Pūcenes ieilgstošās sarunas un tāda kā parotaļāšanās tieši visvairāk ar Mētrīti. Britai tas pat patika, jo nudien meitēns stiepās garumā un pieņēmās prātā, itin kā grūtais un badainais pabēgums un sekojošā bārenība būtu steidzamāk briedinājusi augošo cilvēkbērnu. Tāpēc pamāmiņa nejutās pārlieku pārsteigta, kad kādā dienā Pūcene, palikusi ar Britu divatā, ierunājās par sava mūža iztecēšanu un pasūrojās par jūtamu nevarību, nespēju godam padarīt, kas būtu jādara, un pats ļaunākais esot visu viņas īstenieku un tuvinieku zaudējums, un tāpēc nav neviena, kam ierādīt un iemācīt to, ko viņa vēlētos un varētu ierādīt un iemācīt.

— Katra saknīte, katra lapiņa, katrs ziediņš glabā savu padomu, — Pūcene todien sarunā teica. — Ļaudis zina, kad jākaisa durvju paslieksnē nātres, kad dadzītis jānober un kadiķi jānovicina un kur jāiesprauž apses miets. Zināšanu sakrāts dažnedažādu, tās ir smalkas un viltniecis- kas. Ne katram padodas saprast un vēl jo mazāk — izdarīt. Rau, visi zina, ka jānoķer pelīte, kam mutē zālīte, jo ar šo zālīti katrs var kļūt neredzams. Kurš gan reizēm tā negribētu pagaist? Jaunuvei lai, kad nemīlama vai pat nīsta roka sniedzas pēc viņas. . . Bet ko tukšu melšos. . . Par sevi nupat jūtu — nāk brīži, kad runāju kā sirmgalve, taču darīt daru kā čāpulītis. Jo diena garām, jo ļaunestī- gāk. Steidz tās. Aplam steidzīgas tapušas. Tad nu klausies— vēroju tevi, brāleniti milu, tu bērnu glābusi, un viņa tavs bērns, un tavējs lēmums būs viņas liktenis. Līdz šim esi audzinājusi ar mīlestību un prātu, par tevi neteiks:

Kam, māmiņa, tad nerāji.

Kad es biju rāšanā?

Ko, māmiņa, tu darīsi,

Nu rīkstīti pušu lauzu.

Dod turpmākam meitēnu man! Jo vienu tev droši pasaku — Mētrltei ir gaišas acis, čaklas rokas un tverīgs prāts. Ja negribu savu zinājumu līdzņemt veļu gaitā, tad tieši tavējai vislabprātāk atstātu savu gudrību un prašanu. Vārgums nudien aizvien negantāk sāk vilkt pie zemes.

Nevarētu apgalvot, ka Brita ar vieglu prātu izšķīrās par Mētrītes rītdienu. Ierastā gājumā pieņēmīte augtu tāpat kopus acu priekšā, būtu gan pamāmiņai prieks, gan arī knašs piepalīgs, varbūt atnāktu iegātnītis vīrs, un Gun- valža sīksaimite jo rasmīgāk sakuplotu lielsaimē. Brita apspriedās ar Gunvaldi. Un abi nolēma dot Mētrīti Pūcenes vadījumā, bet ar vienu piesacijumu, ka Pūcene dzīvos Tērvetē un vairs neaizklīdīs mājokļu meklējumos citur un nemitināsies nomaļu zaru būdās, kur nejaušs sirenieku bariņš var jaunulīti aizvest svešumā. Tā viņi vienojās, arī pati Pūcene atzinās, cik tīkama viņai jau kļuvusi rimta pasēdēšana, pavarda siltums, nevis tālceļi un neziņa, kur nakti nolikt galvu.

Lūk, tā Mētrīte ieguva vecmāmiņu, un uzrunāja viņa arī — māmīte.

—   Māmīt! Vai šodien ņemsi mani līdzi?

— Ņemšu, Mētrīt, ņemšu!

—   Tu parādīsi kumeļpēdu?

-  Parādīšu, parādīšu, mīļumiņ!

Tā viņas no rītiem abas parunājās.

Gāja un pagāja gadi, kopš abas diendienā viena ar otru, arī šorīt viņas devās ceļā ar pustumsiņu. Mētrīte, slaika un vingra, jau pastiepusies garāka par Pūceni, kura savukārt saliekusies kukažiņā. Daudz ko jaunuve tagad zināja un prata, arī šorīt viņa bija piesolījusies iet viena, lai: «Tu, māmīt, paliec, atpūtini kājas,» — taču Pūcene posās gājumam kā vienmēr.

—   Ir taču, Mētrīt, vasaras saulgriežu dienas, — sirm- vecā dziedniece sacīja.— Kad citkārt iesi, ja ne gaismiņai ar gaismiņu rokā sadodoties! Ziediņam ar ziediņu krāšņo- joties!

Jā, ziedu pilnas bija pļavas un mežmalas, liekņas un smiltaines, tīrumi un briksnāji, un daža laba zālīte, nezā- līte pamanījusies izspraukties pat visčaklāk aprūpētā sakņu vagā. Dzīvības spēki dzina dzīvo pretī saulei, un viena no pirmajām un visgalvenajām mācībām, ko Pūcene atdeva Mētrītei, bija vasaras saulgriežu dienās guvīgais saknīšu, ziedu un stiebru vākums. Tad varēja

pielasīt sausajās pļavās un gar tacltēm ceļmalīti, gaiļbik- sīti, sūreni, ancītes un vēl, un vēl jo kuplu naujumu daždažādu dziedniecīšu, kuru tējiņas un apliekamie tik lieti palidz sirdzējam. Mētrīte tagad pazina ne tikai katru ziediņu, stiebriņu, ķērpi un stīdziti, viņa zināja arī, kā tos izžāvēt un glabāt, kādai vainai katru lietot, jo reizi pēc reizes Pūcene bija rādījusi un rādījusi, stāstījusi un stāstījusi, atkārtojusi un atkārtojusi, un pēc pārvaicājusi, un tagad Mētrīte aizmiegtām acīm zināja, kāda izskatās kreimene un pelašķe un kādām sirdsvainām tā noder, kā sagatavot kalmes sakni un dot to bālvaidzītim bernelim, un cik laba ir mātere un zilkāpnīte pret nobīli, un kura no tām palīdz miegčurim, kā jādzer krūšu sūna, un kāds indīgums slēpjas kumeļpēdā, driģenē, vilkogā, un cik mierinoši sāpošai vietai tīk sašķaidītu bērzu lapu uzli- kums, un kā ar kaltētām alkšņu lapām ārstēt sāpes locītavās vai ieilgušu caureju.

Tērvetniekiem tas nebija nekāds noslēpums, ka nama paksim paspārnē piesiets sauss, nomizots egles zariņš parāda saulainas vai lietainas dienas tuvošanos, nekļūdīgi laikmaiņu paredz arī zaķskābenes un pienenes zieds, struteņu galviņas, papardes, gundegas. Taču Pūcenei tādu laikvēstes augu bija vai neskaitāms naujums, gandrīz vai katram viņa atrada pareģotāju pazīmīti — gan cūkauss vālītē, ūdensrozē, kliņģerītē, virzā un vēl, un vēl un ne tikai tuvākajam brīdim, rītdienai, bet jo patālu uz priekšu. Eg|u dzinumos viņa atrada vēsti par siltu vai aukstu pavasari, sērmūkšļa zarā — kā šovasar padosies lini, ziemas vidū pie bišu dores — agru vai vēlu pavasari, ievu ziedos — aukstuma tuvošanos, alkšņu sazaļošanā pirms bērziem — aukstu un lietainu vasaru. Tāpat viņa iemācīja Mētrīti ņemt palīgos zivis, putnus un dzīvniekus. Ja spīdzeles upē nemierojās, tāpat pikstes un melnās dēles, ja mežā vālodze aizkliedz citus spārnai- ņus vai žubīte skumdīgi čivina, nātres tauriņš lien dobumos, ja aitām vilna samiklojas, govis vakarā kāri kampj zāli un sliekas lien no zemes, — no lielus neizbēgt. Sākumā Mētrīte ne vienreiz vien sevi bija ievaicājusies, kad beidzot māmītei aptrūksies rādāmā un stāstāmā, taču gāja dienas, saulgieži, gadskārtas, bet sirmā zintniece un ļaužu dziedniece katru brīdi un katrā vietā atrada vēl ko rādīt iegaumējamu, un tagad Mētrīte jau saprata, ka zeme un debesis, koki un putni, zivis un augi glabā sevī neizsmeļamu noslēpumu krājumu un vienīgais, kas cilvēkam atliek — censties iespējami vairāk to izzināt un izprast.

Šodien viņas abas devās pāri upei, un Mētrīte domājās jau zinām, ko abas meklēs, plūks un nesīs mājup. Taču Pūcene nenogriezās uz Raktes ceļa, bet pavērsās gar krasta krauju uz tacītes, kura iesākumā bija ļaužu jo cieši nopēdota, bet rnazpamazām kļuva aizvien nemanāmāka, līdz pačibēja sulīgas un košas zāles nenostaigātā kuplumā.

Pūcene ieklužoja pamiklā briksnājā un spraucās dziļāk un dziļāk, pašķirdama ar abām rokām tievuļus saaugšņus, līdz apstājās pie raudenes.

—   Paklausies, Mētrīt. Nav aiz kalniem diena, varbūt jau šoruden pat tevi tautietis nozags. . .

Mētrīte piesarka kā ugunspuķe. Viņā pašā gan pazilbu- šas domas par bāleliņu precinieku, bet runāt skaļi — nē, runāts gan netika. Ko tas tagad nozīmē? Vai māmīte pat otra domas nolasa? No satraukuma piesarkusi, Mētrīte tomēr pamanīja pie Pūcenes kājas raudeni.

—. . . kļūsi sievas kārtā, — Pūcene turpināja. — Tāpēc pēdējais laiks tev uzzināt sievas noslēpumus. Tie ir pēdējie un mums visgaišāk zināmie. Rau!— viņa pamāja ar galvu uz raudeni.— Ko ar to iespēt?

—   Nokrāsot vilnu sarkanu,— Mētrīte atbildēja.

—   Jā, sarkanums vilnai. Tas, meit, pareizi. Bet ne tikai. No tās taisa labdūšiņas padzērienu, bet tas pat visnepacietīgāko un trakulīgāko vīrieti spēj rāmināt. Vēl miklākā krūmājā palasisim kaislzālīti raudupi, no saknītes izvārīsim gļotaini gļotainu receklīti. . . Jā, un no dzeltenās lēpes es tevi iemācīšu pagatavot mīlestības dziriņu. . . Ai, ai, kad to vīrišķim ielej. . . tīru vai ar medaļu. . . Ko? Vei, cik daudz vēl nezināji, viendien man teici — māmīt, ko vēl es nezinu, laikam taču visu. . . Visu nekad neuzzināt. Kas to saka, tas ir gaužs glupiķis. Domāji, dzeltenās lēpes sakneņa sabirzumi nobeidz vienīgi tarakānus. . . Nekā nebij! Katrai zālītei piemīt dažāds spēks, dažai vēl vairāk nekā tev abām rokām pirkstu. Are, tas pats smadzis: ar to vari nokrāsot dziju gaišu kā krējums, dzeltenu, gaišzaļu un pat priedes mizas brūnumā. Panāc! Un nu paklausies par lustāju un leizeju. . .

Stāstīt Pūcene varēja vienā laidā, neattapšus, jo katru stiebriņu un zālīti viņa ne vien pazina, bet zināja tās ziedēšanu, pumpurus, ziedu un saknītes noslēpumu, zināja, kad ko vākt un kā saglabāt, prata gatavot ziedes un padzērienu cilvēkam, atveseļot apslimušu lopiņu, un patiesi Mētrīte nespēja iedomāt sirgumu, sākot no iekšas sāpēm, kam lieti noder paegļoga, un beidzot ar alus krūkā aizslīkušu tēvadēlu, kam it žiglīgi varēja likt atžirbt ar apdzirēm un dzērulim pat tā sariebt, lai vīrs jo ilgi nepalūkotos uz putojoša un smaržīga medalus pusi. Runādama Pūcene allaž iesprauda pa gudrībai, tā nupat vakar vakarā, pārrunādama dažu labiešu nejaucību, viņa teica: «Taisnībai daudz pretinieku, labam cilvēkam daudz ienaidnieku,» — un: «Ar mēli var otram muguru pārlauzt», «Cauru maisu nevar piepildīt». Tāpat viņa lika Mētrītei mīklas minēt, nupat lai, pamanījusi aiz meža dūmu stīdzi, aši pavaicāja:

—   Mini manu mīklu: zirgs mežā, aste debesīs!

Mētrīte uzminēja.

—   Ugunskurs un dūmi.

Lai cik tālu iedamas un lai cik nogurušas viņas bija, Pūcene ikreiz pamācīja, kā sevi pati aprādama:

—   Labāk strādāt nekā vaidēt.

Šovasar gan, nostaigājusi puscēlienu, apsēdās, pati uz sevi pukodamās. Arī šajā gājumā pameklēja celmu, noskaitīdama:

— Skaists bija cimdiņš. Jukuši rakstiņi — Snaudule, migule Adītāja.

Mētrīte nosēdās pie Pūcenes kājām, nolikdama blakus nesamo; viņas bija salasījušas madaras, laimītes, grābe- nes, debestiņas, ņerbules un piegriezušas pilnu skaleni ar skelētiņa saknītēm, tās vāktas jaundzimušo apmazgāšanai, jo šim nolūkam derīgs tikai pirms vasaras saulgriežiem plūktais un izraktais.

Diena bija aplam rāma un vasarīga. Pie debess nobaltoja neviens mākonītis, nejuta ne mazāko vēja pūsmiņu, tikai gaiss glāsaini virmoja, nākdams no sasilušajiem klajurniņiem un spiezdamies ēnainajos biezokņos, cenzdamies arī tos beidzot īsti izsildīt.

—   Rīt aiziesim līdz Svētkalna zintniekam. Lai parāda mums visīsākās ēnas zīmi,— Pūcene ierosināja.

Jā, Tērvetes zintniekam bija īpašas zināšanas, kuras laikam pat Pūcene neizprata. Ar trim zemē ieguldītiem akmeņiem un notrumpētu egles galotni viņš zināja pasacīt vasaras īsāko dienu un ziemas garāko nakti, pavēstīt saules augšupgaitu un lejupgājienu. Ticlbnieki vai akli vairījās no Tērvetes zintnieka, ienīda un draudēja, taču vasaras un ziemas saulgriežu vēstis bija vienādas gan viņam, gan arī pašiem krusta nesējiem, un tāpēc zintnieks teica, ka tas taču neesot nekāds brīnumu brīnums, ja kādā tur Betlēmes novadā ziemas saulgriežos piedzimis puisēns, kuru iesaukuši par Jēzu, jo arī dažai labai tērvetniecei tieši tajās dienās ietrāpījušās radības.

Padzirdējusi Pūceni ierunājamies par īsākās nakts atnākumu, Mētrīte iesaucās:

—   Tonakt negulēsim! Lai lini neveldrējas!

—  Un vērosim ugunis: jo tālāk saredzēsim, jo gads padosies auglīgāks. Bet tu nepiemirsti nomazgāt muti kviešu rasā.

—   Abas ar Britu arī lopiņiem muguras nomazgāsim!

Tā, kājas atpūtinādamas, viņas sēdēja un tērgāja. Mētrī-

tei iegribējās vel kaut ko uzzināt, un viņa pavaicāja:

—  Māmīt! Ļaudis runā noraktu sudrabu saulgriežos liesmiņu metam. Varbūt aiziet līdz Skadaiņu Māra pagalmam un pamēģināt ieraudzīt?

—  Runāt jau runā Skadaiņu bagātumu zem zemes paraktu. Tikai šaubos, vai tev iet un mēģināt saredzēt.

—   Kāpēc ne?

—   Slēpta nauda atradējam laimi nenes, drīzāk to pašu nedienu, ko slēpējam. Atceros, reiz Mežotnē ar slēpumu bija tā… —Pūcene sāka stāstīt.— Toslaikus kāds mūsu pašu mežotnietis bija pasācis tirgoties rokrokā ar kādu rīdzinieku. Abi jo kuplīgi pelnīja ar dzelzi, neba to uz šo pusi nelaida vairs ne pārdot, ne iemīt. Nu, un tā pēc pamatīga guvuma. . . Ragavas ar dzelzi bija iemijuši pret ausu[4] un sidrabu, bet guvumu drošības labad norakuši mežā, paši atjājuši Mežotnē palīksmoties. . . Dzēruši. . . Un te nu rīdzinieks esot pierunājis alus pienesēju pielikt vienai krūkai naktskāļa ogu novārījumu. Tu jau pazīsti naktskāli, nakteni, naktskāti, bebrukārkliņu. Melnās ogas dēvē arī par labzālīti, jo tās palīdz viegli aiziet, bez moku pie veļiem. . . Ir tādi, kas vēlas mirt, bet mirdami nemirst un nosirgst ilgi jo ilgi, dzīvība viņos neatlaižas kā melnā dēle pie ādas. Tie aicina palīgā naktenes ogu. Redzi, tad nu rīdzinieks pierunājis alus nesēju pieliet krūkai lab- zālīti un mežotnietis turpat nomiris, viegli un ātri. Rīdzinieks iepriecināts slepus devies atpakaļ uz mežu, kur noslēpta vērtē, izracis, salicis kulē un gribējis jau kāpt zirgā, kad. . . Nu nepagājis ne desmit soļu no rakuma, kur viņš atrasts ar pārsistu galvu. . .

—   Bet kas tad to būtu izdarījis?

—   Vai nu sitēju trūkst? Droši vien jau tas pats alus vīrs, zinādams, ka otram indi lieki nedod, bija pasekojis rīdzinieka gaitām un. . . Kā viņš tam, tā šis atkal sitam. . . Savukārt pēdējam citi pamanījuši pēkšņi aplamu bagātību un vācu soģis licis likt ķēdēs un tik ilgi cepinājis un bēris brūcēs sāli, līdz vīrs nav izturējis un izstāstījis visu sīki jo sīki. . . Tāpēc, Mētrlt, vēl ko tev teikšu: patiesība neslīkst ūdenī, ugunī nesadeg, bet ar netaisnību un meliem tālu nenoiesi.

—   Ar netaisnību pasauli iziesi, bet atpakaļ netiksi,— Mētrīte atkārtoja kaut kad dzirdēto.

—   Pareizi. Bet kurš godīgs cilvēks negribēs atgriezties savpusē? Savās mājās? Klejoņi. . . blenderi. . .

Palūkojusies saulē, Pūcene sarosījās.

—   Vai!— viņa iekunkstējās.— Esam nu gan aizpļāpā- jušās. Mani taču gaida jaunā Radaviete! Ejam, meit, ejam!

VII

Katram Tērvetē bija savs darāmais, sava steiga un pienākums, taču, nepavaicājot vai ar aci neieraugot slauceni, dakšu vai ko citu, tā nemaz nepasacīsi, kur katrs steidzas un kāpēc, kas tam darāms ārā zem klajas debess vai kas namā, vienīgi kalvji sadzirdami iztālēm un pāri visam. Te pēkšņi torīt Tērvetē stings klusums līda ausīs, smago veseru dobjajiem blaukstiem neatsaucās veserīšu knakstieni, un Dzintis, iznācis un nostājies namdurvju priekšā, tūliņ uztvēra smēdenieku pieklusumu, tāpēc jo griezīgāk noskanēja priežu galos sasēdušo pelēko vārnu ķērcieni — krā, krā, krā!. . .

«Ta nu gan salasījušās bļaustones!» Dzintis sevī noīgņo- jās un devās augšup uz pili pie Gunvalža, paklusi sapīkumā pamēdoties:

— Nav! Nav! Nav!. . . Bet būs!. . .

Bija beidzot uzaususi diena, kurvi jau labi sen zināja nākam, uzaususi ne saukta, ne gaidīta, tomēr nākusi un nākusi, līdz atnākusi. Visādi bijis, un visādi vēl būs, bet

ka tik ļauni. . . Zobenu it kā pietiktu, bet kur ņemt bultu un šķēpu uzmavas un iedzltņus? Kur cirvjus un lāpstu apkalumus? Kur kapļus, vedgas, cērtes, dzirkles, sirpjus un izkaptis, slīmestus un raukņus, laužņus zirgam, nažus vīriem līdzņemšanai un sievām mājasdarbiem, pakavus un skrāpjus, atslēgas un šķiltenes, vēl un vēl visādus sīkākus un lielākus darinājumus, ja tiem visiem vajag — dzelzi!

Dzelzi, dzelzi, dzelzi!. . .

Labība padevās ar birumu, bites pienaskoja medu un vaskus, mežs neliedza medījumu un upes — zvīņainītes, lini saauga tā, ka vajadzēja pat jaunus mārkus rakt, un sen tērvetniekiem un citu zemgaļu novadu apdzīvotājiem klētis un tīnes nebija tik pilnas kā šoruden, vienīgi aizvien nelāgāk vedās ar dzelzi. Tumšais, cietais smagums, kas kalvja ēzē nokaita sarkans un uz laktas ieguva vēlamo veidu, izturību, pielietojamību. . . Kā acuraugu katrs sargāja savus dzelzs gabaliņus un pat druskas. Gāja lasīt Ordeņa vīru izmētātos dzelkšņus zirgu kāju savainošanai, tie patvērušies glabājās iemīņāti zemē, jo kristīgo karaspēks bēgot vai aizstāvoties dažkārt ar tiem nokaisīja ceļu gluži raibu. Jāja zemgaļi uz sēļu un kuršu pusi, lai purvainēs un pļavmalās kurtu kaudzes un izsārņotu no pavelēnas tik nepieciešamo dārgumu. Diemžēl nepietika un nepietika, un ar katru dienu kļuva aizvien badaināk. Darbarīki nolietojās, aprūsēja un pagaisa kā maizes kukulis ēdot. Senāk izdevās vajadzīgo allaž iesirot, arī tālzemju tirgotāji atklātāk vai slēptāk tirgoja, apmija pret zemgaļu labumu, bet pašlaik vērtās aizvien ļaunīgāk un ļaunīgāk. Tērvetē apklusa pat dažas kalves — te viena, te atkal otra, te jau trešā. Kalvji varēja strādāt tikai tam, kas atnāca vai atjāja ar savu pasākni. Labie- šiem gan vēl turējās kaļamais, arī vienam otram turīgākam, kas senākus guvīgi sasirojis, taču cits taupīja kā visīstākais pasaku skopulis, jo tam nekā cita nebija kā vien pākurtuši dekšņi.

Šorīt klusēja visas kalves.

Paši kalvji pulcējās saietam, lai izsacītu savas domas, apspriestos un lemtu.

Lai arī Tērvetē un tās apkaimē iemita vairākas turīgu labiešu sētas, taču no viņu saimēm nevienam — gados pavecam vai arī no jaunākajiem tēvadēliem — netika dota tāda cieņa, kādu guvis Gunvaldis. Un ne tikai seno un nesenāko karagaitu dēļ, bet jo īpaši tāpēc, ka viņš raizējās ne vien par savu, bet par visas pils, visa novada labumu. Jāja, aprunājās, gādāja, taisnīgi izlēma strīdi- nieku ķīviņus, bija labs ar labākajiem un ciets pret ļauno, novadam postīgo. Ari par dzelzi viņš uzņēma vislielāko rūpi, lai gan pašam pietiktu vēl jo ilgi.

Kad iegāja Dzintis, vairums jau bija sapulcējušies. Skanēja valodas, sasaukšanās, smiekli. Gunvaldis bija licis ievelt miestiņa mučeli, viri pildīja krūkas, cēla pie lūpām.

—   Vēl ilgāk ciest tādas grēmastibas? Ap katru kriksīti skopuļoties itin kā sasirgušiem?— skaļi valodoja Pielēns, virs spēka gados, kas vissmagāko veseri cilāja kā kaltušu stibiņu, bet sirugaitās allaž turējās pirmajos, jo no resnas, zarainas egles darinātā, ar svinu pielietā āva gluži vai dancoja viņa rokās, lidinājās viegli kā putns, bet pietika tai maķenīt skart pretinieku, lai tas krišus izkristu no segliem vai gultos šļaupeniski uz necelšanos.— Šoziem aunam kājas sirugaitā uz sāmiem! Gar Rigu uz sāmiem! Piekrausim ar dzelzi ragavu ragavas!

Pielēnu atbalstīja vēl viens otrs, kam kalves kaktā nevarēja vairs rast tievam īlenam vajadzīgo un katru baltu dienu bija jānabagojas kā vispēdējam jendziņam, kalt varēja vai vienīgi čiku, un tas pats būtu kriksīša sīkumā.

—   Nav ko jaunuļus mācīt kalvjos, ja vecajiem nav vairs darāmā! Ko tupēsi pie laktas pa tukšo?

—   Atliek diendienā tikai pictimbāties,— sauca kāds.

—   Pietimbāties? Ar ko? Ar Tērvetes ūdentiņu, vai? — atsmēja cits.

Dzintis apsēdās un ieklausījās vīru runās. Dažs deva tādu, dažs atkal citādu padomu, diemžēl īstu atsaucību neguva neviens. Sad un tad jau patrāpījās iemīt pa dzelzs gabalam no kāda kleistotāja, no kāda Rīgas uzklīdeņa, taču nejaucība sākās ar pretprasījumu: dzelzs šķipsli varēja pacelt ar vienu roku, bet dodamo medu, vasku vai citu labumu gandrīz vai ar abām rokām nenoturēsi. Ne dzirdēts, ne piedzīvots kaut kas tik aplams. Vai dzelzs vietā lemesis būs jākaļ no sudraba, vai?!

—   Vasks izkūst,— līgstot darījumu, sīkie slepus tirgo- nīši mēļoja un visvisādi izirgojās, — bet mums pašiem par jums atdoto dzelzi var nolaist visas asinis.

Vasks izkūst. . . Bet vai dzelzs ne'sarūs un nedilst?

Reiz Dzintis tik tikko noturējās, nebelzis ar zobena plakumu vienam pārāk alkatīgam negausim, bet, iekaustīsi vienu, neuzklīdis arī otrs, un cirvis, nazis un izkapts kļūs vēl dārgāki. Jau tā bailes drebina tirgonīšus, bet tad pārbīlis šos māks no abām pusēm, jo viņu pāvests Romā, kā Atiņš viendien Dzintim skaidroja, mudina uzbrukt un atņemt preci katram, kas iedrošinās ar zemgaļiem ielaisties darījumos. Pret pagāniem nekādu žēlastību! Tāpēc aizvien vairāk sadārdzinājās ne vien dzelzs, bet arī sāls, tāpat bronza un aizvien pieticīgāk rotājās daiļavas zeltenes, tāpat vīru un zirgu krāšņībai nav vairs senā spožuma, un vienīgi vasaras dāsnums druvās, pļavās un mežos, ļaužu centība ļauj ievākt pietiekami, lai aizmaksātu par vajadzīgo divkārt un pat vēl vairāk. Taču nupat prečinieki uzrodas gauži maz, kalvju laktas pirmās un vismērdelīgāk izjūt tukšību. Bultu vien vajadzētu veselu naujumu sakraut nedienai, lai Tērvetes pilskalns spētu vairīt uzbrucēju pūli, kad tas agrāk vai vēlāk satīkos te uzrasties. Ko līdzēs vīru drosme, ja stopnieka rokas būs tukšas?

Ļāvis atnākušajiem labiešiem un kalvjiem maķenīt atvilgt, Gunvaldis saplaukšķināja, aicinot iekļausities viņa vārdos.

—   Sanākuši esam, — viņš iesāka. — Zinām arī, kāpēc. Atliek tikai vienoties kopus izlēmumam. Kas runās pirmais?

—   Es! — Pielēns pasteidzās. — Cik ilgi nabagosimies? Aicinu pulcināt desmit simtus un sirot pāri Daugavai! Mans tēvs no Sāmsalas reiz atveda trijās ragūs zobena dzelzi. . .

Viņam neļāva pabeigt, skanēja cits aiz cita saucieni pretī, jo daudzi sprieda tā: ticībnieki liek šobrīdis mierā mūs, liksim arī mēs viņus mierā; tiklīdz sāksim mēs apsirot viņu zemes, viņi tūdaļ atmaksai nāks atdarīt šejieniešiem.

Dzintis labprātis stātos zem Pielēna aicinājuma, bet atturējās skaļi izrādīt savu piekrišanu, vēl vakar viņš ar Gunvaldi bija pārrunājis iespējamo rīcību un dzirdējis to pašu — vai abas aizvadītās gadskārtas nav devušas krietnu labumu? Vai jaunuļi netop par zobena vīriem? Zemei jāuzkrāj spēks, jo tikai tas var stāt pretī. Spēks pret spēku. Tāpēc katra vasara, katra miera dzīvē aizvadītā gadskārta vairo novada stiprumu.

—   Pārsteidzība jāaizmaksā visdārgāk, — Gunvaldis bija sacījis, tā laikam atgādinādams Nameja izmisīgo,

pārgalvīgo cīņu un piepešo aiziešanu veļos. — Apdomīgu- mam jānāk līdzi katrā mūsu solī.

Ar apdomu gan. . . Un tomēr. . . Kā vissaprātīgāk sadabūt pietiekamos daudzumos kaļamā? Kur visdrošāk tikt pie sāls? Un dažs labs, apcirkņus ar graudiem piebēris, mucas ar medu pielējis un vaska rituļus salicis, iekāro ari svešu zemju darinājumus. Dots pret dotu! Medus vāti pret pērlīšu rotu! Vasku un alvu pret bronzu! Kaņepju sēklas pret viņēju smalkaudumu! Senāk zemgaļu ostā Mītavā varēts iemīt, ko vien acs ierauga un sirds iekāro, arī Lielupe atnesa smagi piekrautas laivas ar gluži vai neredzētām precēm, bet, kopš rāmupes krastā uzslējusies Ordeņa Jelgavas pils, krusta pielūdzēji nosprostijuši gan ūdens ceļu, gan takas gar Babītes krastu, gan pāri Misas lokam. Spiežas palēnām uz Tērvetes pusi. Kur sengadis stāvēja Skadaiņa sēta un visapkārt kuploja druvas, tagad čab alksnājs, jo kam gribas diendienā sargāt savējos un vairīt uzmākuļus, kuri cita nezina un neprot kā vien jādelēt un slāt apkārt, un nopostīt, kas vien postījams. Starp viņu Jelgavu un Rīgu senās zemgaļu mājvietas pilnīgi pazudušas, iegrimušas kā zemē un ar mežu apaugušas.

Gunvalža namā sapulcējušies izklaigājās un ilgi izstrīdē- jās, diemžēl līdz vienotam izlēmumam netika, jo vienmēr sadalījās divās apmēram vienādās daļās. Tāpēc Gunvaldis noslēdzot sacīja:

— Neesam jau'nu tādi tukšinieki, kam nekā nav un kas nevarētu šo to sadabūt. Katram kaut kas pieglabāts, katrs no mums var dot pretī devējam. Taču tikpat nešaubīgi tas, ka tomēr kaut kas jādara, lai mums būtu vairāk dzelzs. Apsolu jums savu padomu. Un likšu to lietā.

Kad vīri sāka izklīst, Gunvaldis paaicināja Dzinti palikt. Aizejošajiem uzsauca, lai, pamanot Atiņu, pavēsta tam, ka Gunvaldis gaida viņu.

Gunvaldim un Dzintim — katram kuploja sava saime, zaļoja savi tīrumi, vairojās un auga lopi, bišukoki daudzo- jās. Gunvaldis dzīvo pilī, Dzintis priekšpils sētā. Taču viņus vienoja kaut kas īpaši tuvs un nesaraujams, kam aizsākums patēva gādībā un padēla saprotošajā atsaucībā un ko vēlāk nostiprināja kopīgās gaitas virsaiša kara- draudzē. Pēc Nameja nāves viens otrs Tērvetes labietis gribēja uzņemties novada vecākā godu un izlemšanu, taču gan karadraudze, gan ari vēl citi balsoja par Gunvaldi kā novada pasargātāju un karaceļa vedēju: viņam piemita vira drosme un gaišs prāts, un viņš nebija vairs tukšinieks — gan saime kuploja, gan klēts glabaja labumu!

Dzintis kļuva par Gunvalža karadraudzes tuvāko, un varēja noprast, ka patēvs savu padēlu gatavo turpmākajam, ja pašam būs jāaiziet veļu valstība; Gunvaldis par visu un vienmēr apspriedās ar Dzinti, aicināja allaž būt klāt, un ari tagad viņi abi sagaidīja Atiņu.

Atiņš bija manami izmainījies. Kurš viņu nebūtu ilgāku laiku redzējis — nepazītu. Glīti apģērbies, tīrs, sārtu seju, ne vēsts no klostera celles bāluma un smirdoņas, no kalpiskas padevības sejā un runā. Tērvetnieki labestīgi pamēļoja, ka Atiņa atspirgšana sākusies tūliņ pēc precībām — jaunā sieva no Līču puses atmodinājusi viņu kā saule lāci no ziemas ilgguļas, un sava taisnība te laikam bija, bet pamatu pamatos tomēr likts Atiņa izlēmums kļūt par tērvetnieku, atgriezties mātes zemē, saraut saites ar ticībniekiem, nolīdzināt savu parādu Fromholdam ar zobenu, parādu, kuru pats Atiņš ne ņēmis bija, ne tērējis, bet kurš tam tika uzkrauts ar viltnieka un krāpuļa tēva ziņu un gādību.

Atiņš tagad jutās brīvs vīrs, un brīvestība, izrādās, patiesi dara brīnumus ar katru. Tā teikt, kas maisā smacis, tas vislabāk zina gaisa vērti. Kas ūdenī slicis, tas saprot krasta jaukumu. Kas važai piekalts, tas izjūt brīva soļa jaukumu. Lūk, kāpēc Atiņš smaidīja, pārstāja klumbāt pussakņubis, zemē skatīdamies, rosījās spirgts un možs un pat atcerēties negribēja klosterī aizbadināto un samocīto bērnību, kalpību priesterim Zālamanam ar visām viņa ļaunībām un neķītrībām, alkatīgajam tirgonim Arnoldam. . . Sākumis gan viņu vēl biedēja tāda kā nedrošība, pabīlis, ka varbūt tomēr sekos rūgta atmaksa, bet tieši Gunvaldis, kā noprazdams kristietības pametēja šaubas, palīdzēja tikt nemieram pāri.

—   Atmaksa? … — Gunvaldis toreiz bija sacījis. — Kāda tev vairs atmaksa! Tu nolīdzināji tikai savu parādu! Tagad dzīvo kā visi tērvetnieki un iegaumē — putni gan uzlido līdz mākoņiem, bet tālāk, debesīs, atrodas vienīgi saule, nevis kāda tur paradīze, tā nav tur un nevar būt. Kur mēs nokļūstam? Pazemē! Pazemē mūs gaida mūsu veļi, mūsu mīļie velīši, un, tici man, tur dzīve ir daudz jaukaka nekā uz zemes, ja tev aizgūtnēm jāpretojas svešajam.

—   Bet elle? . . .— Atiņš bija toreiz ieminējies.

—       Krusta pielūdzēju māņi. Elli viņi sludina un ar elli biedē, taču elle ir viņu šīszemes dzīve. Mošķi visīstākie! Jo skaidrums šalko ozolā, no kura nolaužam pazarīti Ziedu dienā, skaidrums avotā, no kura izslāpuši padzera- mies, smilgas stiebrā, kuru noplūcam. Visā dzīvā radībiņā mīt skaidrums. Bet ko šie dievložņas grib mums iemācīt? Vispirms viltniecību! Tad aklu padevību! Ērmošanos! Kas tas par dievu, kam jānodarbojas ar draudēšanu un blēdībām?

īsta vīra cirtiens Atiņam tomēr nepadevās. Ar to bija gan viņam, gan citiem jāsamierinās, jo tā jau ir — kas nav zēnībā priedē kāpis, tam arī vēlāk galotnē neuzlist. Kas nav no mazotnes ar zobenu gulējis, tam divasmenis nekad nekļūs tikpat mīļš kā sieviņa un tikpat nepieciešams ka maize vēderam un ziemas spelgoņā cepure.

Kad ienākušais Atiņš apsēdās, Gunvaldis tieši novai- cāja:

—   Tu zini, par ko šodien spriedām?

—  Ja jau kalēji nepūš plēšas, necilā āmurus un pamet smēdes. . .

—   Mēs sakām — kalves, tu saki — smēdes, mēs — veseri, tu — āmurs.

—   Tā Rīgā vairāk dzird.

—   Rīga, Rīga… —Gunvaldis panicīgi novilka.— Tātad zināms tev — dzelzs! Dzelzs! Kur, Atiņ, ņemt dzelzi? Labu zobena dzelzi!

Toreiz, baznīcā dzirdot allaž nolasām no kanceles bargo noliegumu, tāpat tirgoņa Arnolda papukošanos par vērienīgākas tirdzniecības kavēšanu, Atiņš nevarēja iedomāties, kāda spēcība tomēr tādiem pāvesta liegumiem. Viņš vai no galvas zināja šo pāvesta Inocenta IV bullu, kuru Svētais Krēsls parakstījis, atrazdamies tik tālu no šejienes, un tik sen[5], bet kura joprojām bija cieši un nepārkāpjami ievērojama, un, piedraudot pārkāpējiem ar ekskomunikāciju, pāvesta rīkojums atļāva uzbrukt un atņemt visas preces tam, kas mēģina tirgoties ar elkdievībā grimušajiem. Tādus tirdziniekus pat drīkstēja nodurt. Tirgotājs Arnolds, kas reiz bija atkuģojis ar prāvu kravu uz Rīgu, bet rīdzinieki negribēja maksāt prasīto, skaļi sūrojās, cik labi būtu pa Lielupi uzbraukt uz augšu, tur viņa atvesto vai kampšus pakamptu. Tikai nedrīkstēja to darīt, jo šaubu nebija, ka par tirgošanos aši vien uzzinātu Rīgas virsbīskaps un sekas būtu visbēdīgākās. Ja ne savādāk, kāds no tirgoņa palīgiem grēksūdzē vientiesībā izpļāpātos.

—   Kur meklēt labo zobena dzelzi?

Ja, Atiņš zināja, kur tā rodama krājumu krājumos. Aiz jūras! Visbijā! Lielajā tirgū Brigē, kur rosība katru dienu, ziema vai vasara, rudens vai pavasaris, un kur slēdza darījumus par veselām kuģu un kuģu desmitu kravām. Tirgotājs Arnolds labprāt atvestu. Tāpēc, atbildot Gun- valža vaicājumam, Aliņš sacīja:

—   Rīgā! Rīgā ņem dzelzi, cik vari panest vai aizvest.

Gunvaldis, kā lāgā nesadzirdējis, ievilka pierē rievas

un cieši ielūkojās otra sejā.

—   Tu iesaki sirojumu?

—   Nē.

—   Pirkumu?

—  Slepenu, protams. Atklāti mums nepārdos. Jāpamēģina tomēr slepus vienoties. . .

Tieši to Gunvaldis bija iedomājis: piedabūt kādu rīdzinieku dzelzs slepeniem ceļiem. Bet — kā to izdarīt, un, galvenais, kas to pieprastu izdarīt? Kam uzticēt Rigas gājumu? Kas pratīs sameklēt vajadzīgos?

—   Slepus vienoties. . . — Gunvaldis atkārtoja. — Kur krusts, tur slepenība. Kur slepenība, tur nekrietnība.

—   Bultu un šķēpu uzgaļiem nepieciešams tikai ciets asums, ne tavi iebildumi.

—   Rīgā jūtos kā bez rokām,— Gunvaldis atzinās.

—   Pareizi. Ne tev zināt, ne atrast.

—   Kam tad?

—   Tam, kas Rīgu pazīst.

Arī šos vārdus Gunvaldis gaidīja, jo pats neiedrošinājās Atiņu pamudināt; tērvetnieks zināja, cik ļauni un nežēlīgi kristīgie izrīkojas ar tiem, kas nomazgājuši krusta zīmi un svētītā ūdens apslacījumu: atkritējus sacērt gabalu gabalos, sadedzina un pelnus izkaisa vējos, un dzirdēts stāstām vēl briesmeklīgākas mocības, kādas zemgaļi nav pazinuši un negrib pazīt. Tīšuprāt sūtīt Atiņu tik bīstamā gaitā Gunvaldis nevēlējās, Zignes dēls bija jauki iedzīvojies tērvetniekos, paņēmis sievu, uzslējis namiņu, iekopis dārzu, prata daudzus un dažādus darbus, un katrs labprāt ar viņu patērzēja, jo Atiņš ne mazumu redzējis un piedzīvojis,un pieprata pat īsti zinīgu rīcību: rau, tā pati prasma mežābelēm pieaudzēt- jaunus zarus, kuros āboli būšot lieli un saldeni, tos labprāt ēdīšot jauns un vecs.

—   Divas reizes esmu bijis Rīgā, bet to gan neapgalvošu, ka pazīstu aiz tās mūriem aizslēpto, — Gunvaldis sacīja.

—   Biju izlēmis — tur vairs kāju nespert. . . Bet ja nu bez manis neiztikt. . . — Atiņš nopūtās, un satumsums bija viņa balsī un acīs.

—   Saprotu, saprotu. . . Ja tevi kāds uzzīmē. . . Zemes parādu godam šiem aizmaksāji, bet viņi var bilst par kristīgo dieva piesmējumu,— Gunvaldis skaļi pateica par Atiņam draudošajām briesmām.

—   Atzīšos godīgi — patīkami nav. Bet. . . kas cits izdarīs?

—   Par tevi nevaru nevienu sliktu vārdu sacīt,— Gunvaldis turpināja. — Taču zobena vīrs tu tomēr neesi. Katrs daudzmaz jendzīgāks Rīgas karakalps piebeigs tevi.

—  Tiesa kas tiesa. Ar zobenu un vairogu jūtos kā pliks nātrās. Ne tā, ne šitā.

—   Kāpēc Atiņam vienam būtu pa Rīgu jākulstās?— Dzintis pēkšņi ievaicājās. — Lai ņem mani pavadoņos. Nudien katru, kam ieniezēsies mēle kaut ko iztincināt, es paskubināšu uz paradīzi. Lai skrien, ha, ha!

Gunvaldis pasmaidīja. Ar Dzinti katrs labprāt turas kopā, viņam gauži pamatīgs tvēriens, pat dzelzīs ietērpies bruņnesis, izbaudījis Dzinša karavāles belzienu vai veik- līgu zobena dūrienu, nogūla uz necelšanos. Vēl tagad zemgali daudzina, kā viņš nogāza no zirga un saņēma gūstā pašu Ordeņa maršalu Gerhardu no Kacenellenbo- genas.

—   Atiņ! Ņemsi Dzinti līdzi?

—   Ejam!

—   Gan ar vienu noteikumu: atpakaļ jums jāpārnāk abiem!— Gunvaldis brīdināja.

—   Pārnāksim!

—   Bet varbūt labāk pulciņā? Ko nespēj viens, to iespēj divi, ko neiespēj divi, tur trim pa plecam. . .

—   Drošāk jau justos jums blaku,— Atiņš atzinās.

—   Labi. Padomāsim, kā Rīgas dzelzij piekļūt.

Pelēkā debess virs Tērvetes sāka viegli pārslot. Sniega zvaigznītes lēni, kā kritiena bīstoties, lidinājās lejup kā debess actiņas, vēl un vēl, līdz, gaismai svīstot, kailsalā

sastindzinātā zeme ietinās baltā seģenē. Tumšās ēnas pablāva, pat aizdurvē iegaišojās, un, kad Dzintis izgāja laukā, pārsteigumā viņam izspruka:

—   Ē — ēēē!. . . Sniegamāte čaklojusi!

Paspēris dažus soļus, viņš apstājās, aplūkoja savu pēdu ieminas, pēc tam pārlaida skatienu pilij.

—        Hmjā. . . Šoziem veci ļaudis mirs, — viņš klusi nosacīja, atcerēdamies reiz Pūcenes teikto: pirmais sniegs naktī esot vecu ļaužu nāves vēsts.

Svētkalna priedēs skaļi un uztraukti saķērcās vārnas, solot bargu ziemu. Arī to viņš bija dzirdējis no sirmgalvjiem.

Bet kādas ceļazīmes pamanāmas? Jā, Akute nevērpa. Grib, lai Dzintis drīzāk atgriežas. Jājums gan būs patāls. Kad viņi izlēma doties uz Rīgu, nosprieda, ka jājāj apceļš — gar Mežotni līdz sēļu pusei un tikai tad pāri Daugavai, gar viņkrastu atkal lejup. Gan piesardzības labad, gan tāpēc, lai vecaiņi varētu ierādīt takas un taciņas jaunākajiem, palūkotu citpuses svešumu.

Pagrābājis sniegu, Dzintis saspieda pikucī un, atgriezies namā, meta pret klonu, ka balts vien nošķīda, iesaukdamies:

—   Blusa lēca, blusa bēga!

Akute bija notupusies pie pavarda. Redzēdama Dzinša izdarību, smaidot pavaicāja:

—   Daudz tev to blusu?

—        Nu nevienas! Pūcenes un Mētrītes sagrieztās kalmju saknes aizbiedējušas vispēdējo.

—   Sildās citur.

—       Vaukšķiti arī tu vairs nelaid pie pavarda diedelēt. Kur lai blusiņa patveras?

Un viņš apskāva Akūti, nomutēja.

—   Gaidi!

Vai nav gaidīts un vēl nebūs jāgaida? Tāds taču sievu liktenis. . .

Drasētāju pulciņš neliels, tikai pārdesmit vīri, toties lasīt izlasīti, un ari kumeļi visnaskākie un izturīgākie, lai var lēkšot un vairīties, ja svešpusē tiks pamanīti un sāks pakaļdzīšanos. Gunvaldis tūliņ bija nobrīdinājis: nekāda sirošana, jāsim klusi un slēpu, iejuksim citu Rīgas cie- meņu pulciņos.

—        Vai zirgiem barības pietiks? — pabažījās viens no jātniekiem.

—   Četrās ragūs iekrauta.

—   Ar tām ragūm, ar tām ragūm. . . — kāds neapmierināti norūca.

—   Kavēlclīgāk būs, bet . . . vasku un medu ari vedīsim. Varbūt tūliņās izdosies samainīt.

Zirgi sprausloja cits pēc cita. Tā bija laba ceļavēsts, un viri izjāja moži un runīgi, mājinieku silto skatienu pavadīti. Pirmais sniegs, kurā saglabāsies sliece, jātniekus nebiedēja, gan vēl snigs, putinās un varbūt kusīs, lai gan kniebīgs sals būtu vislabākais pavadonis, Jautu jāšus pārkļūt upēm. Pa pirmo ragavu ceļu no stūru stūriem tāpat rosīsies braucēji uz Rīgu, vedīs vedamo, un zemgaļiem tādējādi būs vieglāk iejukt kopējā barā, nepievēršot lieku uzmanību.

Atiņš jāja starp Gunvaldi un Dzinti. Pirmajā, vēl paplānajā sniedziņā zirgu soļi ieguva tīkamu mīkstumu, jātnieki līgani zvāļojās, vienīgi Gunvalža melni spožā, iznesīgā straujule ķēve dažreiz savā nemierigumā sajauca rakstu soļus, un jātniekam vajadzēja nemieruli piegausi- nāt. Kā jau tālceļā, sarunas aizsākās lēni un risinājās nesteidzīgi. Vispirms Gunvaldis atcerējās savu pirmo pabijumu Rīgā kopā ar Miku un Radavieti, atcerējās arī, kā dzirdīti un kā ņurcīti, slēdzot ar mestru, virsbīskapu un Rīgas rāti mieru. Dzintis, kas Rīgu bija redzējis tikai no tālienes pāri Daugavai, it īpaši vēlējās uzzināt un iegaumēt rīdzinieku paražas, lai neuzkrītošāk izstaigātu un apskatītu biezo mūru ieskauto pilsētu, aplūkotu dievnamu brīnumaini augstās smailes un ieskatītos namu rindās. Līdzņemts bija prāvs daudzums vaska, to Atiņš pārdos, un Dzintis piepalīdzēs; vaska vedumi uz Rīgu bija vispierastākie, tos pirka neierobežoti, jo viņu namos, šajās baznīcās un klosteros svecēs nodedzināja rituli aiz rituļa. Lai tērvetnieku ievadītu Rīgas tirdzinieku zināšanās, Atiņš skaidroja par mēriem un mērīšanu, par labajiem un sliktajiem mēriem.

—   Vasku pārdosim lībiešu svarā, — Atiņš pamācīja. — Vietējie to sauc ari par lībiešu talentu, bet iebraucēji no aizjūras — par Rīgas podu. To lieto ari sāls, dzelzs, vara, alvas, apiņu, kaņepāju, linu, sudraba un pat zelta daudzuma zināšanai. Vienu Rīgas podu atsver divi desmiti mārciņu. Vēl atceries, ka vaska svaru Novgorodas un Pliskavas un citi krievu zemju, tāpat no Lībekas sabrauku- šie tirgoņi var mērīt kapās, ko sauc arī par vaska pudu. Būs ari tādi, kuri vasku pirks bezmēnos, kas pēc svara līdzinās divām grivnām un vēl pusei grivnas. Lielus naujumus vaska sver četvcrlēs. Novgorodas četras vaska četvertes līdzinās četrām Rīgas vaska birkavām un sešām mārciņām. . .

—   Ak tavu jucekli!— Dzintis nosūrojās.

—   Nepiemirsti vēl vaska tūkstoti,— turpināja Aliņš.

—   Thusendt vachs vai duzende,— ierunājās Gunvaldis.

—   Trāpīji! Tu, dzirdu, šo to diezgan veicīgi pieproti rīdzinieku mēlē,— Atiņš neslēpa atzinību.

—   Bija man reiz labs pamācītājs, tālajā Romā pat pabijis.

—   Nu, nu! Ari es esmu izkulstījies pa malu malām, bet līdz Romai gan ne.

—   Cik tas duzende smags?— Dzintis pārtrauca Atiņu, lai atgrieztu sarunu atpakaļ.

—   Divi birkavi. Tieši divi birkavi.

—   Kādi birkavi? — Dzintis kaut ko nesaprata. — Pats pirmīt ieminējies par. . .

—   Trāpīji! Rīgas birkavs ir par astoņām mārciņām smagāks par Rēveles birkavu un par desmit mārciņām vieglāks par Vīlandes birkavu, savukārt Pērnavas birkavs. . .

—   Ak tavu sumpurņa jaucienu! — Dzintis nenocietās neiesaucies. — Samurdzina godīga cilvēka prātu, lai tu īsti un skaidri nekā nezinātu.

—   Neesmu vēl beidzis, — Atiņš smaidot pabiedēja. — Pats prāvākais svars ir lāsts. Viens ducis birkavu — lūk, tas ir Rīgas lāsts. Var patrāpīties arī tāds vaska pircējs, kas runās par centneriem, bet vēl daži gribēs mūsu labumu vērtēt akmeņos. Ar akmeņiem jābūt divtik piesardzīgiem, te tūliņ jānovaicā, kādu akmeni pircējs lietos — smago vai vieglo, vilnai vai liniem pretī likto, turklāt jāzina, no kurienes pats pircējs ieradies vai kurp pirkumu vedīs, jo akmens svars katrā vietā būs atšķirīgs. . .

Dzintis klausījās un grozīja galvu. Zemgaļos jau arī bija dažādi mēri — gan šķipsna, riekšava un sieks, gan arī pūrs. Vēl Dzintis zināja, ka zemgaļu pūrs ir par trešdaļu prāvāks par Rīgas pūru un trīs Rīgas pūri graudu piepilda vienu tīni, taču šī aplam raibā svaru dažādība rīdzinieku darījumos viņu gauži mulsināja, te krāpniecī- bai bija pavērti vaļā visi vārti.

—   Cik Rīgas birkavā podu? — Atiņš pavaicāja, pārbaudīdams, ko Dzintis atceras, ko ne.

—   Divdesmit, — šoreiz atbildēja Gunvaldis. — Toreiz, kad slēdzām Rīgā mieru, šo svaru viņi ierakstīja līgumā.

—   Latiņu mēlē sacītu — navale talentum, vāczemes valodā — scippunt vai šeppund, — Atiņš palepojās ar savām smalkajām Rīgas prasmēm.

—   Mjā. . . — Gunvaldis domīgi novilka un tad turpināja:— No malas raugoties, šķietas, visādi gudri ļaudis. Prot no akmeņiem varenus namus salikt, taisa kuģus un tālas zemes sameklē. Taču no kurienes šajos ieperinājusies tā apmātība ar vienu dievu un paradīzi debesīs, un kādu tur elli pazemē! Vistīrākā mošķība!

—   Tā nu īsti nebūs,— Atiņš taisījās iebilst.

—   Kad es tev saku — ticība šiem tikai vairogs, aiz kura grābt mūsu labumu, — Gunvaldi šo pārliecību bija rad'ūs gan sirmais gudrinieks Mudris, gan vectēvs dižo Nārvai*-, tis, un turpmāk paša pieredzētais tikai apstiprināja krusta nesēju kāri pēc vaska, labības, medus, gaļas, pēc visādiem labiem ēdamiem un citām vērtēm, saņemot tās nevis par padarīto, ar vīra drosmi iesiroto vai iemijot pret zemgaļiem nepieciešamo sāli, dzelzi, varu, alvu, bet gan par plikiem solījumiem, par tukšīgiem vārdiem, par glupiem aiznāves vilinājumiem, kad ļaudis tikšot šķiroti baltajai paradīzei ar eņģelīšiem apkārt un melnajai, briesmīgajai ellei ar velniem un ugunspiķa mocībām. Blēņas! Šīszemes dzīve ir tik, cik tu jūti un elpo, cik tu nedari pāri sev un savējiem, kā tu ej savu tēvutēvu iestaigāto gaitu, nelauz kokam zaru, ja tev to nevajag, nesper ar kāju smilgai, ja vari paiet garām, un nepiemirsti: dzīvs ir viss, sākot ar putnu makoņa ēnā un beidzot ar akmeni plēsuma malā. Un tava gaita zem šīs saules ir tikai neliels laika sprīdis gājumā, ko tālāk iesi veļos kopā ar sen aizgājušajiem un ari ar tiem, kas vēl aizies. Vienkāršībai un skaidrībai jābūt cilvēkā un ap cilvēku, un tad viņš dzīvos apmierināts ar sevi un apkārtējiem, nemocīsies mūžīgos pašpārmetumos un pašmocībās, nepārtrauktās viltniecībās, kā tas bija vērojams, kad Tērvetē iemita ticībnieki.

Atiņš tomēr lāgā negribēja Gunvaldim piekrist.

—   Protams, mantkārība gan krustnešus ar zobenu, gan mūkus ar vārdiem un slepeniem darbiem dzen mākties virsū tiem, kuri nevēlas atdot baznīcai desmito tiesu no zemes ievāktā un lopiem izaudzētā. Starp viņiem nudien esmu sastapis tādus, kas netic ne dievam, ne velnam un nemaz to pārāk neslēpj, bet turpat līdzās sastopami ari tie, kam krusts guļ sirdī un dieva vārds ir dārgāks par mātes piemiņu un tēva novēlējumiem.

—  Bet tu? Joprojām tici tādam kristīgo dievam?— Dzintis noprasīja tieši, bez aplinkiem.

Atiņš tūliņ neatbildēja. Viežams, cik negribēts viņam šis vaicājums.

—   Pielūgt, kā jūs pielūdzat ozolus vai akmeņu krāvumus, svētbirzē izzīlēt rītdienu. . . Nē, arī tas vairs nav man. Nedusmojiet, bet arī te jaušami kaut kādi māņi. Tāpat kā ar šo ļauno, atriebības pilno dievu debesīs un viņa dēlu Kristu. . . Nē, arī tie man vairs nav vajadzīgi. Es gribētu būt brīvs gan no tā, gan no šitā. Pilnīgi brivs!

Tagad zemgaļiem bija kārta paklusēt.

—  Tu, Atiņ, laid savu arklu pa robežežu, — beidzot Gunvaldis. ierunājās, — bet uz tās taisni noturēt grūti, lemesis paraujas te pa labi, te pa kreisi.

—   Tā ir,— Dzintis pievienojās.— Ja tu artu pa mūsu daļu, tevī rastos vīra drosme. Jo kur tā rodas? Vai tikai no spēka, izveicības un laba zobena? Nē, vispirms no nešaubīgas pārliecības — vienīgi savu augumu atstāj tepat, taču pats aizej zemgarē un atkal dzīvo savējo vidū. Tur tu atkal parunāsies gan ar savu māti, kuras dzīvi tie uzmakteņi tā sapostīja, un arī ar savu tēvu, kas ar krustu uz krūtīm ložņājis blēdnieka takas. Redzi, kā, Atiņ! Ja tu zinātu, kā mēs zinām, kurp mūsu tālākā gaita vedīs, tad tu. . . Tiksimies atkal ar savējiem īsteniekiem!. . . Saki — kas var būt jaukāk?

Šādas sarunas dažkārt ieilga. Kas abiem zemgaļiem neradīja ne mazāko šaubu, tas Atiņam lika sastomīties, viņš studzinājās ar piekrītošu jā vai noliedzošu nē, un viežams, ka mūku iegalvojumi zēnībā, miklajās cellēs pieredzētais tomēr iegūlis Atiņā kā vairs īsti nenometams, aizmirstams, lai gan gribējās nomest un aizmirst.

—   Lūk, lūk, tāpēc jau šie pieprasa ķīlniekos puisēnus, lai sagandētu pa savam, — Gunvaldis sapīcis izmeta.

—   No bērna kajas iemaņa ticības murdā, — Dzintis pieicrita.

—   Zemgaļi drīzumis vien apjauta viņu viltniecību. Viesturs no sākta gala deva zēnuļus ķīlai, vēlāk vairs ne. Pēc zintnieka Mudra atgriešanās, pēc viņa skaidrojumiem par krusta nesējiem mums nu jau izsenis viss skaidrs,— Gunvaldis sacīja.

—   Labāk aiziet veļos, ne kalpībā paltrakainajiem,— Dzintis kā skaldīt noskaldīja.

Pie Īslīces pārnakšņojuši, ceļa otrajā dienā, jaunajam ledum zem jaunā sniega klakšķot un brikšķot, viņi nesaslapuši pārkļuva pāri Lielupei, un Mežotne palika aiz viņiem. Kādreiz rosmes pārpilnais un turīgais apvidus tagad vairs nebija apļaužots kā senāk, vieda tikai pa kādai sētai, pa pusaizaugušam tīrumam. Gunvaldis labi atcerējās mežotnieku lepnumu, arī vectēva, dižo Nārvaiša, stāstus, kā te izskatījies Viestura valdīšanas gados. Tagad. . . Spēcīgi vīri un zirgi ātri var uzplēst tīrumu, uzsliet namu, bet nav jāaprit ari gadu gadiem, lai padarītais atkal pārvērstos nekad nedarītā. . .

—   Pirksta platumu atmēra ar četriem miežu graudiem,— Atiņš atkal bija atsācis stāstīt par Rīgas mēriem, par garuma mērīšanu ar rīksti, kam jābūt sešpadsmit pēdu garai, un par gabalu skaitīšanu desmitos un dučos, kad, izjājot no kāda līkuma, viņi priekšā pamanīja jātnieku burzu.

Pietuvojušies sauciena attālumā, arī zemgaļi apstājās, un Gunvaldis pilnā skaļumā pavaicāja:

—   Kurp jādami?

Tuvākais no svešajiem jātniekiem savukārt atkliedza tāpat:

—   Kurp jūs?!

Gunvaldis negribēja paskaidrot, bet nebija jēgas ari slēpt ceļamērķi, tāpēc pavaicāja:

—  Vai neredzat mūsu degunus uz daudzināto Rīgu pavērstus?

No apģērba un bruņojuma nekādi nevarēja pasacīt, kas jātnieki varētu būt, tepat vietējie vai tālnovadu, varbūt rīdzinieki, kas jādelē apkārt, meklēdami tirdzniecību, bet varbūt sirenieki, kuri alko tikt pie guvuma. Runātājs gan laikam bija no šīspuses, vismaz pēc valodas spriežot. Mīņājās apmēram kādi piecpadsmit kumeļi, bet, kas zina, vai vēl kuplāks skaits nav aizslēpies tālāk, un tāpēc Gunvaldis pavēlēja Dzintim:

—   Pūt aurē!

Gunvaldis apdomīgi bija sadalījis savējos divās daļās, pa priekšu jāja pirmais desmits ar divām ragūm, apmēram taures pūtienā sekoja otrais desmits ar pārējām divām, tāpēc tie, kas būtu sadomājuši uzbrukt, tik lēti vis nevarēja izzināt, cik kopus te jāj un cik vēi tālāk un vai no kārotā guvuma paši nepārvērtīsies guvumā, nepaliks guļam lapsām un vārnām par barību. Dzintis izvilka no seglu kuļķenes savu apses auri, pielika pie lūpām, un mežu pāršķēla garš, divkārtējs tū-tūūū. . .

Svešais jātnieks nokliedza:

—   Ko tauraģe kā vilku medības?

—   Kas jūs, bemburus, lai zina, kāda uts aiz krekla jums aizlīduši.

—   Mute tev varena. Kā kalēja plēšas.

—   Varbūt mīļāk vēlies ar zobentiņu pabakstīties. Jāj šurpmāk! Sāksim divatā! — un Gunvaldis, izvilcis zobenu, pajāja pārdesmit soļus tuvāk.

Aicinātais neatbildēja.

—   Ko sebinies? Gaidi mātes padomu? — Gunvaldis sāka irgot.

Svešie savā starpā klusi apspriedās.

No tālienes vijīgi un vai ar tādu kā iepriecinājumu atsaucās Dzinša taurējumam cita aure, pavēstot — steidzamies, steidzamies!. . .

Redzēdams balmutīgo ar savu baru saminstāmies un studzināmies ceļa vidū kā nomaldījušos, Gunvaldis izlēma, ka liels spēks aiz šiem ceļa preiļiem, aiz šiem ceļinieku grābstoņām nevar būt un ka, visticamāk, te sastājis viss viņu skaits. Tāpēc, kad vēl pēc neilga joņa tālumā iedima zirgu lēkšojums, Gunvaldis, neļaudams nelūgtajam baram vairs attapt,rāva savu melno ķēvi uz priekšu, un aiz viņa kā vienas rokas vadīts metās Dzintis un pārējie, vienīgi Atiņš palēnām sekoja, pametot skatienus te uz priekšu, te atpakaļ.

Mežā nogranda zemgaļu kaujas saucieni.

—   Ē-ēēēēūuū!. . .

Un notika Gunvalža jaustais: viegla guvuma kārotāji metās bēgt, paglāba viņus vienīgi tērvetnieku gausums, jo bēgļus panākt viņi nemaz nevēlējās, tikai aiztriekt patālāk un tā, lai vairs netraucē.

—   Pavei nu! — Gunvaldis nošūpoja galvu, kad viņa karadraudze sarikšoja vienkopus atpūtai.— Tiklīdz maķenīt uzsalis un sāk uz Rīgu labumus vest, tā takas pilnas smaidzītāju. Kaut jupis šitos dergļus parautu!

Vīri ilgi šķendējās un piktojās, savpusē tērvetnieki tādas' nekrietnības nepieļāva: ja uzklīda kādi viegla guvuma tīkotāji, tā pils karadraudze steidzās vajāt, lai novads būtu tīrs un mierīgs, tāpat žemaiši uzmanīja savas zemes, vienīgi dižs širu karaspēks spēja tās pārstaigāt. Turpretī sēļu pusē, tāpat ap Rīgu un Aizdaugavā allaž vajadzēja piesargāties, jo te klaiņoja visvisādi, tā vien glūnot otra vedumu pakampšanai.

—   Kā vārpata nekoptā sakņu dobē, tā Rīgā un ap to saviešas aizvien vairāk, kas negrib ne sēt, ne pļaut, tikai vēderus piebāzt ar mīkstu gaļu,-^- gremžas kāds no tērvet- niekiem.

— Ne tādi izrlmas vien tur grozās,— atsaucās Atiņš, padzirdis Rīgas vārdu.— Tur blēdīšanās dažam labam kļuvis amats. Par spīti ruļļos ierakstītam un baznīcās un tirgus laukumā allaž nolasītam, ko un kā drīkst un ko un kā nedrīkst. Laikus nepaskatīsies un — medus mucā atradīsi akmeni, vaskam piemānītus taukus klāt.

Tā pārspriežot nule notikušo un par senāk saklausīto, viens no braucējiem izcēla no ragūm paprāvu māla podu ar biezām sienam un pienesa klatak, kur citi jau bija salauzuši un sametuši kaudzē kaltušus egļu zarus. Paklājis sabirušu sausu skuju kārtu, pāri tai krustām šķērsām salicis sīku smalciti, virsū uzbēra no poda pelnus ar tajā ieslēptajām karstajām oglēm. Viegli papūšot, pelni aizvirpuļoja sāņus, bērza ogles iegailējās košā sarkanumā, un pietika uzmest sauju labi izžāvētas poses, lai tūliņ pēc stīdzīga dūmu mākonīša izšautos sīka, asa liesmiņa. Vel mazliet, un uguns saka vēdīt tīkamu siltumu, ceļinieki, sasēduši apkārt, ķērās pie savām maizes tarbām.

Ēdot nolēma, ka šodien nesteigsies tālāk, sagaidīs vēl citus Rīgā braucējus, lai ne vien apvienotos lielākā pulkā, bet nemanāmāk iejuktu ļaužu dažādībā un nepievērstu sev vien uzmanību — no kurienes un kas viņi.

Nodoms izdevās. Nākamajā dienā viņi sastapās ar sēļu pulciņu, kas arī veda uz Rīgu maiņai vasku, medu un pārdesmit izķidātas cūkas, un sēļi, satikuši zemgaļus, nopriecājās par ceļabiedriem, jo viņi jau izsenis dzīvoja baiļu pilni, glābdamies vienīgi ar kāju naskumu dziļajos mežos. Sēļi gauži sūrojās par savām nedienām, un tērvetnieki atbildēja tāpat, noslēpdami gan, ka viņu vidū viens no Tērvetes karadraudzes vecākajiem — Gunvaldis, tikai teikdami, ka taisneeļu uz Rīgu nevarot jāt, jo Jelgavas pilī iemitušie Ordeņa nekrietneļi apkaujot katru zemgali, ko tiem izdodoties notvert, un novelkot pat kreklu no muguras. Tāpēc viņi liecot apkārtceļu, lai drošāk nogādātu savu labumu līdz tirgum un sūra darba sviedri nekristu ne par šo, ne par to negaušu vēderos.

Daugavas labajā krastā ceļa rosība manāmi pieauga, kļuva vai nepārtraukta kā upes straume — brauca un jāja pretī vienā laidā tirdzinieki, zemesļaudis, daždažādi, bet, apstājoties atpūtai, tūliņ tuvojās no aizmugures citi tādi paši Rīgas gribētāji. Otrajā dienā viena pretimbraucošo ragavu virtene patrāpījās vai brīnumaini gara, Dzin- tis izskaitīja līdz pieciem desmitiem, līdz skaitījums sajuka, jo viens no ragavu pavadoņu pulciņa uzprātoja pamēļot, un Atiņš labprāt patērgāja pretī. Izrādījās, šo rīdzinieku ceļš virzās uz Polocku — viņi ved sāli, dzelzi, siļķes, dārgos Flandrijas audumus, vīnu, kuru dēvēja par malvāzieti, un tādas zemgaļiem mazdzirdētas un vēl mazāk lietotas, garšai domātas piebiras kā safrānu, ingveru, piparus, krustnagliņas, rozīnes un sazin vēl ko un ka visvairāk preču pieder brāļiem Bīveriem un Svēderam no Minsteres. Vēl zemgaļiem šis pļāpa ieteica griezties tieši pie šiem rīdziniekiem un neielaisties ar šādiem tādiem nezināmiem zellīšiem, kas varot būt Zeiderzejas[6]tirgoņu sūtīti blēdnieki, Rīgā valdot stingrs likums, kas aizliedz nerīgas tirgoņiem atvesto preci tieši pārdot; likumam nepaklausīgajiem atņemot preces, pārdevēju iekaustot un padzenot to no Rīgas, bet svešzemniekiem uzliekot soda maksu un aizliegumu ar savu kuģi turpmāk piestāt Rīdziņas ostā.

Zemgaļiem tas viss nebija gluži nedzirdēts jaunums, tomēr piesardzībai jābūt vēl lielākai. Apspriežoties ar Gunvaldi un Dzinti, Atiņš klāstīja, ka no sava bijušā kunga tam divkārt jābaidās, jo tas var likt sasiet un aizvest pie mūkiem, kas par Atiņu aizmaksājuši parādu. Tāpat Arnolds, būdams citzemes tirgotājs, nedrīkst arī ņemt tieši no tērvetniekiem vasku un medu, dodot pretī dzelzi, Arnolds ari par to varot pamelst Rīgas rātes kungiem, kuri tūliņ būs klāt ar bruņotu sargu baru un ātrāķ neatvērs Rīgas vārtus, kamēr nebūs visus notvarstī- juši. Savukart griezties pie kāda sveša ir tikpat bīstami, jo tirgotāji ne vien nīstas ar ordeņbrāļiem, bet labprāt mēģina ietikt brāļos paši, lai tad tirgotos uz nebēdu, un tāpēc ievēros Ordeņa vēlējumu kavēt tirdzniecību ar zemgaļiem. Ne šā, ne tā, un tērvetnieku Rīgas gaitas aino jās neziņas un negaidītības pilnas.

Kad Gunvaldis nākamās dienas pievakarē ieraudzīja Rīgas baznīcu kumpās muguras un drūmo sargātāju mūri visapkārt, viņā sagula spiedīgs nelabums — kā toreiz, kad, līgumu slēdzot, viņus dzirdīja ar saldo dienvidzemju suslu un uzspieda padevību. Viņam aplam nepatika akmeņu sakrāvums Daugavas krastā, itin kā tie būtu salikti viņam uz krūtīm un nejautu brīvu elpu. No tiem viedās manekliba un svešādība, un tāpēc viss šķita jo biednāks

Dzintis saspringa kā uzvilkta stopa dzinsle. Un kā gan ne! Viņi taču līda gluži kā pliki pie lapseņu midzeņa — kā pie nāvcirsnes indes zoba, un tu nezini, kad tevi tas var iecirsties.

VIII

Iekārtošanos uzņēmās Atiņš, un viņam tas izdevās veik- līgi. Viņi jāja garām šur un tur izklaidus vai bariņā saceltām ēkām, jāja gandrīz līdz pašai Rīgai, tur, pils-sē- tas priekšā, soļus trīsdesmit pirms Rīdziņas, rindojās cits pie cita nami, un Atiņš zināja, ka tieši tajos vislabāk sarunāt naktsmītni. Saspiestība te dažreiz aplam drūz- miga, iebraucēji uz salmu paklaida saguluši tik cieši kā no tālās Skanēs atvestajās mucās siļķes, dažs labs pagūla pat zem istabas vidū noliktā galda, ap kuru gandrīz ik vakarus spiedās kauliņu metēji, taču par drūzmu un troksni bija maza bēda, ja vien jumts virs galvas un siltumiņš ap sāniem, jo tie gara ceļa nācējam viskārotākie. Te pie pils-sētas vienmēr apgrozījās dažnedažādi, tāpēc Atiņš cereja caur kādu tirgotāja zelli vai bītnieku' aizsākt sarunu par dzelzi, pirms izlēma, kā un ar kuru mēģināt iemainīt vedumu un sarunāt turpmāko. Tā viņi nokļuva pie tik pinkaina tēvoņa, ka tam pat acis lāgā nevarēja saredzēt, toties augums tūliņ pamanāms, jo tas bija galvastiesu garāks par visgarāko, un šo diž- audzi vīru sauca par Kasparu, tāpēc varēja domāt viņu piedzimušu vai valdnieka ģimenē*, un tikai vēlāka nediena spēkoni nolikusi mitināties ārpus Rīgas mūriem.

—   Cik gulētāju būs?— Kaspars tūliņ noprasīja.

—   Astoņi,— Atiņš atbildēja.

—   Un cik zirgi pie nama?

—   Astoņi un četras ragavas.

—   Ko dosiet?

—   Žāvētu veprīša cinguli.

—   Pamaz jau soli. Labi. Nes šurp! Tas kakts ir jūsējais,— viņš pameta uz stūri pa kreisi no durvīm.

Ragus tērvetnieki piebrauca Rīdziņas pusē, izjūdza vilcējus, piesēja pie slieču galiem un nolika katram priekšā kuplu siena klēpi. Turpat ap ragūm jātnieki sarindoja savējos riksīšus. Atstājuši pie katras šļūcenes pa sardzi niekam, astoņi tērvetnieki devās pārnakšņot Kaspara namā.

Saimnieks, ieraudzījis ienākam Gunvaldi, Dzinti un pārējos un pamanijis viņu zobenus un āvas, kļuva tāds kā nemierīgs.

—       Ak tavu karapulku! Kur tad jūs tā apkrāvušies ar smagumiem, ja pie mums Rīgā kārtīgs zellis nedrīkst garāku asmens nazi nēsāt?! — viņš pētīja.— No tālienes esat, vai?

—       Mēs jau labprāt nāktu ciemos ar vistievāko stibiņu rokā, ja jums te ap Rīgu nebūtu jauks paradums mēģināt nomurdzīt katru, kam labākas bikses kājā un krekls mugurā,— šoreiz atbildēja Gunvaldis, izvairīdamies no jautājuma par tālieni.

—   Vai nu tik traki?!

Nevarēja saprast, ko Kaspara acis saredz, ko ne, tik ļoti pinkains viņš bija.

—        Vēl trakāk par traku. Bez zobentiņiem mēs vakar nogultu ceļmaliņā. Nebūtu tev nakšņotāju.

—   Tikai nesadomājiet te sākt zvetiņu!

—   Kāpēc lai mēs to darītu?

—   Brīdinu. Ja nu vienīgi ar dūrēm.

—   Kada mums vajadzība kauties?

—        Nesaki vis. Vēl nav satumsis vakars, bet līdz rītam pavisam tālu,— Kaspars noslēpumaini noņurdēja.

—       Tikai tu pats nesadomā nekrietnību, — Gunvaldis pabrīdināja ari 110 savas puses.— Gluži vai žēl būtu notrumpēt galvu, kas krietni augstāka par citām.

—        Es neko. Par mani esi drošs. Pie manis vari labu Rīgas alu nomēģināt.

—   Neciešu jūsu suslas,— Gunvaldis atsacīja.

—       Tava griba. Lai gan varu zvērēt pie savām pinkām, ka tavā pusē tik gardu padzērienu neprot raudzēt.

—       Atstāj savas pinkas citiem,— Gunvaldis jau sapīcis norūca.

—       Labi, labi, tikai tu lieki neuztraucies, ja man viesi reizumis patrāpās kauslīgāki.

—   Daudz tev viņu?

—       Atveru durvis katram, kam labpatīk pa tām ienākt, un ļauju palikt katram, ja vien viņš var atrast sev spraugu, kur iespraukties. Tā mana maizīte, un nemaz negribu zināt, kāda ir tavējā.

Tērvetnieki iekārtojās norādītajā kaktā. Un Kaspars nebija runājis tukšu. Līdz ar tumsiņu nams strauji pildījās, daži tūliņ laidās salmos garšļaukus, kā trīs naktis izmurdi- nati, un tūliņ aizmiga, citi savā starpā kaut ko bugurējās, pārsprieda.

Paša Kaspara īstenieki dzīvoja nama galā, kas atdalīts no priekšas ar cieši saguldītu kāršu sienu, un nama galā varēja ieiet gar pavardu. Pavards, Gunvaldis vēroja, bija izbūvēts krietni prasmīgāk nekā tērvetniekiem: sāni un augša blīvi un līdzeni aizziesta ar māliem, tas nesita atpakaļ dūmus, jo tie ieskrēja akmeņu mūrī un pa tajā atstāto caurumu izvējoja ārā. Pirmīt, sienot zirgu, Gunvaldis bija nobrīnījies par tievo dūmu irdzi, kas izvijās no nama augšas. Divi puikas cītīgi uzmanīja degošos skalus, rūpēdamies par gaismu. Kaspara sieva zem viena no skaliem pie pasliekšņa cītīgi šuva, veiklām kustībām rīkodamās ar adatu, un laiku pa laikam kaut ko uzsauca sev aiz muguras, laikam tur draiskojās sīkākie bērneļi.

īsi pirms Rīgas vārtu aizvēršanas, ko ievēstīja zvanu skaņas, Kaspara namā vai gāšus iegāzās bariņš puisiešu un strauji kā degdami sametās ap galdu, tur sēdošos nekaunīgi pastumdami sāņus, un visu laiku, itin kā kritušu zaķi pamanījušas žagatas, satraukti sažadzinājās savā valodā. Atiņš saprata viņu buldurēto, arī Gunvaldis ieklausījās vervelētājos, tikai pirmbrīd nekādi neapjēdza, kas šiem tur tik dedzīgi spriežams par kādiem tur parādiem un neparādiem; tērvetnieks uztvēra un saprata tikai dažus atsevišķus vārdus. Viens no atnācējiem izvilka no piedurknes paprāvu sveci, aizdedza pie pavarda un nolika to galda vidū, otram rokā parādījās iegarens kausiņš, kādus lieto baznīcā vīna vai tā saucamo Kristus asiņu dzeršanai, un trīs balti koka klucīši ar melniem punktiņiem sānos.

—   Metīs kauliņus,— Atiņš pačukstēja Gunvaldim.

—   Uz ko šie spēlē?— Gunvaldis apvaicājās.

—   Uz visu. Redzēsim, uz ko šie.

—   Kas viņi tādi būtu?— Gunvaldis pētīja.

—   Kalpo pie tirgotājiem. Vāczemes mēlē viņus sauc par — junge, diener, kopgcselle. . .

Spēlnieki nekādi nevarēja izkārtoties ap galdu, burzījās tā un šitā, viens gribēja sēdēt tur, otrs atkal citur, raustīja cits citu aiz piedurknēm, berzās un stumdījās. Beidzot

viens no viņiem piestāja pie galda gala un pastūma divus pa kreisi, bargi uzbrēcot:

—   Ains!. . . Dv ai!. .

Pēc tam ar pirkstu parādīja uz sevi:

Gunvaldis, padzirdis skaitīšanu, nosprieda, ka šis jen- dziņš nācis no Sembas vai Vārmes puses, ja jau prot tādu skaitīšanu.

Visi pieci bija ta iekaisuši, ka pat lāgā nepaskatījās uz apkārtējiem, acīmredzot spēlēšana šeit pie Kaspara viņiem ir ierasta būšana, un ari Kaspars nepavaicājis iznesa no sava atdalītā gala alus krūku un nolika blakus svecei, lai trokšņainajam piecniekam būtu ko lūpas apslapināt. Sasēdušies tie izgrābstīja no azotes ķešām pa vienam sudraba cirsnītim un ar skaļu knikšķi uzmeta uz galda, sabīdot čupiņā pie sveces.

Gunvaldi un Dzinti rīdzinieku dzīvestīgā izrīkošanās ieziņkāroja, un viņi piestāja cieši aiz galda galā sēdošā. Dzirdēts gan bija par kauliņu aizrautīgu mešanu Rīgā un vēl kādām tur spēlēm, reizēm viens otrs esot kupli guvis, turpretī cits palicis bez krekla un pat kalpībā ielikts, jo parāds nav brālis un tas tā vai citādi jāaizmaksā. Bet, kad nu pieci jendziņi tieši acu priekšā izdarījās un var skaidri pats acīm noskatīties tajās rīdzinieku dclverībās, tad — kā tu atturēsies nepavērojis!

Sākumis Gunvaldis nekā nesapratar iegareno kausiņu pirmais paņēma, no gala skatoties, galda malā, pa kreisi sēdošais, vasarraibumiem noplankumotu seju sarkanma- tis, kas Gunvaldim maķenīt atgādināja kādreizējo Tērvetes komturu, nekrietno Gerdu no Skanēs. Viņš iebēra kausā šos trīs baltos kauliņus ar melnajiem punktiem, aizlika kausa mutei priekšā plaukstu un tad ņēmās ilgi un sirdīgi kratīt. Pārējo spēlnieku deguni tikmēr jau liecās uz galda vidu, kā tur saozdami kaut ko gardu, un lūpas visu laiku burbūlēja vārdus aiz vārdiem, kurus Gunvaldis nekādi nesaprata. Pamatīgi izkratījis kausu, kā gribēdams no tā kaut ko izdabūt, spēlnieks to veikli nobaukšķināja ar vaļējo galu pret galda virsmu. Sajā mirkli gan visi pēkšņi apklusa kā ūdenī iebāzti un sejās ielēca saspringums, itin kā viņiem būtu pielikti zobeni pie nabas.

Spēlnieks lēni, uzmanīgi, it kā tur apakšā atrastos pele, kura var aizbēgt un kura jānoķer, pacēla kausu augšup, un zem tā atkailinājās punktiem iezīmētie trīs kauliņi.

Kausa kratītājs skaļi skaitīja:

—   Divi!. . . Pieci!. . . Viens!. . . Astoņi!. . .

Galda galā sēdošajam, kas pirmīt bija skaitījis kā sembs vai vārmietis, lūpās un degunā ievilkās tik skāba izteiksme kā purva sīvenī iekodušam, turpretī pārējie neslēpa jūsmību, skaļi un pajautri saklaigājās. Viņš izrādījās zaudētājos, un viņam vajadzēja vilkt no ķešas otru sudraba cirsniti, pielikt klat kaudzītei. Nu tur gulēja seši sudrabi'. Pielicis viņš paņēma kausu, iebēra tajā kauliņus, atkal kratīja un kratīja, līdz beidzot apmeta uz galda ar tādu pašu baukšķienu, nocēla nost, un — trīs kauliņi rādīja savus sapunktotos vaigus.

—   Septiņi!. . . Viens!. . . Divi!. . . Desmit!. . . Ha-ha-ha!. . .

Viņš smēja, gluži vai rēca no prieka, palēcās un atkrita, palēcās un atkrita, itin kā nupat nebūtu sīvumā iekodis. Zaudētājos šoreiz izrādījās palicis pa labi sēdošais malējais resnulis. Sadrūmis arī viņš pielika vienu sudrabu kaudzītei klāt, tvēra kausu un spēlēja pret tievu maiksti, kas bija iežmiedzies starp galda galā sēdošo un kausa pirmo kratītāju sarkanmati.

—   Pieci!. . . Četri!. . . Četri!. . . Trīspadsmit!. . .

Tagad priekā salēcās tievā maikste, turpretī pārējie četri sadrūma, jo tievajam bija tiesības vienu sudraba gabalu no kaudzītes izņemt un iebāzt atpakaļ savā ķešā.

Gunvaldis vēroja uzmanīgi, kā sveša zvēra pēdas pamanīdams, taču notiekošo joprojām neizprata, kam jādod un kam nav jādod, un kurš drīkst izņemt vērti no kaudzītes un paturēt sev, un kāpēc tieši tā un ne citādi. Tērvetnieks pavilka ar roku Atiņu sev klātāk un paklusi apvaicājās:

—   Tu saproti?

—   Jā.

—   Kam jāpaliek tukšiniekos?

—   Ieklausies! Uz kauliņu katra sāna iededzināti punktiņi, uz viena — viens, uz otra — divi, uz trešā — trīs, četri un pieci melnumiņi, bet viens sāns atstāts tīrs. Cik melnumiņu, tāds skaitlis, un skaita to sānu, kas uzkritis uz augšu. Ja visiem trim kauliņiem uzkrīt uz augšu piecnieks, tad kopā tas ir piecpadsmit. Saproti?

—   Labi, labi. Nu un tālāk?

—        Kauliņus met viens, bet met tam, kas sēž kā aiznākamais. Lai nevarētu blēdīties. Tātad aiznākamais vai nu iegūst, vai zaudē. Ja iegūst, tad kaudzīte ar sudrabu k|ūst mazāka par vienu, ja zaudē, tad viņam jāliek klāt un kaudzīte pieaug. Tas, kas iegūst vai zaudē, met kauliņus tam, kas sēž no viņa kā aiznākamais. Un tā uz riņķi vien, uz riņķi vien.

Šajā mirkli notika kaut kas ārkārtējs: kauliņi tik tikko bija atsegti, kad visi pieci reizē nelabi iebrēcās, četri ar izmisumu, piektais gavilējoši:

—   Pašs!. . .

—   Pašs!. . .

—   Pašs!. . .

Gavilējošais uzgāzās ar krūtīm uz galda, gandrīz apgāzdams sveci, bet, kad viņš atliecās, viss sudrabs jau bija ieslīdējis viņa azotē.

Kādu brīdi iestājās klusums.

Tad guvējs pirmais smaidot uzlidināja vienu sudrabu uz galda, paskatījās ar pārākumu pārējos un gandrīz vai nikni pamudināja:

—   Ašāk! Ašāk! Nav ko bešā triņāties!

Aicinātie gausi bāza rokas azotēs, un katrs izvilka ķepīgi kā no sasiluša piķa pa vienai vērtei. Uz galda atkal blāvoja pieci sudraba nociršņi.

Atiņš bija apklusis, bet nu atkal čukstus turpināja Gunvaldim skaidrot:

—   Kam «pašs», tas paņem visu. Spēle sākas no jauna. Bet«pašs» ir tam, kam kopā pa trim kauliņiem sanāk vienpadsmit.

—   Ak vienpadsmit. . .

—   Jā. Bet, kam kopā iznāk tikai no nulles līdz desmit, tas liek klāt kaudzītei, kam no divpadsmit līdz piecpadsmit, tas ņem vienu sudrabu ārā. Reizēm vienpadsmit ilgi jo ilgi neuzkrīt un uz galda sakrājas prāvs laimests. . . U, kā tad spēlnieki iekaist! Līdz asinīm!. . . Sagadās gan arī, ka pa vienam vien ielikto izņem, un mešana tāpēc jāsāk no jauna.

Kauliņmetēju izdarības — alvas biķerīša blīkšķi, apme- tot to ar muti uz galda, skaļā, brīžiem gluži drebelīgā skaitīšana, spiedzieni un iebļāvieni, guvēja gavilēšana un zaudētāja niknums un lāsti -— piecēla ne vienu vien salmos nakšņojošo, un ap galdu sadrūzmējās blīvs bars, arī no tur stāvošo mutēm izlauzās gan smagas nopūtas, gan satraukta iekliegšanās, redzot sudraba pārvietošanos no spēlnieka uz spēlnieku.

Spēlēts tika augsti.

Katrs spēlnieks lika vienu artavu', tātad kopā bija piecas. Reizēm kaudzītē sakrājās desmit, piecpadsmit artavas, bet par tādu daudzumu jau var nopirkt labu labo zirgu.

Ak tavu ālestību! Trīs kauliņi! Daži knikšķi ar tiem, un — zirgs tev zem dibena! Jāj laimīgs prom! Ak tavu Rīgas aumacību!

Skatoties vien Gunvaldim sāka svīst mugura un norasoja pat piere, bet tad viņam iešāvās prātā aša un gauži neparasta doma: kā būtu, ja kāds 110 viņiem ari sēstos pie galda pamēģināt līdzspēlēt?! Gūtu vai zaudētu? Protams, lieka sauja sudraba nekaitētu, lai gan varētu maķenit arī zaudēt, toties viņi kļūtu labi paziņas šiem Rīgas tirgotāju piepalīgiem un kalpiņiem, un varbūt tieši ar viņu palīdzību izdotos jo veiklīgi piekļūt dzelzs pirkumam. . .

Gunvaldis pielika lūpas Atiņa ausij:

—   Paklausies! Tu prastu spēlēt?

—   Prast jau protu, esmu jau to darījis. Bet šitie aplam augsti spēlē,— Atiņš atbildēja.— Katrā licienā un ņēmienā — trīs sivēni!

Jā, kas tiesa, tas tiesa. Vēl pirmīt, runājoties ar Kasparu, viņi bija uzzinājuši, ka par trim labiem sivēniem pašlaik dodot vienu ārtavu. Ja trīs reizes zaudē, deviņi sivēni kā nebijuši! Vesels metiens cūkai un gada darbs sievai, un kur tad vēl barības gādāšana!. . . Cūceņus tērvetnieki nebija likuši vezumā, tik, cik pašu ēdienam, toties viņiem ragus smaržoja vaska rituļi un medus mučeles* pat kadu zirgu varētu likt pretī, lai gan žēl būtu tik pagaisīgi atdot bē- rīti šiem kauliņotājiem. Tāpēc sākt vajadzētu ar mazumu.

—   Man ragūs ieliktas simt bebrādas,— Gunvaldis iečukstēja Atiņam.— Došu no tām! Liecies spēlē iekšā! Un parunājies! Sapazīsties!

—   Ja nu zaudēju vien?

—  Vai nu tik pliki apspēlēs? Vismaz būsi ticis draugos. Pamēģini!

Atiņš ievilka elpu, izslējās, kā gribēdams kļūt lielāks, un pēc nākamā «pašs», kad jāsāk no jauna, piespraucās pie galda galā sēdošā, laikam semba vai vārmieša, jo tas pirmīt bija skaitījis turieniešu mēlē, un piedāvājās, pāriedams svešo valodā:

—   Ņem mani klāt! Sešiem būs dzīvestlgāk!

Visi pieci spēlnieki pievērsa savu skatienu Atiņam, un tas, kurš nupat, aiz līksmības vai pārplīsdams, bija nogrābis no galda visu sudrabu, pielaidīgi apvaicājās:

—   Cik tu vari zaudēt?

—   Tikpat, cik jūs, — Atiņš abildēja.

—       Paskat vien! Kas to būtu domājis blakus tādu naudinieku!

—        No kurienes? Valodā tu esi kā mūsējais? — aizdomīgi apvaicājās viens no zaudētājiem.

—   Tirgoju šur un tur, — Atiņš izvairīgi paskaidroja.

—       Bet varbūt esi paltrakaino okšķeris? Rīt nosūdzēsi mūs?

—   Drīzāk mestram pamelsējs, — iemeta trešais.

—       Ko jūs te melšaties? Nesaprotu, — Atiņš raustīja plecus, lai gan gluži labi zināja, uz ko šie tēmē.

—       Rīgā kauliņspēle uz visstingrāko aizliegta. Bargi soda,— paskaidroja trešais.

—       Mēs taču neesam Rīgā, bet ārpus tās,— Atiņš attapa atbildēt.

—       Dumjš tu neesi, lai gan izliecies par tādu,— atzina ari kā maikste tievais spēlnieks.— Ko? Ņemam?

—   Vienu? Kā tad pāros mainīsim izmetienu?

—        Laižam apkārt pirmajam trijniekam, pēc tam otrajam,— kārnais ierosināja, cerēdams, ka jaunais spēlnieks dos arī jaunu guvumu. Viņš bija jau mazliet vinnējis.

—       Nepiekrītu! — resnulis iebilda. — Jābūt nepārim! Lai tekoši vijas riņķī! Tikai nepārim!

—       Tev pārinieka nav?— sarkanmatis pacēla galvu augšup uz Atiņu.

Atiņš paskatījās Gunvaldī un sacīja zemgaliski:

—   Viņi ņem klāt tikai divus. Nāc ari tu!

—   Dzintis ies!— Gunvaldis bez stomīšanās izrīkoja.

Kad spēlnieki ieraudzīja Atiņa pārinieku, viņi atkal

kļuva aizdomīgi.

—        No kurienes jūs abi? — jautājumā ģiedās piesardzība.

—       Viņam sēta labu stiepienu aiz Mežotnes, bet par sevi taču sacīju — šur un tur patirgoju,— Atiņš paskaidroja.

—   Varbūt ar pagāniem?

—       Kristīts cilvēks ar tiem taču nedrīkst ielaisties pat runās!— Atiņš izlikās sašutis.

Brīdi iestājās pārdomu pilns klusums.

—   Nav gan taisnības pasaulē, — pie galda sēdošais skaļi pasūrojās.— Mums aizliegts nēsāt pat nažus, bet šie te klenderē ar zobeniem pie sāniem. Es ar tādiem, kam zobeni, nespēlēju!

—   Es ari!— piebalsoja pa labi sēdošais.

—   Kāpēc?— Atiņam tagad bija kārta pabrīnīties.

—        Pazīstam, pazīstam! — viņam atbildēja sembs vai vārmietis. — Zobeni tik ilgi maksti, kamēr nāk guvums, bet zaudētam tecina tūliņ virsū asini.

—        Lai kļūstam melni kā ogles, ja godīgi nedosim dodamo!— Atiņš iesaucās.

—        Lai viņu ieročus Kaspars pieglabā, — ierosināja maikste.

Atiņš atkal pārtulkoja spēlnieku noteikumu, un Dzintis, paļaudamies uz pārējiem zemgaļiem, noāķēja savu zobenu un pastiepa Kasparam, kurš to piekarināja aiz zara pie galasienas. Gunvaldis gan paklusi nopukojās:

—        Ak tavus šaubīgus bažuļus! Citiem neuzticas, bet grib, lai viņiem uzticas.

—        Kur sudrabs? — sarkanmatis tūliņ noprasīja. — Vispirms parādiet!

—   Dosim bebrādas, — Atiņš solīja.

—        Labi. Par vienu artavu vienu bebrādu, — piekrita tievais, un pārējie piekrītoši apstiprināja.

—        Nē! — Atiņš iesaucās un sāka kaulēties pretī. — Par vienu bebrādu vienu ēri[8].

Nu visi pieci lēca kājās, kā uz eža uzsēdušies, vicināja rokas, kā tūliņ izkauties gribēdami, un sāka Atiņu ķērnāt un apsaukāt.

—   Blēdnieks!

—   Nekaunis!

—   Krāpulis!

Tad viens noprasīja:

—   Kādas tev tās bebreles? Ģērētas vai neģērētas?

—   Visādas,— Atiņš atbildēja.

Bļaustīšanās atsākās no jauna, jo Rīgā, noskaidrojās, bardzīgi noliegts pārdot jēlas ādas.

—   Labi jau, labi. Došu tikai ģērētās!—.A.tiņš piekāpās.

—   Cik par ēri?

—        Vienu! — puisis turējās pretī, zinādams aiz sevis stāvam Gunvaldi un viņa vīrus.

Beidzot strīdā noskaidrojās, ka pašlaik par vienu miecētu bebrādu nedod divas pilnas ārtavas, uz katrām sešām ādām viena jāliek klāt. Ja Atiņš un Dzintis gribēja piedalīties, vajadzēja šādai maiņai piekrist, viņi to darīja, izgāja pie ragūm un atgriezās no āra katrs ar četrpadsmit bebruļiem, pretī saņemot duci ārtavu.

Dzinti iespieda „starp sarkanmati un maiksti, Atiņu galda pretējā pusē starp resnuli un otro. Atiņš gan vēl pabrīdināja rīdziniekus, lai kauliņus skaita palēnām, jo otrs neprot viņēju mēli un citādi nevarēs līdzsekot.

Mešana varēja sākties.

To atkal ievadīja vasarraibumainais sarkanmatis. Paņēmis biķeri, kratīja un kratīja, tad uzblaukšķināja uz galda, spēlējot pret kārno, kas sēdēja aiz Dzinša. Kārnais zaudēja, pielika kaudzītei ārtavu un pats turpināja mešanu, šoreiz pret to, kas sēdēja Atiņam pa kreisi, tas savukārt uzmeta kauliņus Atiņam pie labās rokas sēdošajam resnulim, kurš beidzot iesaistīja spēlē Dzinti.

—   Pieci!. . . Četri!. . . Trīs!. . . Ducis!. . .

Rīdzinieki sašuta.

—   Uz pirmo reizi jau gūst! — sarkanmatis šķendējās.

—    Varbūt tev tā nelabā acs?— sembs vai vārmietis apvaicājās, glūnīgi blenžot Dzinti.

—     Par burveklībām Rīgā bende liek uz rata! — biedēja trešais.

Viņi sūrojās un draudēja, un labi, ka Dzintis nesaprata, vienīgi to, ka drīkst ārtavu paņemt un bāzt savā kabatā un ka tagad pienākusi viņa reize mest kauliņus.

Dzintis paņēma alvas biķeri, aizlika savu plaukstu priekšā dobulim un kratīja smagi un stūraini, un tad triekšus uztrieca galdā ar tādu blīkšķi, itin kā baidītos kauliņus no apakšas aizbēgam un tikai straujums un spēks var to aizkavēt.

—   Biķerltis pagalam! — ievaidējās galda galā sēdošais.

Nē, alvas kauss neizšķīda. Vienīgi zem tā trīs kauliņi

rādīja. . .

—   Pašs!. . .

—   Pašs!. . .

Uz viena kauliņa bija uzvēlies piecnieks, uz abiem pārējiem — pa trijniekam.

—     Ū-ū-ū! — ieaurējās sēdētājs galda galā, veikli pieraušot ar plaukstu guvumu pie sevis, vienu ārtavu atstājot, pārējās ieslidinot ķešā.

—    Burveklīga acs un roka! Nudien! — īgņojās tievā maikste.

—   Nemels pliku! — apsauca guvējs, jo tā jau mēdz būt — kam palaimējas, tam viss šķiet labs un pareizs. — Kāda te burveklība, ja man tika?

—   Uz pirmo metienu viņš izņem savu ārtavu, uz otro — tev uzmet «pašu», — spurojās resnulis.

—   Krauj dzindziņu! Krauj dzindziņu! — laimētājs aiz prieka berza plaukstu pret plaukstu.— Man ķeša ķešās! Vēl grib sudrabiņa!

Spēle atkal sākās no gala. Katrs ielika pa ārtavai, un mešana pārmišus gāja apkārt vienreiz, otrreiz, un visi dabūja klāt vien likt, tikai resnulis izņēma vienu ārtavu, arī trešo reizi mešana apgāja apkārt un visi pielika pa sudrabam, tāpēc kaudzīte auga augumā un kopā ar to — metēju iekarsums. Pat Dzintim no neparastas nodarbošanās un domas, ka vienam tagad tiks viss guvums, vaigos iesitās sārtums, bet pieciem rīdziniekiem, kuru lūpās svešās skaņas visu laiku vārījās kā biezputra uz straujas uguns, tagad mutes apklusa un pat skaitīšana notika aizvien pusčukstāk kā viņu dievnamos, lūgsnas penterējot.

—   Četri!. . . Pieci!. . . Trīs!. . . Ducitis!. . .

—   Viens!. . . Četri!. . . Divi!. . . Septiņi!. . .

—   Tukšumiņš!. . . Divi!. . . Pieci!. . . Septiņi!. . .

Vienpadsmit neuzkrita un neuzkrita. Patiesi kā noburts

būtu. Atiņš izlika savu pēdējo ārtavu un tā arī paziņoja:

—   Man vairāk nav! Ko nu?

Pirmajā brīdī gandrīz vai bez elpas, kā sasprindzinoties diža smaguma vilkšanai, rīdzinieki itin kā nesadzirdēja Atiņa paziņoto, līdz pirmais tomēr attapa sarkanmatis:

—   Kā nav? Ko lien pie galda, ja tev nav?! Klāt neliksi, bet gaidīsi ārā ņemšanu?

Nu visu skatieni draudoši pievērsās Atiņam. Un diez kā turpmākais būtu norisis, ja Gunvaldis, padzirdis Atiņa skaidrojumu, nepamudinātu:

—   Ej paņem vēl četrpadsmit!

Atiņš piecēlās.

—   Brīsniņu pagaidiet! — viņš sacīja. — Tūliņ atnesīšu klāt.

Spēlnieki palika gaidām. Un klusēja, itin kā tiem mutēs būtu iebērta vēl lielāka sudraba riekšava nekā tā uz galda. Acīs zvēroja vienīgi šis alcīgais jautājums — kuram tiks? Kuram tiks lielais guvums?. . .

Atiņš atgriezās un pret atnestajām bebrādām sudrabu iedeva galda gala sēdošais sembs vai vārmietis, kam divi «paši» bija devuši guvumu. Iemainītās bebrādas viņš pabāza zem dibena, uzsēdās uz tām un tūliņ kļuva kā garāks, galva pacēlās pāris sprīžu augstāk par pārējiem.

Spēle turpinājās saspringtā klusumā.

Biķeri meta tas, kas sēdēja pirmais galda malā pa labi, un meta pret resnuli, kas pukojās par Dzinša nelabo aci. Kā samierinājies atkal ar kārtējo zaudējumu, resnulis gribēja bāzt roku azotē, kad sveču gaismā atsedzās triju kauliņu savirknējums un uz spēlniekiem kā melnas acis raudzījās iededzinātie punkti: viens, pieci, pieci.

Resnulis ievaidējās un sāka stenēt kā pie pilsētas bendes, kad tas piemēģina vismaigāko mokurīku un no tā ne tik daudz sāp, cik biedē turpmākais.

—   Mā-ā-ā-nnn!. . . Mā-ā-ā-nnn!. . . — viņš gārdza šo vienīgo vārdu, izstiepis garu jo garu.

Ar abām rokām pierāvis sudrabu klāt, uzgūlās uz tā ar krūtīm un tikai tad iedrošinājās paskatīties pārējos, baidīdamies, vai tie tomēr negatavojas iebilst vai pat uzbrukt un atņemt.

Zaudējušie rīdzinieki drūmi klusēja. Tik lielu kampienu katrs bija cerējis sev. Arī Atiņš jutās ne visai lāgi, tāpat Dzintis, jo viņi jau tā bija pametuši svešajiem prāvu saini bebrādu. Abi jautājoši skatījās Gunvaldī, taču tas uzmundrinoši pamaja — turpiniet! Tai pašā Sesavītē četrkājainie meža un ūdens gudrinieki sacēluši uzpludinājumu aiz uzplūdinājuma, ne ķerdams tik ātri izķersi, un kas gan daži desmiti bebru pret iespēju gūt Rīgas piedzīvojumus. Tērvetniekā bija ievirmojusies tāda kā nebēdnība, viņš sevī pat nosprieda: «Var pazaudēt pat visas līdzņemtās ādiņas, ja vien īsti sapazīsies ar šiem Rīgas svipstiņiem un varēs slēgt darījumus,» — pie tam viņš lika vislielākās cerības uz to, kurš pirmais no rīdziniekiem zaudēs visu un tāpēc kļūs jo pielaidīgs. Pielaidīgāks un iekārīgāks zaudēto atgūt ar manīgu patirgo- šanos.

Turpināt! Turpināt!

Vasarraibumainais sarkanmatis, kas sēdēja pretī laimējušajam resnītim, sadrūmis uzbilda:

—   Neesi nu skopiķis. Pēc tāda ņēmiena nosauc blašķi reinvīna.

—   Pareizi gan!—maikstīte piebalsoja.

—   Reinvīna vieta labāk malvāzieti vai puatū, — ierosinājumu papildināja sembs vai vārmietis, itin kā viņš izlemtu.

—   Metam līdz nākamajam «pašam», —resnulis vairījās.

>— Nē, nē! Pēc tāda pagrābiena izmaksā tūliņās!— neatlaidās sarkanmatis, pārējie arī neatlaidās, un guvējs beidzot piekāpās.

—   Kaspar! Hei, Kaspar!

—        Jā, kundziņ! — ar Kaspara dižo augumu nekādi nesaderēja pakalpīgā balss.

—   Iznes šāli reinvīna! — guvējs norīkoja.

—   Blašķi! Blašķi!

—   Kannu!

Pārējie sauca lielākus mērus, taču pasūtītājs palika nelokāms, nepiekāpās.

—       Šāli[9]! Un tīru reinvīnu! Citu es nedzeru! Tikai reinvlnu!

No lepnuma par savu izsmalcinātību viņš piepūtās vēl resnāks, ģīmis apmierinātībā staroja.

Kamēr Kaspars savpusē noņēmās ar pasūtītā vīna ieliešanu, spēlnieki vilka no ķešām atkal pa ārtavai un lika uz galda. Visilgāk vilcinājās to darīt kārnais, un, kad viņš uzmeta savu gabaliņu un šķita jau, ka mešana varēs turpināties, galda galā sēdošais strauji piebāza seju ārtavu čupiņai un iesaucās, rādot ar piirkstu uz to, kuru bija uzmetis kārnais:

—   Paskatiet! Paskatiet!

Četru rīdzinieku deguni piebāžas kalsnā ārtavai.

—   Paskatiet! Ar aci pamanāms īsums!

Jā, ārtava bija kādu pusmieža graudu īsāka.

—        Kāds īsums! Toties ir resnums! — kārnais tā kā sapīcis vairījās, taču balsi ietrīcējās nedrošība.

—   Jāpārsver!

—   Jānosver!

Četri cits caur citu uzbudināti sauca, un tas, kas sēdēja galda galā, vilka no otras ķešas tievu, zirgastes sarā iekarinātu dzelzs stīdziņu, kurai abos galos iemetināti smalki, vijīgi diegi, kuros iesiet sveramo, un viņš jau pastiepa roku, lai paņemtu šaubīgo ārtavu pārbaudei, kad kārnais pasteidzās pakampt pirmais.

—        Viena man pašam šķietas piekrāpta. Neiznāca tikai laika pārbaudīt,— viņš apšaubīto iegrūda azotē un izvilka citu.

—   A, ar saulīti! — paņēmis un pie sveces liesmas aplūkojis, sarkanmatis apmierināti nosacīja.

—   Ja tu mūs sāk vilstīt, tev pa vienam vien pirkstam nocirtīs. Brīdinu tevi pēdējo reizi!— galda galā uz bebr- ādas kaudzītes patupušais, laikam sembs vai vārmietis, draudēja.

—   Man jau pašam likās. . .

—   Nepūt miglu! Pietiek mums četriem aiziet pie rātes un noliecināt!. . . Un ja vēl bende piepalīdzēs!. . .

—   Dievs kungs mans liecinieks! Es pats esmu apkrāpts!— kārnais taisnojās.

—   Liec dievu mierā, — druknulis pamācīja, bet tad, atcerējies baznīcā allaž daudzināto, svinīgi atkārtoja: — «Tev nebūs dieva tā kunga vārdu velti valkāt, jo dievs neatstās nesodītu to, kurš viņa vārdu pie ļauna piemin.»

—  Vai es? Es tikai tāpēc, ka jūs man neticat!— maikste izskatījās vai patiesi dziļi aizvainots, nelaimīgs.

Strīds laikam būtu ieildzis, ja Kaspars neuzliktu vīna šāli pasūtītājam tieši priekšā. Resnulis satvēra abām rokām, nokrekšķinājās, ievilka nāsīs vīna liego smaržu un iedzēra — vienu malciņu, otru, trešo. . . Atņēmis kausu no lūpām, paskatījās pārējos, kā nevarēdams izšķirties, vai dzert vēl pašam vai dot tomēr arī citiem un, ja dot, tad kam pirmajam.

Gunvaldis, joprojām stāvot aiz spēlnieka galda galā, pabrīdināja savējos:

—   To durno žurgu nelieciet pie mutes!

Ja Atiņš vai Dzintis gribētu, pat tad kauss viņiem netiktu, jo resnulis to pasniedza garām Atiņam rīdziniekam, kas tikpat kā nerunāja, klusēja.

—   Noskaiti trīs guldzienus! — vīna izmaksātājs brīdināja.

Klusais, iedzēris trīs malkus, padeva reinvīnu sembam vai vārmietim, tas savukārt kārnajam, kas nupat bija gribējis kaudzītē ieblēdīt vieglāku ārtavu, un kā beidzamais dzēriena šāli saņēma sarkanmatis.

Gar Dzinša degunu novējoja saldens smārds. Viņš saviebās. Dzintis pāris reižu sirojumos bija nomēģinājis šo suslu, tā viņu šķebināja, nākamajā dienā nebija vis vīra galva uz pleciem, bet smags un sāpošs akmens.

Sarkanmatis kāri piebeidza dzeramo, pasvieda iztukšoto alvas trauku uz galda viņējo galu, kur mēmā apbrīnā, saspiedušies cits pie cita, sēdēja kādi desmit pārnakšņo- tāji, un aiz viņiem staipīja kaklus vēl drūzmājs.

Kauliņu mešana atsākās svinīgi, bez liekām runām. Klusumu pārtrauca tikai kauliņu graboņa biķerī, to kratot, biķera blaukšķis pret galdu un pēc tam sekojošā skaitīšana:

—   Četri!. . . Trīs!. . . Viens!. . . Astoņi!. . .

Vienreiz «pašs» tika nerunīgajam, vienreiz sarkanma- tim, tad atkal paliels guvums uztrāpijās resnulim, arī galda galā sēdošajam uzkrita alktais vienpadsmitnieks, un vienīgi kārnais, Atiņš un Dzintis zaudēja un zaudēja, lai gan Atiņam un Dzintim vismaz uzkrita vairākas reizes actiņas, kas ļāva savu ārtavu izņemt.

Kārnais pēc kārtējā zaudējuma, samācies kā pērkona debess, izvilka no ķešas palielu sudrabu.

—   Kas saskaldīs sīkāk?— viņš prasīja.

Druknulis paņēma atsvaru, piebāza tuvāk acīm un uz tā skaitija kaut ko.

—   Viens. . . divi. . . trīs. . . seši. . . astoņi. . . Astoņas saulītes? — izskaitījis pārvaicāja.

—   Skaitīt vairs neproti?— kārnais dzēlīgi apvaicājās, bija noģiedams, ka viņam gluži sāji ap dūšu.

Katra saulīte uz atsvara apliecināja tajā esošo ārtavu daudzumu: cik saulīšu, tik ārtavu.

—   Še nu, še!— resnulis uzmeta uz galda astoņus sudraba cirsnīšus, no kuriem dažs labs bija vēl nesen piederējis zaudētājam.

—   Kam tu nočiepi?— sarkanmatis, plakstus samiedzis, pavaicāja maikstem.

—   Kas tev par darīšanu?

—   Ja padzirdēšu, kam pazudis. . . — balsī skanēja nepārprotams drauds, ko viņš tad darīs.

—   Mans! Mans atsvars! Pats iegādāju!

—   Labi, labi. Meliem īsas kājas, Rīgā nocērt vēl īsākas.

Saklaigājās, noliedza, draudēja, izsmēja cits citu pieci

rīdzinieki, Atiņš skaļi skaitīja, bet Dzintis pat to nedarīja, vienīgi, kad pienāca viņa kārta, rīkojās ar biķeri, ielika zaudēto vai izņēma guvumu.

Galda viņējā galā sasēdušie, tāpat kā tie, kas bija sastājušies visapkārt, uzvedās piesardzīgi klusi, kā medījumu gaidīdami, vienīgi nokunkstējās un ieelsās, kā gaisu slāpdami, kad tam vai citam spēlniekam uzkrita «pašs». Te salasījušies divu ļaužu: vai nu tādi tālumnieki kā tērvetnieki, kas centās sev nepievērst lieku uzmanību, vai tepat no Rīgas vistrūcīgākajiem, kas pa dienu piepelnījās kraudami, nesdami, piepalīdzēdami dažnedažādos darbos un kam nebija ne sava mitekļa, ne sievas un uz kuriem pat pirtnieki, linaudēji un bītnieki raudzījās no augšas kā uz vispēdējiem. Dižaudzis Kaspars Rīgas pabērniem ļāva pārnakšņot, saspiežoties cieši jo cieši, lai gan reizumis viņus iztrenkāja, ja ilgāku laiku neatnesa kādu labumiņu, vismaz iekurus un malku pavardam, tomēr visumā pieturēja šos tukšročus, jo tad vasarās Kasparam netrūka piepaligu sakņu dobēs un pie siena pļaušanas, žāvēšanas un kraušanas. Garajos ziemas vakaros noskatīšanās kauliņu mešanā viņiem bija kā medus padzēriens, tie varēja cēlienu un pat visu nakti nosēdēt vai nostāvēt, vērojot, kurš bagātojas un kurš pamazām nokļūst plikačos — tādos pašos kā viņi, un reizēm noskatīšanās izvērsās tik jestriga, ka pašiem vajadzēja glābties, spēlnieki laida vaļu dūrēm, un pat plecīgais, par visiem galvastiesu garākais Kaspars ne tik drīz nodibināja atkal klusumu un saprašanos.

Bija reizes, kad spēlnieki ne guva, ne zaudēja, sudrabs staigāja no viena pie otra un pie trešā, kā labāku ķešu meklēdams, līdz kauliņu metēji aizgura un nostiepās turpat pagaldē naktsguļai, lai mostos līdz ar R.īgas vārtu vēršanos un sāktu darīt dienā darāmo, kas tiem deva maizi un iespēju mest kauliņus. Taču bija reizes, kad dažs nospēlējās līdz beidzamam, vilka nost pat kreklu, deva ķīlai sevi pašu, lai gluži negaidot zaudēto sāktu atgūt, savu nedienu uzgrūžot kādam citam. Laime vai nelaime ap šo galdu gāja roku rokā, un katrs cerēja satvert veiksmi, tikt turīgajos, kam pašam savs nams, savs zirgs, savi kalpi un vēl daudz kas cits.

Šoreiz rādījās laimi atstājamies no tievās maikstes, un — kā līzdams aizvien dziļāk muklainē—viņš nevis atlaidās un pārstāja, bet iedegās jo negausīgāk, būdams tādā kā drošā pārliecībā — teju, teju beidzot viņš zaudēto sāks atgūt.

—   Trīs!. . . Divi!. . . Četri!. . . Deviņi!. . .

Tievajam kārtējo reizi vajadzēja likt uz galda ārtavu, bet. . . viņš sēdēja nepakustēdamies kā akmens un šķita, gaida notiekam kādu brīnumu, kad cits uzmetis uz galda to, kas jāuzliek viņa rokai. Taču brīnums nenotika, jo pārējie pārāk ilgi negaidīja un nojautāja:

—   Ko dirni?

—   Nav?

—   Galīgajos tukšuļos?

—   Ha-ha-ha! Pliks kā mūka pakaļa!

—   Ilgi tupēsi kā vista laktā?

—   Pirmīt dieva vārdu velti valkāji! Nu tiec sodīts.

Tievulis itin kā sakurlis nedzirdēja zaimus un apsaukā-

šanos.

—   Liec galdā!— sarkanmatis kļuva draudošs, pavēlēja.

—        Ko liks? Beigtu uti?— resnītis, kas laikam bija guvis visvairāk, apmierināti smaidīja un piezoboja.

Te pēkšņi ierūcās visu laiku klusējošais pamēmulis, laikam tievā rīcība un arī vīns darīja savu:

—        Tāāā!. . . nēēē!. . . Artavu!. . . — un, lai visi zinātu, ko viņš nodomājis, vēl kā grūšus izgrūda:—Asini patecināšu!. . .

—        Patecini gan! Lai nečamdās ap kauliņiem, ja iekritis tukšiniekos!

Visi četri rīdzinieki nu bija pret vienu savējo, tā teikt, draudzība paliek draudzība, bet spēle ir spēle.

Atiņš un Dzintis nogaidīja, neiejaucās.

Celties un iet projām zaudētājs arī neiedrošinājās, bet varbūt arī negribēja, vēl cerēja.

—        Kurš maķenīt aizdotu?— beidzot viņš izspieda pāri lūpām jautājumu, kas varētu viņu paglābt.

Aizņemties! Vēl vienu reizi aizņemties!

—   Pret ko?

Jā, pret tukšu gaisu neviens nekā nedos.

—        Jā, pret ko? Man tavs krekls neder,— resnulis jutās kā zivs ūdenī.

—   Man līdzi viena Johana olekts[10] Flandrijas auduma.

Viņš papogājās, un aiz virsējā svārka varēja redzēt

melnu vadmalu.

—   Pussteigs?[11]

—   Jā.

Pie galda iestājās klusums. Piedāvājums, cik varēja noprast, neguva gaidīto atsaucību, šāda sīktirdzniecība tiem, kas nesastāvēja Svētā gara ģildē, draudēja ar ļoti bīstamām sekām.

Atiņš, zinādams Flandrijas auduma glāsumu, uzsauca Gunvaldim:

—        Paklau! Viņš pārdod Flandrijas vadmalu. Varbūt paņemsim? Tev būs tādi godasvārki kā nevienam.

—   Ne pirkšu, ne valkāšu tās viņu ņerbas, man Brita, rau, kādu miksnēju noauž,— Gunvaldis atrūca, bet tūliņ piebilda:—Ja pārdod, paņemsim. Gan lietotājs atradīsies.

Tā tievais maikstulis ietika Gunvalža parādniekos, un kauliņu mešana atsākās ar jaunu kaismi. Taču tievuli šķirme bija galīgi pametusi, viņš zaudēja un zaudēja, līdz atkal pienāca reize, kad vajadzēja likt galdā ārtavu, bet — viņam tās nebija. Kā Gunvaldis no malas vēroja, otrs, kas visvairāk zaudēja, bija mēmulis, un laikam jau tāpēc, kad tievais neuzlika ārtavu, tieši klusētājs trūkās kājās un gar galda galā sēdošo pieklupa tievajam tieši pie rīkles, ieķerdamies tajā ar abām rokām kā koka zarā.

Satvertais sāka tirināties ar kājām un gārgt un laikam būtu bez dvašas izpūtiena kļuvis auksts, ja nepiesteigtos Kaspars un neatrautu saniknotā mēmuļa rokas no otra kakla.

—   Kauču jūs jupis parautu! Metiet kauliņus, bet lai visi no mana nama dzīvi aizietu!— Kaspars sirdījās.

Tomēr jezga nebeidzās. Visi četri rīdzinieki par tievuļa neuzlikto ārtavu bija tik aizniknoti, ka pietiktu viņam iziet ārpusē, lai turpat nobeigtu kā vispēdējo suķi apkūlību galdam. Par laimi, vainīgais nepakustējās, pietvēries pie galda, viņš sēdēja, galvu plecos iejāvis, kā gaidīdams pēkšņu belzienu.

—   Ja nav vīra, tad lai nav! — galda galā sēdošais sembs vai vārmietis kratīja melnu dūri tieši pie zaudētāja deguna.

—   Ko ļāvi mest, ja zināji sēžam uz plikuma?

—   Pēdējā metienā cerēji«pašu»?—ari sarkanmatis metās virsū.

—   Man likās, man vēl. . .

—   Muti! Nepietiek, ka blēdījies, vēl sāksi izmeloties?!

Neviens viņa taisnošanos negribēja pat uzklausīt.

—   Ja nav vīra, tad lai nav, — sembs vai vārmietis atkārtoja otrreiz un gandrīz vai kliegšus.— Likt dreļļos un pārdot!

—   Hē, — resnulis nicīgi saviebās. — Cik par tādu kaulu grābekli dabūsi? Kam tāds aizsprādzis mērdelis vajadzīgs?

—   Nē, nē, piecdesmit ārtavas mums kā no gaisa,— sarkanmatis skaļi vērtēja, čamdīdams ar plaukstu otra kamiesi, taču bija skaidri jaušama tīša pasmieklošana.

—       Ko? Piecdesmit?! — resnulis, jokošanu nepamanījis,

saviebās.— Es par viņu trīsdesmit nedotu! Viņš taču nav strādātājs! Ņergulis!

Rīdzinieki labi zināja, cik ļoti dažādas bija dreļļu cenas. Gotzemē maksāja tā un Novgorodā atkal savādāk, guda vai kņaza karadraudzes vira nogalināšana bija jāatsver pat ar trim zelta markām, ari Ordenis devīgi aizmaksāja pagāniem par sagūstītu brāli bruņinieku, ja atdeva dzīvu un nesakropļotu, bet par pavārgāku kalpu reizumis nedeva ne piecas ārtavas, labāk tūliņ dur nost un velti netērē striķus un vedumu. . . Jā, par augumā vingru un no vaiga glītāku meitieti gan varēja saņemt sudraba sauju, jo šejienietes labprāt pirka pārdošanai uz Brigi un vēl tālākai vešanai uz Saseksu, Eseksu, Armu un vēl citām svešpusēm. Sarkanmatis un pamēmulis divas reizes bija kuģojuši pavadoņos gūstnieču kravai, nogādājuši tās uz turienes tirgiem, tāpēc smalki zināja, ko var un ko nevar pārdot, kāda vērtē pirkumam un pārdevumam.

—   Brigē uz šitādu nepaskatīsies. Lai ko es zinu, bet to varu droši apgalvot, — sarkanmatis, ļaunuma pilns, irgoja.

—  Atdot ādu mūkiem, lai šie iztaisa pergamentu un raksta uz tā savus penterus.

Aizniknojums bija liels, un diez kā tas beigtos, ja Gunvaldis vēlreiz neizglābtu zaudētāju, aizdodot septiņas bebrādiņas.

Drīz vien arī tās tika zaudētas. Tievajai maikstei nediena bija šoreiz uzlikusi savu smago roku. Viņš, skaļi brēkdams, nokrita turpat pagaldē, raudāja un puņķojās kā no kuces atrauts kucēns. Pārējie nelikās par viņa gaudām ne zinis. Sēdēja rāmi kā pēc gara skrējiena, laikam gurdums bija darījis savu. Resnulis pasauca Kasparu un iedeva ārtavu.

—   Ielaid pārgulēt pie savējiem.

—  Mani ari! — pievienojās galda galā sēdētājs, kam zem dibena sakrautas bebrādas īsti prāva kaudzīte. Viņi bija šīvakara guvēji. Abi piecēlās un iegāja līdzi Kasparam, aiz kura platās muguras drošāka gulēšana; taču aizmigušam kāds garnadzis var iekārot izvilkt pagalvī nolikto ādu saini vai no azotes sudraba smagumu. Tagad viņus līdz rītam sargās Kaspars, lai gan ne gluži par baltu velti, jo katra vēders grib ēst.

Uz galda noliktā svece nodzisa.

Pārējie divi rīdzinieki nostiepās uz klona turpat blakus raudošajam zem galda, tērvetnieki saspiedās savā kaktiņā, un drīz vien dzirdēja iekrācamies te vienu, te otru, līdz krākšana skanēja kā egļu šalkas vētrā. Miegs paņēma savā valstībā.

Gunvalža aprēķins izrādījās atdevīgs: zaudējis visu un vēl iepinies Gunvalža parādniekos, tievais maikstulis no rīta šķita sadēdējis vēl uz pusi plānāks. Resnulis, sarkanmatis, sembs vai vārmietis un mēmulis teciņus aizmetās uz pilsētas vārtiem, kad tie atvērās, un to pašu gribēja darīt arī tievulis, taču Gunvaldis pamanījās aiziet priekšā un pienākušais Atiņš pārmetoši ierunājās:

—        Godīgs vīrs labrītu padod, bet tu gribi bez labrīta ar visu parādu pazust.

—        Man pie viena tirgoņa maķenīt nolikts, aizskriešu paņemt. . .

Viņš meloja, no acīm bija redzams, skatiens šaudījās apkārt, kā gribēdams kaut kur aizmesties un paglābties.

—   Iesim reizē! Tūliņ paņemsi un atdosi.

—   Nē, nu. . . pagaidiet. . .

Gunvaldis bargi ierunājās zemgaliski, un Atiņš tūliņ pārtulkoja.

—   Vedīsim uz rāti.

—       Vedīsim tevi ierakstīt parādtīstoklī,— Atiņš papildināja Gunvalža sacīto.

—   Ak tavu dieniņu! Tūliņ jāieraksta!

—   Ko citu? Ja tu no laba prāta negribi atdot?

—   Gan jau atdošu.

—        Pio viena piemeldēsim, ka tu kauliņu mešanā esi nospēlējies,— Atiņš prata arī padraudēt.

Vainīgais mīņājās un sadrūmis pētīja zemi.

Ierunājās atkal Gunvaldis, sacīdams Atiņam, lai paaicina pie ragūm, parāda vedumu un pavaicā, kam labāk pārdot un vai jendziņš negrib darījumā piepalīdzēt.

—       Ko tas tavs kungs vēl vēlas? — maikste viebās kā zobu sāpēs.

—   Nāc! Parādīsim tev, kas mums līdzi.

Kad pie ragūm, rādot vezumu, Atiņš ieminējās, ka varbūt šis gribot nākt palīgos izpārdot vasku un medu, pagādājot pretī labu dzelzi, parādnieks pamazām atdzīvojās, jūtot iespēju atbrīvoties ne vien no parāda, bet

varbūt pat piepelnīt, lai, šaubu nav, vakarā atkal sēstos pie kauliņu mešanas, cerībā gūt šoreiz sev.

—   Var! To var! — tievulis taustīja atvesto, izvērtēdams labumu, bet, jūtot tērvetnieku piesardzību, kļuva jau nekaunīgs.

—   Mans parāds nost! No vaska, medus un ādām — desmitā tiesa man. Nav daudz. Mazumiņš, cik jums jādod baznīcai.

—  Vēl neesi parādījis dzelzs daudzumu, ne ļāvis tās labumu apskatīt, bet jau prasi, — Atiņš pārmeta.

—   Par dzelzi nesūrojies. Tā vesta no Visbijas.

—   Kur maiņu darīsim?

—  Pie staļļiem! Pie šķīstās Marijas zirgu staļļiem!—atbildēja maikste.— Man tur tirgotājs labs paziņa. Draugs.

Turpmākais patiesi norisa necerēti raiti. Tievuļa ieteiktais tirgotājs, it kā viņus vien gaidījis, steidzīgi lika izkraut atvedumu un parādīja, kuru dzelzi ņemt un cik daudz, un šķita, ka viņš par darījumu apmierināts un to pašu varēja sacīt par tērvetniekiem.- Atkal smaguma pilnas ragavas, rikslšu strauji rautas, slīdēja prom un tām pievienojās jātnieki, priecīgi saskatīdamies, un viņu skatienos varēja jaust slēptu prieku, ka ar katru jaunu soli viņi attālinās no šīs Rīgas, kura tiem pilna biedīgas nezināmības un pret kuras ieroču spēku pārdesmit pat visdrosmīgākie zobeni nekā nopietna neiespēj.

Gunvaldis, tāpat Dzintis bija apmierināti arī ar norunu, ka pilnmēneša dienās Mežotnes pusē viņi vēlreiz tiksies ar tirgotāju, lai apmainītu vasku pret dzelzi. Nebūs jāmēro nezināmu briesmu pilnais ceļš līdz Rīgai, tāpēc varēs drošāk vest savu labumu, apmierināt daža laba tērvelnieka vajadzību pēc labas dzelzs.

—   Zirgu gan viņiem tur vesels naujums, tajos šķīstās Marijas staļļos,— Dzintis ierunājās, atceroties tirgošanos, kas notika netālu no staļļiem.

—   Jā,— Gunvaldis domīgi novilka.

—   Un kā lasīt izlasīti.

—   Kas tiesa, tas tiesa.

—   Ek, ņemt un apsirot!—Dzintis iesaucās.— Jau nolūkoju— vārti nav diez cik varenie, tos var ar krietnu belzienu izļodzīt.

—   Turpat līdzās Rīgas mūri,— Gunvaldis brīdināja.

—  Lai tikai pamēģina vērt vārtus vaļā, jāsim arī tur iekšā!

Gunvaldis pasmaidīja. Jā, apsirot Rīgu, tas, protams,

būtu īsti guvīgs sirojums. Nevajadzētu vairs šķipsnāties un gausties ne par dzelzi, ne par sudrabu un vēl dažu labumu. Bagāts, nudien bagāts kjuvis šis sensenais lībiešu ciems pie Daugavas, taču tas nav tikai pašas Rīgas labums.

Nē, nē, tas viss ņemts no šejienes novadiem, un grib ņemt vēl nejaucīgāk. Kā tukšā maisā bērt, jo tāds midzenis nav ne pieēdināms, ne apģērbjams.

Tā klusībā sprieda Gunvaldis, juzdams zem sevis melnī- tes līgano riksi.

IX

—   Jumis! Jumis!

Skaļais un līksmē trīsuļojošais vārds pārlidoja plašajai druvai, atbalsodamies mežā vēl un vēl, itin kā visās četrās debespusēs sastājušies to vien būtu gaidījuši, lai atsauktos priecīgajam izsaucienam.

Pļāvēji pārstāja vēzēt izkaptis, kūlīšu sējējas atlieca muguras, un visi pievērsās meitēnam, kas, bizei mētājoties, skrēja kā ar vēju šurp.

—   Jumis! Jumīti atradu!

Roku viņa turēja augsti paceltu virs galvas.

Norausis no pieres sviedru lāses un palūkojies uz sauli, Gunvaldis norīkoja:

—   Ieturēsim azaidu!

Pļāvējiem krekli pielipuši sasvīdušajiem augumiem. Sāka viņi agri, drīz pēc saullēkta, jo rasa naktī neuzkrita, bet rudzi pļaujami ar steigu. Vēl jau varēja vienu vālu iziet, bet. atrastais jumis pajauca ritmu, tagad viņi pirmo reizi šodien atvilks elpu, iestiprināsies.

Jumi bija atradusi Gunvalža un Britas meita Naula, kurai viņi deva svešumā aizvestās tērvetnieces vārdu un kurai šovasar aprit desmitā gadskārta. Kad meitene pieskrēja, ap viņu sapulcējās visi druvotāji, un atrastā divvārpa saudzīgi ceļoja no rokas rokā: katrs aplūkodams pasacīja kādu labvārdiņu, pačubināja ar pirkstu, apmīļo j a.

—   Jumltis!. . .

—   Jumulēniņš!. . .

—   Jumucītis!. . .

—   Jumuliņš!. . .

Kad divvārpa nonāca līdz Britai, Gunvaldis nosacīja:

—   Paglabā!

— Aiz sijas sijiņas! — pamācīja viena no kūlīšu sējējām.— Būs jums atkal dēls!

Gunvalža saime augtin auga. Brita bija dāvājusi viņam Nāri, Madri, aiz tiem sekoja Naula, visiem turpmākajiem bērniem tēvs ierosināja un māte piekrita likt žemaišos un sembjos saklausītus vārdus, un tā nu viņus tagad sauca — Artume, kurai tagad astotā gadskārta, Kunete, Arvidets, Dargute un Grasute. Kā sauksies nākamais? Gunvaldim padomā bija, bet viņš nesacīja Britai, gan pēc piedzimšanas ieminēsies, priekšlaicīgi teikto var saklausīt kāds tumšs nenovidis. Izņemot gadu veco Grasuti, visi pārējie bērni bija lidzņemti, pat trīsgadīgā Dargute, kas savā vaļā tuntuļojas gar azaida skaleņiem, turpretī visiem pārējiem jau doti savi darbi un darbiņi, Nāris pat pļāva kopā ar vīriem, kā tas piederas četrpadsmit vasaras aizvadījušam zēnietim, Madris nesa un cēla sasietos kūļus statos, bet Naula, jumīša atradēja. . .

Naulai vajadzēja modrēties turpat pie abiem bērajiem, viņas pienākums bija. . .

Jā, posts atnāca ne ar zemi aizkaltētāju sausumu, ne ar pūdētājām lietavām, pēdējās aizvadītās vasaras padevās īsten dāsnīgas, taču posts atnāca un tas atnāca no Jelgavas pils krusta sireniekiem.

Aizsākums rodams pērnziem. Augštaiši un žemaiši kunigaiša Skaroša vadībā apsiroja Aizdaugavas zemes un atgriezās līksmi mājup, kad netālu no Aizkraukles viņus panāca Rīgā un no citnovadiem sapulcinātais Ordeņa karaspēks. Skarotis nenobijās, tieši otrādi, nopriecājās, ka nu jauns guvums pats pienācis klāt, atliek tikai paņemt zirgus, ieročus, arī dažu labu gūstekni, par kuru vēlāk varēs prasīt izpirkuma sudrabu, un tāpēc Skarotis ar savējiem nav bēdzis, bet, tieši otrādi, licis saviem vīriem ciešāk savieloties ar sasiroto, visapkārt saslējis ragavas un pavēlējis jo naski sagāzt platu aizcirtumu, lai smagajās bruņās ielīdušie ordeņbrāļi, tāpat jātnieki netiktu apmetnei tik brīvi klāt, bet pašiem būtu labs patvērums no bultām un mestiem šķēpiem. Taču mestrs bija pulcinājis kuplu naujumu pelēču, puspelēču, algotņu, kalpu un arī vietējos, ar kristīšanu padevībā ieliktos, un uzbrucēji, aizniienoti par leišu sirojumu, kā arī nomanot labu iespēju sasiroto atņemt un tikt pie viņu labuma,— ņēma spraukties uz priekšu soli pa solītim un mākties tik neatlaidīgi, ka ielenktajiem sāka aptrūkt spēka neļaut kristīgajiem ietikt apmetnē. Ciņa ieilgusi, elpu nav varējuši atvilkt, jo duršanās kļuvusi aizvien nesaudzīgāka. Asinis lijušas kā citreiz lietutiņš, vīrs gūlies pie vīra gan no vienas, gan otras puses, līdz tomēr beigu beigās uzbrucēju pārspēks sācis nomākt un vēl dzīvajos palikušajiem leišiem neatli- cis nekas cits kā glābties bēgšus ar to, kas mugurā un rokā, un vēl tad dažs labs palicis zemē guļam; izmisīgā prettriecienā, lai ļautu savējiem pabēgt, nodurts arī pats Skarotis.

Līdz Tērvetei atnākusi bēdu vēsts Gunvaldi divkārt aizsāpināja, jo līdzās Skarotim veļu valstī aizgājis ari Nameja draugs, žemaišu kunigaitis Satkuns, kurš tik tuvs bija kļuvis arī Gunvaldim, tuvs kā īstenieks.

Zaudēto kauju drīz vien uz savas ādas nomāt Ija arī tērvetnieki: no Jelgavas pils sāka drasēt postoņi, drasēja tuvāk un tālāk, biežāk un reizumis vai ik dienas. Tie apiādelēja ceļus un takas, tvarstīja ļaudis, dedzināja, kas dedzināms, un nomlņāja, kas nomīņājams. Pēc sējas Gunvaldis ar Tērvetes karadraudzi divas reizes bija ielencis postnešus un nogalinājis visus līdz pēdējam, tādējādi pārējos maķenīt piebiedēdams un likdams kļūt piesardzīgākiem, nekleistot kā visuvareniem pa novadu. Bet, sākoties siena pļaujai, kā ari tagad, reizē ar labības dzeltēšanu un graudu briešanu, Jelgavas pilī iemitušie kļuva atkal aplam uzmācīgi un nekaunīgi. Zinādami zemgaļus aizņemtus ar ražas darbiem pļavās un druvās, nevaram pulcēties vienkopus, tie jādelēja visapkārt nelielos bariņos, vīri desmit divdesmit, un piebeidza, ko vien varēja piebeigt, bet, pamanīdami pārspēka briesmas, nežēlodami dzina savus zirgus bēgumā, lai tikai aiztiktu līdz Jelgavai un pilī paglābtos. Ticībnieki un viņu pakalpiņi izdomāja arī tādu nekrietnību: sakūra dūmu irdzes viltnie- cībai, lai zemgaļu jātnieki lēkšotu turp palīgos savējiem, bet cits bars viltnieku tikmēr pamanījās postīt neapsargāto, ķerstīt biežņā pabēgušās sievietes un bērnus. Tā tērvetnieki šovasar turējās ciešos pulciņos, bet, pamanījuši ticibniekus, lika skanēt trauksmenim, zēneļi un meitenes rausās kumeļos un auļoja brīdināt un aicināt palīgos tālāku sētu ļaudis.

Lūk, kāpēc arī Naulai vajadzēja būt jo modrai, un tā viņa, apkaimi vērodama, pļaut vēl neaizsāktajā stūrī ieraudzīja jumi — divas briedīgas vārpas uz viena stiebra.

Priekam par atradumu pāri tomēr uzgūla bažīgums neatņemami kā koku ēna ceļam. Nedrošība ložņāja visap- llk kā kurmis zem velēnas, iepriekš neviedlsi, uz kuru pusi tas eju dzīs, kur uzburbs rakums. Tā tērvetnieki nezināja bridi, kad parādīsies sirupulks, zināja vienīgi to, ka nekrietneļi cītīgi jādelē un it īpaši pašlaik cenšas aizdedzināt nopļauto un jau apžuvušo, ugunij padevīgo labību, lai zemgaļi ziemā vai aizmirstu maizes garšu. Gunvaldis ar savējiem jau vairākas dienas un naktis nepameta šo savu visjomīgāko druvu, sargāja, arī vakar nopļāva it prāvu gabalu, šodien cer padarīt vēl vairāk, bet rīt gribētos pabeigt, lai drīzāk graudus iedabūtu pils klētī un lielākā drošībā. Strādāja visi, no maza līdz lielam, pat Dargute, kam tikai trešais gadiņš, uzlasīja zemē nokritušās vārpas, liekot tās tukšā skalenī. Pazust nedrīkstēja ne grauds.

Azaidam druvas kopēji sasēdās mežmalā paēnā. Gunvaldis nogrieza katram krietnu rudzu maizes riecienu, Brita izdalīja pa žāvētai caur augušas cūkgaļas šķēlei, klāt piedzert varēja baltu, tumīgu skābputru, kurā iemaisīti biezpiena kluncīši. Blakus skābputras toverim, segtam ar koka vāku, uz zemē iedzīta steķīša uzlikta mučele ar paskābenu kļavas sulu — izslāpušo atveldzē- tāju.

Mutes ēdājiem aizņemtas, un tāpēc valodas diez ko nevedas, bet vēl jo vairāk laikam tāpēc, ka biedīgs, bažu pilns nemiers līpņāja ap katru un katrā. Ausis tā vien tvēra vissīkāko skaņu, lai samanītu briesmu miņu, pirms acs ierauga, un varētu sagatavoties, aizstāvēties vai censties nobēgt. Spriedelēt par sirenieku negantībām negribējās, bet pajautrēšanās arī lāgā neiederējās, tā ka Gunvaldis un viņa saime ēda klusēdami, vienīgi paši mazākie kā Dargute un Arvidets nevarēja rimties — te piebikstīja viens otram, te pačukstējās.

Ēdot Gunvaldis reizi pa reizei palūkojās košajā zilumā, kurā, kā pamalē aizkavējies un tāpēc nomaldījies, aizslīd pa kādam nelielam mākonītim; redzams, Pērkoņtēvs vēlīgs pļāvējiem, nesteidzina un nedraud ar lietavām. Mežs uzvēdī skuju un mētru elpu, ēna ļauj atvilgt pļāvēju miklajām mugurām. Visapkārt rimts un tīkams miers, vienīgi vanagu pāris, izvedis savus bērnus pasaulē, ar spalgiem svilpieniem ierāda māku planēt virs priežu un egļu galotnēm. Nebūtu tāda aplama steiga sirenieku dēļ, Gunvaldis tagad sacītu: «Nosnaudīsimies maķenīt,»—un arī pats aizvērtu plakstus, un salds gurdums paņemtu savās tīksmainās aijās. Tagad nekā. Tagad atpūta tik, cik ēdot. Pēc sātīgā azaida katrs vēl iemet mutē pa saujai melleņu, kuras tepat malienā salasījušas Artume un Kunete, un nu saimes skatieni vēro Gunvaldi: tiklīdz viņš sliesies stāvus, pārējie sekos. Blakus viņam apsēdusies Brita. Līkņājusi, uzņemdama kūli un sasiedama, kopā ar pārējiem, viņa azaidu uzsāka pēdējā, allaž uzmanīdama, kam vēl sagribētos maizes rieciena, gaļas gabaliņa vai sakārotos uzziest no sviesta vai biezpiena cibas, padzerties veldzētāju skābputru vai kļavsulu. Viņai bija jāpabaro vīri, lai tiem nepietrūktu spēka vēzēt asās garkātes, jāuzmet acis arī sievām, kam tāpat nedrīkst pietrūkt izturības, veiklības un mīļuma, un bērneļiem, kam ātrāk jāizaug lieliem un dūšīgiem. Britas pieskatījumā saimes galds un apģērbs, bet viņai gribas būt līdzās Gunvaldim arī šajās pļaujas dienās. Viņš gan bija uzbildis: «Paliec pilī, pieskati mazos un piesaudzi sevi,»— bet Brita bija noraidoši pamājusi — nē, nē, vēl viņa spēj turēties visiem līdzās, vēl viņa var, lai gan kuplums jau atkal pamanāms. Tas viņiem būs devītais bērns. Devītais! Gunvaldis mīl Britu, gādā un rūpējas, nu jau trīs dēlus un piecas meitas viņa dāvājusi, un nudien nekas tā neiepriecina kā īstenieku sakuplojums. Jau tagad viņiem kuplo saime, bet būs vēl kuplāka. Vasaras darbiem Gunvaldis saderējis trīs kalpus, divi nolīgti ziemai, visiem pa kādam tuviniekam līdzi, palīdz arī trīs karadraudzes vīri, kas, atdalījušies no savējiem patstāvīgā dzīvē, tagad pagaidām mitinās kopā ar Gunvaldi. Nupat viņi īsti vajadzīgi, jo tikai pulciņā var iedrīkstēties darīt āra darbus. Jau siena laikā divas reizes iznāca saķeršanās ar svešajiem, padzīt padzina, bet naktī kāds no postgaļiem bija tomēr atlavījies atpakaļ un pielaidis uguni sagubotajam, vismaz diviem zirgiem un divām govīm pietiktu ziemā priekšā ko likt, bet nu vajadzēja prātot par tālajām Līčupes pļavām, tur vēl varēja sapļaustīt nepieciešamo, lai gan droša glābiņa vairs nav nekur, tuvāk un tālāk var pieložņāt Jelgavas pils ļaundari.

Grūšas bija šobrīd Gunvalža domas. Apsēdusies blakus, Brita tūliņ pamanīja vīra satumsušo skatienu, kurā parasti spulgoja silts gaišums, pat nebēdnība kā tajā naktī, kad viņš atjāja un paglāba no Līpiķa un viņa drauģeļa kārojuma, pacēla pārbiedēto jaunuvi savās stiprajās rokās, iznesa, aizsprūdīja Dzintim durvis, lai zēns netiktu panāksniekos. . . Kas tas bija par neaizmirstamu strauju lēkšojumu! Tomēr baiļu nekādu, tikai laime kā sapnī, no kura negribas atmosties. Viņas laime bija īsta, viņa to bija sajutusi zirga siltumā, mīļo roku ciešajā tvērienā. Kādu mīļumu Laima nolikusi viņiem! Un Kārta un Dēkla centībā izpilda nolikto!. . .

Pošoties rudzu pļaujai, Gunvaldis bija ieminējies, vai Britai labāk nepalikt drošībā, viņi ar druvu tiktu tāpat galā, taču Brita atsacīja: nē, nē, neviens cits saimi tā neizkārtos, neviens cits tā nepabaros, un galvenais — viņa ar savām rokām vēlējās siet kūļos nākamo maizīti, kuru pati ari allaž vien maltuvē mals, siltumā raudzēs un karstumā ceps, viņa gribēja iespējami vairāk būt līdzās savu bērnu tēvam, jo tik bieži, tik aplam bieži un ilgi viņš bija prombūtnē, kara ceļos. Blakus Gunvaldim viņa jutās droša un pasargāta, būt visiem kopā pulciņā — viņas laimīgākie brīži.

Apmetušies pusguļus īsajai atpūtai, viri izmeta pa vienam otram vārdam, sprieda, ka rudzu maizei gluži cita garša, ja kūļi nedabū aizlīt, lai gan ari pārlieku strauja izžūšana, karsts un tveicīgs bula laiks neļauj graudam paņemt visu labumu no stiebra, un ari tad maize nav tik sātīga, tāpēc šodien pļauto vajadzētu dienas trīs četras palēni gatavināt un tikai tad izspriguļot. Taču nepaguva viņi aizsākto izrunāt, kad tāltālu, tik tikko sadzirdami, kā bezspēkā pakritušam, ieskanējās briesmeņa brīdinātāja balss — dzin-n-n, dzin-n-nnn. . .

Visi pierāvās sēdus, piecēlās.

Vēl pēc brīža cits, tuvāks trauksmenis atnesa skaidri un saklausāmi brīdinājuma skaņu: tuvojas, nāk! Svešinieki tuvojas! Ļaudis! Esiet modri!

Viens no karadraudzes jaunākajiem piesteidzās pie ozola zara, kurā iekarināta paplāna skanīgas dzelzs plātnī- te, un viegli un asi uzsita tai ar veseriti. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz, vēl un vēl. . .

Gunvaldis piecēlās, paklausījās, tad ar rokas mājienu lika pārtraukt piesitienus un atkal ieklausījās. Tuvāk un tālāk atsaucās viņa dotajai vēstij. Šķita, pēkšņi atlidojuši nepazīti putni un sasaucas cits ar citu, ja vien nezinātu, kam šis brīdinātāja tālskanīgums dots.

Briesmu putni ar dzelzs balsim. . .

Pļāvēju skatieni pievērsās Gunvaldim. Ko viņš lems? Ko tagad darīs? Pametīs druvu? Bēgs un paslēpsies? Vai nogaidīs?

Arī Brita bija piecēlusies un stāvēja blakus vīram, un nudien dīvaini — pāri mežiem un tīrumiem skrēja briesmu ziņa, taču viņa nejuta baiļu. Viņa atradās blakus Gunvaldim. Lielam, spēcīgam, sargājošam.

—   Naula! Artume! Abas žigli zirgos!— pirmo rīkojumu viņš deva savām meitām. Tās zināja savu pienākumu: pamanot svešus karavīrus, lēkšot līdz Skarbuļu sētai, padot tur ziņu, lai nāk šurp palīgos. Lai gan Artumei bija tikai astotais gadiņš, viņa turējās zirgā kā piesaitēta, kā dzimusi jātniece un, pieplakusi kumeļam, laida lēkšiem, ļaudama vējam plivināt zirga krēpes un savus nobrieduša kviesāja krāsas matus.

—   Madri!— nākamais rīkojums tika dots otram pēc vecuma dēlam.— Ieslēpies ar mazajiem koku aizcirtumā!

Tepat blakus Gunvaldis bija licis cirst nelielu pažogo- jumu no krusteniski sagāztām eglēm, priedēm un ošiem, lai būtu neliels patvērums, ja pārspēks izrādītos naidnieka pusē un ceļš bēgšanai nosprostots. Aiz koku mudžekļa parocīgāk aizstāvēties, metot šķēpus, raidot bultas, cērto- ties ar zobeniem, un izturēt līdz brīdim, kad piesteigtos apziņotie palīgspēki, vispirms no Skarbuļiem, pēc vēl citi.

—   Sanes un noslēp izkaptis!

Ko tas nozīmē? Viņi šodien vairs nepļaus? Bezdarbībā nogaidīs turpmāko — vai postītāji parādīsies šaipusē vai aizjās citus ceļus? Varbūt tramdīs pārupiešus vai nogriezīsies gar Skujeni. Gaidīt un nekā nedarīt? Dīvaini, aplam dīvaini skan Gunvalža rīkojums noslēpt izkaptis. Taču tūliņ viņa turpmākie vārdi deva skaidrību:

—   Vīri! Nem am zobenus, vairogus un šķēpus! Zobenu no rokām neizlaidīsim. Vairogus un šķēpus mums pa tvērienam allaž noliks sievas. Nāri!— viņš uzsauca vecākajam dēlam.— Tu paņem četrus lokus un bultas, cik vien vari panest! Ejam!

Un viņš pirmais soļoja uz druvas nepļauto nogabalu ar vairogu kreisajā rokā, ar šķēpu labajā, ar zobenu pie sāniem.

Pārējie klusēdami sekoja.

Tērvetes, kā arī citos zemgaļu novados tikpat kā vairs nepļāva labību ar sirpi un īskāti izkapti, vairums bija pārgājuši uz parocīgāku garkāti, kas deva plašāku vēzienu, platu vālu, bet pie izkapts pēdas un kāta apakšdaļas piesietais lazdas lociņš noguldīja pļāvumu pietiekami vienādi un glīti, lai kūlīšu sējējām nevajadzētu par pļāvēju žēloties. Tā viņi pļāva iepriekšējos gadus un pļautu šogad, ja vien varētu. Tā viņi pļāva šodien, bet nu. . .

Gunvaldis nolika vairogu rugainē, šķēpu iesprauda līdzās zemē un tad, piegājis pie nepļautajiem, pilnbrieda pelēkumā gaidošajiem rudziem, izvilka zobenu no maksts, ar kreiso roku mazliet pielieca vārpas, bet ar labo —r cirta ar zobenu. Nopļautā sauja sagūla uz rugai- nes. Nākamais cirtiens — un atkal sauja labības nokrita vālā. Cirtiens. . . cirtiens. . . cirtiens. . . Mirgoja asmens spozme, švīkstēja gaiss un stiebri, kurus pāršķēla.

Zobenu pārvērta izkaptī! Tas vienlaikus sargāja un deva maizi!

Gunvaldis neatskatījās, pat nepameta skatienu ne pa labi, ne pa kreisi, bet tikai vēza un vēza, kā steigdamies paglābt druvu no krusas mākoņa, kas izaugušo sakapās un pieplekšķinās pie zemes, un aiz viņa palika rugaines svītra un nopļauts vāls, šaurāks, ne tik gluds un vienāds kā ar izkapti, tomēr padarīts darbs.

Brita noliecās, savilka nopļauto kūlī, tad izņēma no vidus saišķi, papina kā bizi, ar strauju rāvienu ielauza galā, apmeta kūlim, atkal papina un atkal aizlauza, galu iebāžot aiz savilktā saišķa.

Blakusvālā vēza otrs vīrs ar zobenu. Aiz viņa vēl viens, vēl un vēl, līdz septiņi vīri mirdzināja savu ieroci, it kā tā vien mācīti no mazotnes, it kā tā vien prastu pieveikt rudzu druvu. Pēdējais pļāvējiem pievienojās Nāris. Viņa vāls gan padevās redzami šaurāks, rugaine spuraināka, tomēr arī Gunvalža vecākais dēls droši stājās vīru rindā.

Priedes galotnes zaru žuburā uzrīkotajā ligzdā atkal iepļerkstinājās zivju gārņi, tiem atbildēja stārķu klabeklis, vēl vienu reizi pabiedināja trauksmeņa skanīgais dzindzējums, atskrēja un aizvilnīja tālāk, saceldams viņ- pusē skaļākas un klusākas, spalgākas un dobjākas atbalsis, bet pēc tam atkal iestājās rimts klusums, kurā vienīgā skaņa bija zobena asais skrējiens cauri stiebriem — švīkšsss. . . švīkšsss. . . švīkšsss. . .

Druvas kopēji iegrima darbā kā pasauli aizmirsuši, un viņi nebūtu varbūt vēl labu brīdi pamanījuši druvas ceļgalā meža stūrī izjājušos, ja plašumu nepāršķeltu Naulas biedinošais iekliedziens:

— Tēti!. . . Tēti!. . .

Druvinieki sastinga — cits vēzienā, cits puscirtienā, viena ar kūli zem ceļgala, otra uzlasot vālu kūlī. . .

Nodimdēja zirgu lēkši. Naula un Artume lieki nekavējās, bet naskoja prom pie Skarbuļiem, pagaistot meža tāspuses ceļā. . .

Gunvaldis saspringti vēroja, vai nesāksies pakaļdzīšanās, bet ne — pirmie divi nelūgteņi pajāja soļus piecus sešus uz priekšu, aiz tiem varēja saskatīt vēl vairākus jātniekus. Cik? Kas to lai zina?!. . . Aiz priežu stumbriem tālāk varbūt virzās šurp vairāki desmiti un varbūt pat simti. . .

Aizcirtums, kurā pļāvēji varēja rast drošāku patvērumu, atradās tepat līdzās: kamēr jātnieki atlēkšos, tikmēr skriešus var pagūt ieslēpties. Tāpēc Gunvaldis joprojām nogaidīja. Bēgšana iedrošina uzbrukt pat gļēvuli, turpretī drosme vieš piesardzību visdrosmīgākajā uzbrucējā.

Atjājēji par kaut ko apspriedās. Vai varbūt nogaidīja pienākam pārējos? Pagaidām viņu vidū nebija ieraugāms neviens bruņās tērpts krustnesis, tikai pāris puspelēču un algotņu, droši vien Jelgavas pils karakalpi.

Svešo pulks tomēr nevarēja būt pārāk kupls, jo tad viņi tā nestudzinātos un neminstītos mežmalā, bet lepni jātu virsū druvotājiem, piespiežot tos vismaz bēgt. Tagad, viežams, kaut ko lēma un nevarēja izlemt. Gunvaldis nogaidīja vēl kādus desmit elpas vilcienus un tad, ar kreiso roku pieliecis vārpas, ar labo atvēza zobenu un. . . atsāka pļaut. Vēziens aiz vēziena, vēziens aiz vēziena, un vārpas gūla atkal ciešā rindiņā, vāls virzījās uz priekšu. Ar savu uzvedību pļāvējs itin kā noniecināja draudīgo baru, tā teikt, kā esat atjājuši, tā aizjājat, bet man gan šobrīd nav laika pat skatīties uz jums, meimuļiem, jo es vairāk bīstos no nenopļautās druvas, nevis no jums, drasoņiem.

Pārējie Gunvalža karadraugi un saimes vīri gan ar tādu kā piesardzīgu nedrošību sekoja sava vecākā piemēram, ik pa mirklim tomēr pametot skatienu mežmalai.

Jātnieki laikam bija gaidījuši bēgšanu, izmisuma pilnus sieviešu kliedzienus, bērnu raudas, izbīli, bet tagad, kad nekas tamlīdzīgs nenotika, viņi apjuka, mētājās rokām, laikam pat sastrīdējās, līdz viens no viņiem apņēmīgi iespieda piešus zirga sānos un pāri rugainei jāja uz nenopļautā gabala tālāko stūri ar skaidri redzamu nolūku labību vienkārši samīņāt, sajādelēt. Aiz viņa izstieptā virtenē sekoja pārējie, un zemgaļi varēja sakt svešos skaitīt. Viens, divi, trīs. . . pieci. . . deviņi. . . divpadsmit. . . piecpadsmit. . . Vēl būs? Nē. . .

Piecpadsmit jātnieki. . . Piecpadsmit vīri, kas citu neko nedara kā diendienā ar zobenu, vairogu un šķēpu meklē pretiniekus, diendienā vingrinās drosmē un veiklā prasmīgumā pieveikt katru, kurš tiem patrāpās ceļā un šķietas pārmācāms, nogalināms vai aizvedams drelllbā. Viņu darbs bija nepārtraukts karš, viņu dzīve—tikai karotājam būt.

Piecpadsmit zirgi un piecpadsmit izveicīgi, labi bruņoti jātnieki seglos. . .

Tiem pretī — septiņi zemgaļu vīri — četri no kara- draudzes, trīs līgti kalpi — un viens pusauga jaunulis, un vēl piecas sievas, viena no tām jau pamanāmās gaidībās. . . Drūmi klusējot, druvenieki vēroja atjājušo rīcību. . .

Vai patiesi pēdējā dienā, kad tikpat kā viss jau aiz muguras — līduma līšana, sēklas iekaisīšana, augšana un izaudzētā nosargāšana, vai patiesi pēdējā dienā, kad lielākais grūtums jau pāri, kad atliek tikai novākt, izkult un sabērt apcirknī, lai galdā aizvien smaržotu maize, ķimeņots, tumšbrūns kukulis,— vai patiesi pašā pēdējā dienā viss jāzaudē?!. . Ak nediena!. . . Ak melnā nestunda!. . .

Sievietes stāvēja kā sastingušas. Vīrieši nogaidoši vēroja. Taču visus caururba viena un tā pali zaudējuma sāpīgā noģisme.

Lemt vajadzēja Gunvaldim. Izlemt ātri un nekļūdīgi. Un viņš izlēma.

— Mēs četri uzbruksim vispirms ar bultām. Jāpagūst izšaut divas reizes, jātrāpa astoņiem zirgiem, lai astoņi jātnieki nevar mums zirgos uzbrukt,— viņš pieklusināti deva pavēli un skaidrojumu.— Četras sievas turas cieši aiz mums, nesot vairogu un katra divus šķēpus. Pārējie ari turas aiz mums bariņā. Ja viņi mūs aplenc, izvēršamies gredzenā.

Piecpadsmit jātnieki lēnā un šķietami neatturamā gaitā virzījās pret nepļauto. Ieslīpi tiem pretī platā, ātrā solī steidza zemgaļu pulciņš, kopā trīspadsmit, septiņi vīrieši, piecas sievietes un četrpadsmitgadīgais Nāris, kuru vīriem taču vēl nevar pieskaitīt. . .

Ordeņa karakalpu zirgu sānus neaizsargāja biezie, ar bronzas virpulīšiem cauraustie apsegi, tveicīgajā dienā tie gauži sasviedrētu lopiņus, un tāpēc Gunvaldis izlēma vispirms uzbrukt dzīvniekiem, jo bultu brūces tos satracinās gluži nevaldāmus. Vienīgi nedrīkst kļūdīties, netrāpīt, turklāt jāpagūst izšaut divas reizes, katram jāievaino divi, kopā astoņi zirgi. Gunvaldis nešaubījās, ka viņi to izdarīs, viņš un pārējie trīs no karadraudzes gandrīz vai katru dienu savas reizes vingrināja roku un aci, tērvetnieki no strēlnieka Bertolda bija apguvuši gan ieroča, gan šaušanas labu prasmi: Zemgalē savādāk dzīvot vairs nedrīkstēja kā vien ar ieroci rokā.

Jātniekos pavlda tramīgums, viņi savilka pavadas. No pašpaļāvīgiem uzbrucējiem pārvērtās par tiem, kuriem pašiem būs jāsargājas. Viņu priekšējais apstājās, un visa aiz tā sekojošā virtene palika uz rugaines, bet druvas kopēji tuvojās jātniekiem mierīgi, kā nupat darbu beiguši un iedami mājupceļu. Vienbrld šķita, abi pulciņi draudzīgi satiksies, parunāsies un tad aizies katrs uz savu pusi.

Priekšējais jātnieks uzbudināti kaut ko uzkliedza, laikam pavēlēja astesgalam virzīties zemgaļu pulciņa aizmugurē, lai, lēkšojot vienlaikus no četrām debesu pusēm, sakapātu pārdrošnieku gabalu gabalos, bet sievas, ja vien būs pietiekami izskatīgas un spridzīgas, varētu sasiet un aizraut sev līdzi gūstā.

Jātnieki tomēr nepaguva izvērsties, kad četri zemgaļi piepeši skriešus metās uz priekšu un, piesvieduši pleca augstumā jau savlaikus uzsprindzētos lokus, četras bultas, ar paklusu švīksti pāršķēla attālumu, plakšķīgi ietriecoties zirgiem sānos, diviem ribstarpās, vienam priekšplecī, otram pakaļciskā. . . Bērie mežonīgi iezviedzās un saslējās pakaļkājās, mēģinādami nomest jātniekus, lai lēkšos mestos prom no savām sāpēm, lai ne mirkli nepaliktu šeit, kur purnos iesitās asiņu dvaka. Sirupulka vadonis vairs neildzinājās, ja jau paši zemgaļi uzspieda kauju, un, nokliedzis uzbrukumu, savērsa savu zirgu pretī zemgaļiem, uzdzina auļos. . . Taču, atskabargainajām dzelzs smailēm ieurbjoties zirgos, Gunvaldis un arī trīs pārējie paguva jau ielikt otru šautru, uzvilkt, un vēlreiz nospin- dza četras bultas, atkal četri zirgi sāpēs kļuva nevadāmi, un velti jātnieki mēģināja tos dabūt sev vēlamā gaitā, tie slējās, raustījās, pat atkrita pasēdus.

Nometuši lokus rugainē un satvēruši sievu veiklīgi pasniegtos vairogus un šķēpus, četri zemgaļi paši skrēja pretī četriem tuvākajiem jātniekiem, lai tādējādi pilnīgi izmantotu sava pēkšņā uzbrukuma radīto apjukumu, un četri šķēpi šoreiz caururba karakalpus, četras pavadas izslīdēja no rokām un kļuva vaļīgas, četri kumeļi, nometuši savu nesamo, strauji aizlēkšoja brīvē. . .

Tas viss norisa tik ātri un negaidīti, ka trīs pagaidām neskartie jātnieki rāva savus neievainotos lopiņus sāņus, lai nevis uzbruktu, bet pabēgtu un tādējādi mēģinātu attapt, vai patiesi viņi būtu šoreiz kauju jau zaudējuši. Astoņi savainotie zirgi, sāpju un zviedzienu satracināti, nebija nekādi valdāmi, tie kārpījās pretī, kāpās atpakaļ, lauzās uz mežceļa pusi, no kurienes bija nākuši, itin kā vienīgi tur būtu paglābums no tā, kas tagad šeit tiem jācieš. Jātnieki pielika visu māku un spēku, lai kaut kā noturētos seglos un nepaliktu kājniekos, nebūtu jāpaļaujas tikai uz savu kāju veiklību.

Gunvaldis, redzēdams uzvaru, iesaucās:

—   Kumeļos!

Viņš pirmais, pārējie aiz viņa skrēja uz pretējo mežmalas pusi, kur, tramīgi ausīdamies notiekošajā, galvas izslējuši, mīņājās savējie zirgi, un Gunvaldis, kā arī trīs karadraugi uzlēca tajos neapseglojuši un sāka pakaļdzīšanos. Vēl Gunvaldis kalpiem tikai uzsauca:

—   Piebeidziet pusdzīvos!

Divi sadurtie vairs nekustējās, gulēja augšpēdus kā aizmiguši, un šķēpi viņos izslējušies gandrīz svērteniski kā iesprausti, tie bija caururbuši nekrietnos uzmākuļus un pienaglojuši druvai, kuru gribēja nomīņāt, tā liekot ar savām asinīm izpirkt nodarīto postu. Divi vēl kūņojās, tiem šķēpa dūriens nav patrāpījies nāvējošs, tikai atņēmis spēku, un kalpi viņus turpat ar saviem karacirvjiem nobeidza kā sivēnus. Pēc tam kalpi visus četrus nogalinātos savilka vienkopus un tūliņ mežmalā ķērās pie līdzņem- tās lāpstas — pārmaiņus .izraka paseklu dobuli apglabāšanai, lai smirdoņa rīt netraucētu druvas kopējus, jo iesāktais tik un tā jāpabeidz.

Tikmēr Gunvaldis ar karadraugiem dzinās pakaļ pārējiem bēgošajiem nelūgteņiem, un viņi tos nepanāktu, jo atstatums, kamēr zemgaļi aizskrēja līdz saviem kumeļiem, bija izvērties diezgan paprāvs. Gunvaldis saprata, ka tikai laimīgs gadījums var palīdzēt notvert, taču viņā dega tāds aizniknojums, tāda nevaldāma griba atriebt, ka viņš dzina un dzina savu melno ķēvi rauties uz priekšu. Katrs paglābies Ordeņa karakalps pēc dažām dienām atkal klenderēs tejienē, atkal mīņās un dedzinās, tvarstīs un slepkavos, kavēs rudens ražas vākumu, turpretī noguldītais kļūs rāms uz mūžu un tikai zāles zaļais leknums un koka straujāks un kuplāks aud/īgums ļaus viedīt auguma apglabājuma vietu; gūt gribētājs pats būs kļuvis par guvumu zemei.

Gunvaldis, piesardzības mudināts, jau pavasarī bija licis vietumis gar ceļa malām aizcirst kokus, pašu ceļu atstājot brīvu, tomēr tā, lai it raiti varētu ar pāris, pat vienu nogāžamu koku aizkavēt brīvu jāšanu un braukšanu. Tā notika ari šoreiz. Jau pirmie briesmu vēsts padevēji, divi pavecāki tērvetnieki, bija piesardzīgi lavl- jušies pa posteņu pēdām un nepamanīti sekojuši, līdz padzirda Gunvalža druvā cīņas kliedzienus, savainoto zirgu plosīgos zviedzienus. Tūliņ izlemdami, ka nelielais pulciņš svešo var ne tikai uzvarēt, bet ari zaudēt, vismaz izbīties .un bēgt atpakaļ,— abi paveci izrāva aiz jostas allaž nēsātos cirvjus un aizcirtumā naski noguldīja pāri mežceļam kuplu, zarainu priedi, kurai netikt garām ne jāšus, ne pa apakšu, ne pāri pārlēkt. Un viņu paredzējums piepildījās.

Ja astoņi neievainotie jātnieki uz savainotajiem zirgiem un trīs gluži sveikā pabēgušie būtu pie aizcirtuma apvienojušies pulciņā un kopus cirtušies pretī Gunvaldim un viņa karadraudzes trijniekam, tad cīņas iznākumu nevarētu zināt, bet bēgt pasākušos trenca tikai viena vienīga vēlme — bēgt, bēgt un bēgt, un tāpēc, ieraugot priekšā aizlaisto priedi un iedomājot, ka aiz tās viņiem uzglūn citi zemgaļi, bēdzēji cirta zirgus katrs uz savu pusi mežā un katrs meklēja tikai savu glābiņu. Protams, tvarstītājiem panākt visus neizdevās, un tomēr katrs zemgalis panāca vienu un pēc īsas, asas divcīņas vēl četrus atstāja guļam zemē.

No piecpadsmit postoņiem desmit neatgriezās Jelgavas pilī, palika augumi uz mūžu tepat. Astoņus noguldīja Gunvaldis ar savējiem, divus jo veikli piebeidza abi aizcirstās priedes nogāzēji pāri ceļam; aizslēpušies eglīšu sabieznī, ar negaidītu šķēpa dūrienu viņi nogrūda katrs vienu jātnieku un tik ilgi spieda pie zemes, līdz tie vairs neraustījās.

Gunvaldis gausi iznāca atpakaļ uz meža pastigas, kur savu saimnieku, galvu satraukti izslējusi, gaidīja viņa melne, un atspieda muguru pret priedes resno, silto stumbru. Pāri pierei kā līt lija sviedru lāses, krekls pielipis pie miesas kā nupat izmazgāts un slapjš. Kad pēc brīža tāpat aizkusuši pienāca pārējie, viņi paskatījās cits citā, pasmaidīja un krietnu laika sprīdi klusēja kā valodu zaudē j uši.

Līkumā parādījās abi pavecie tērvetnieki.

— Rau, Miglīši bijuši tie priedes nogāzēji!—Gunvaldis priecīgi ierunājās, ieraudzījis viņus nākam.

—   Priedei līdzās vēl divi nogāzti,— atsaucās viens no viņiem.— Ne kājām ies, ne braukšus vairs brauks.

Priekā par naidnieka tik pārmācīgu pieveikumu viru sejas, lai ari sviedriem norasotas, staroja. Taču viens kleistoņu bariņš krietni paretināts!

Uz druvu viņi atgriezās lēni, atpūzdamies veda zirgus aiz pavadām. Kalpi tikmēr bija izrakuši dobuli druvā nobeigtajiem, kad Gunvaldis ar savu trijnieku iznāca mežmalā. No pretējās malas viņus tūliņ pamanīja, atskanēja līksmi saucieni, un pāri rugainei skriešus, sakliegda- mies drāzās šurp bērni, aiz viņiem sievas. Visiem pa priekšu joza Madris, aiz viņa Kunete, Brita, Arvidets, citas sievas un bērni.

Brita apkrita Gunvaldim ap kaklu, mazie aplipa ap kājām, bet viņš pats stāvēja, zobena smaili atspiedis pret celmu, vairogu un zirga pavadu otrā rokā un smaidīja. Bija tik labi, tik brīnum labi, ka iespēts pasargāt, būt atkal visiem kopā pie savas druvas. Britas prieka asaras šķita saldas kā medus, kad viņš nomutēja viņas vaigu, pēc piebilzdams:

—   Padzinām!. . . Ja tik vien tie krusta sumpurņi uz- kllstu, tad mums maza bēda.

Iedevis melnes apaušu siksnu Madrim, Gunvaldis neaizgāja līdz bedres racējiem, bet druvas vidū apstājās, izvilka zobenu un —turpināja savu vālu, un krītošie rudzu stiebri — nākamā maize — noslaucīja no zobena naidnieku asinis.

Pret pievakari zobens bija atkal spožs un tīrs.

x

Johana no F*?ht.>s pierei pieskārās silta, glāstoša roka. . .

Viņš pacēla bijības pilnu skatienu augšup, cerēdams skaidri un nepārprotami ieraudzīt tēvišķu, maigu plaukstu. . . Taču redzēja tikai degošo sveču trīsuļojošo atblāzmu pret griestu tumšo velvi. Kas tas bija?. . . Kas nupat pieskārās viņa pierei?. . . Kas deva dievišķo klātbūtnes zīmi?. . .

Johans bija beidzis pirmo no diennakts septiņām obligātajām kanoniskajām lūgšanām — matutinu — un, iegrimis pārdomās, gaidīja brīdi rīta lūgsnai — laudes —, kad pie durvīm pieklauvēja un ienāca virsbīskapa akolūts, klusēdams nolieca galvu. . . Tātad tas bija noticis:

Rīgas virsbīskapa dvēsele pacēlās debesu valstībā!. . .

Johans no Lunes bija miris!. . .

Pēdējās nedēļās pie mirstošā drīkstēja uzturēties tikai viņa kalpotājs un vēl dziednieks Bruno. Reizi pa reizei arī priors. Viņš, virsbīskapa vietnieks, prāvests Johans no Fehtas, netika aicināts. Kāpēc? Vai mirējā būtu ierunājusies kāda vainas apziņa? Vismaz apjausme par kādreiz pāri nodarīto? Par iesēšanos dižajā astoņkāju krēslā, kurā pēc goda un zināšanām, bet vēl jo vairāk pēc nešaubīgas ticības un paļāvības uz dievu vispirms pienācās sēdēt viņam — fehtietim. Vai mirējs vainas apziņā nevēlējās aci pret aci paskatīties apietajā? Vai viņš nožēloja izdarīto? Varbūt nāves apzīmogoto mocīja skaudīga nenovīdība, ka viņam pirmajam jāaiziet no šīs tik pazīstamās, ierastās pils Daugavas krastos, jāaiziet nezināmajā, tāpēc savā ziņā biedīgajā paradīzē? Jāaiziet. . . kurpretī viņa vietnieks prāvests paliek. . . Skaudības velns mēdz būt visārdīgākais.

Nu, akolūta aicināts, fehtietis ienāca cellē, kurā uz ienesta galda gulēja mirušais, un zemojās ilgā un dedzīgā lūgsnā, izlūgdamies dieva žēlastību aizgājējam, kam ticība tomēr nebalstījās uz īsti drošiem pamatiem, taču baznīcas labā pie dieva aizsauktais tomēr tika darījis visu iespējamo un pat neiespējamo.

— «Es ticu, ka Jēzus Kristus, patiess dievs no tēva mūžībā piedzimis un arī patiess cilvēks no jaunavas Marijas piedzimis, ir mans kungs, kas mani pazudušu un pazudinātu cilvēku atpestījis un atpircis no visiem grēkiem, no nāves un no velna varas…»—čukstēja Johans no Fehtas, čukstēja un čukstēja, jo pašam sirds drebēja no tā nezināmā, kurā tagad aizlidojusi virsbīskapa dvēsele.

Pēc rīta lūgšanas prāvests izlēma palikt pie nomirušā, tepat zemoties prīmā, pēc tam tercā un varbūt pat sekstā, lai starp šīm kārtējām lūgsnām nesteidzīgi apcerētu aizgājēja paveikto un it īpaši nepaveikto, kas nule uzkrauts viņa — dzīvā kamiešiem.

Bet viņš nebija attapis no sirsnīgās, sevī sakveldinātās lūgsnas, kad piepeši šis plaukstas vieglais, siltais pieskāriens pierei. . .

Viņa skatiens velti meklēja vaininieku. Nekustīgs mironis, sveču blāvais plaiksnojums. . . Tātad. . .

Paša dieva roka!. . . Jā, jā, viņš, Johans no Fehtas, ir tomēr paša dieva izredzēts!

Vai tā nav tomēr brīnumaina, dievišķa rīcība — likt pārdzīvot gan Rīgas pirmo virsbīskapu Albertu no Zauer- bēras, gan arī otro — Johanu no Lunes?! Siguldas pils torņa drēgnajā pazemē izmocīts, brāļu bruņinieku nicināts un apsmiets, fehtietis tomēr bija dzīvs atgriezies Rīgā un atkal sējis ticības sēklu. Alberta dvēsele sen debesīs, tagad turp devusies Johana no Lunes dvēsele.. . Bet viņš atstāts kopt ticības druvu pagāniskajā zemē! Zemē, kur mājokli raduši pagāni un kurā pat ticīgie kļūst atkal pagāniski, cik nešķīsti trako šeit velnu bari, izdomādami visneiedomājamākos kārdinājumus, lai tikai pazudinātu dvēseles.

Prāvests uzmeta miroņa sejai vērīgu, jautājošu skatienu. Bāli dzeltenīga maska, kauli, apvilkti ar ādu, tikai kumpais deguns saglabājis kaut ko no tā cilvēka, kura vārds Livonijā bija visaugstākais. Kāpēc dievs aizsaucis viņu ātrāk pie sevis? Lai atalgotu? Bet varbūt, lai pārmestu, ka darīts ne tā, kā būtu jādara? Kāpēc visuvarenais uzkrāvis virsbīskapa ķermenim šajā grēkpilnajā pasaulē tik smagu sāpju nastu? Kā ījabam. . . Lai pārbaudītu? Ko mīl, to tas kungs pārmāca. . . Un drīzāk aicina pie sevis? Lai zemes sāpēs dvēsele attīrītos? Lai nekurnētu, ka klētis graudu un gaļas pārpilnas, bet viņš, virsbīskaps, nevar norīt pat vissīkāko kumosiņu! Mirt bada nāvē gaļas un maizes kalnos!. . . Nobeigties no slāpēm jūras plašumā!. . . Pārsmagu, nudien pārmēr smagu pārbaudi tas kungs tika uzlicis savam kalpam, kas valdīja šķīstās jaunavas klēpī ieliktajā zemē. . . Vai Johana no Lunes ticība dievam tam kungam, dievam tam dēlam un dievam tam svētajam garam nav tikusi maķenīt tomēr pašķobīta? Vai viņš aizgāja augšup, ticības pasargāts un nests? Kas šodien atbildēs tam?. . . Jo pēdējās nedēļās Johans no Lunes vairs nepielaida nevienu sev klāt. Tikai akolūtu, dziednieku Bruno un prioru svētajam sakramentam. . . Priors klusēs, neizpaudīs virsbīskapa atvadē papausto, vai tajā viedās patiesa nožēla un dievmīlestība, vai tomēr kārdinātājs aizvien vēl kārdināja ar skaudības un nenovīdības grēku, ar pazudinātāju godkārību? Negribas mirt pat vienkāršam mūkam un jo grūtāk tam, kurš šīszemes dzīvē bijis izredzēts pacelties tik augstu, visaugstāk. . .

Johans no Fehtas vēro Johana no Lunes sadzeltējušo seju, taču atbildi nerod. Dzīvai esot, uz šīs sejas bija uzlikta nepieietamības maska, tagad visu noslēpis nāves saltais stingums. Gan pagrabmeistara atslēgas nēsājot un glabājot, gan sēžot virsbīskapa krēslā, Johans no Lunes bija pratis turēt acīs nemainīgu nopietnību, svētulību. Viņā nevarēja ieskatīties kā dažā labā, ar kuru pietiek brītiņu parunāties, lai viņš atvērtos kā gliemežvāks. Varbūt kāds cits varējis, tikai ne viņš, prāvests, jaunavas Marijas zemes augstākā valdnieka pirmais vietnieks. Bija reizes, kad Johanā no Fehtas iezagās šaubas par virsbīskapa rīcības pareizību. Kauču tās pašas dažnedažādās slepenās izdarības pret mestriem un to piepalīgiem, dažnedažādi tos izsekojot, nepaļaujoties tikai uz grēksūdzē izzināto, izklaušināto. Protams, melot jau ordeņbrāļi meloja, acīs skatīdamies, tomēr. . . Un mestru varmācība? Taču vai tāpēc, piemēram, sabiedrotie pret Ordeni bija jāmeklē tieši pagānos, visnegantākos pagānos, kādi ir zemgaļi vai žemaiši un augstaiši?. . . Sargāt ticības nesagraujamo cietoksni ar bezdievju zobeniem!. . . Reiz prāvests bija par to ierunājies, izsacījis savas šaubas, bet virsbīskaps nelokāmi, stingri bija atbildējis:

—   Pia /raus.'…1 Pia fraus!… Pia fraus!… Mans dārgais prāvest!

Trīs reizes atkārtojis vienu un to pašu teicienu.

Kad līdz prāvesta ausīm bija nokļuvusi ziņa par Johana no Lunes kanonisko vietnieku, Ordeņa Jura baznīcas kapelānu Vinfredu no Malmes, par šī vīra allažigo apgro- zīšanos karakalpa Lociņa namā, par. . . jā, jā, arī prāvesta ausīs iečukstējās daža laba nevēsts, un, kad viņš ieminējās par uzzināto virsbīskapam, pēdējais atkal bijīgi paziņoja:

—  Pia l raus!. … Pia fraus, mans dārgais! Dievs mans liecinieks!

Svēto vakarēdienu mirstošais pieņēma no priora rokām, prioram tika uzticēta arī pēdējā grēksūdze. Kāpēc prio- ram, bet ne viņam, prāvestam, savam vietniekam? Ko slēpa mirušais savā sirdī, būdams dzīvs? Vai tomēr cilvēka dvēsele, viņa skaļi neizsacītās domas nav kā Ordeņa vai virsbīskapijas, vai Rīgas domkapitula zelts, sudrabs un zīmogs, kuri glabājas lādē aiz trim atslēgām un katra atslēga — pie dieva un cilvēku uzticību ieguvuša sava kalpa. Jā, pie tevis glabājas tikai viena slēdzene, un — tu nekādi dārgumiem netiec klāt. . . Tu slepus vienojies ar otras slēdzenes glabātāju, un — pat abi jūs

' Apzināta nepatiesība labos nolūkos. (Latiņu vai.) tomēr netiekat klāt. Vienoties trijiem un palikt slēptiem, neuzzinātiem? Nē, tas nav iespējams. Divi var kaut cik vēl saprasties, neizpaust noslēpumu, bet kur pierodas trešais. . . Tā ir gudrību gudrība — visvērtīgāko glabāt aiz trim atslēgām! Vai ar dvēseli nav tāpat? Vai arī tā, būdama cilvēkā visvērtīgākā, nav paslēpta vēl drošākā vietā? Vismaz Johana no Lunes dvēsele. . . Kurš viņu īsti pazina un zināja? Akolūts, kas diennakti līdzās pasniedza ēdienu, ūdeni, palīdzēja apģērbties? Ārējo čaulu akolūts varbūt pazina vislabāk, taču ne kodolu, viņš netika klāt un — cik tika, tik klusēja, pat ja sava kunga dvēselē būtu ķirmi manījis, pat tad klusētu. Apbrīnojami mazrunīgu virsbīskaps bija izvēlējies sev kalpu, mazrunīgu un uzticamu kā suni. Visu slēpa. Prāvests par to pats pārliecinājies un ne vienreiz vien, piemēram, par pallija uzlikšanu. Pāvests Inocents IV 1246. gada 26. aprīlī, atrazdamies todien Lionā, ar savu parakstu piešķīra Rīgas virsbīskapam tiesības nēsāt palliju tikai trīs dienas nedēļā. Ko darīja Johans no Lunes? Neievēroja Svētā Krēsla norādījumu! Ne-ie-vē-ro-ja! Lika akolūtam pasniegt palliju un uzmaukt pār plecu vai septiņas dienas pēc kārtas. Kas iznāk? Pāvesta gudrie un nemaldīgie rīkojumi skaidri un gaiši norāda katra ejamo ceļu, diemžēl iets tiek pa cilvēka iegribu un kārdinājuma takām. Pat ļoti, ļoti slēptām taciņām. . . Tik paslepenām, ka pat cieši blakus diendienā esot un jo vērīgi vērojot — nepamanīt. Kā apmākušajās dienās neredzi pats savu ēnu. Reiz līdz prāvesta ausij nokļuva dominikāņa atnests čuksts par pārrakstītāju cellēs pārāk smaržīgu žāvētu cūkgaļu pat gavēņa dienās, un fehtietis ieminējās virsbīskapam, taču pēdējais atsaucās uz tajā pašā gadā un dienā, kad tika reglamentēta pallija lietošana, pāvesta izdotu rīkojumu dot brīvu uzturu un arī pietiekami daudz pergamenta grāmatu norakstītājiem, un viņš, virsbīskaps, licis klostera bibliotēkā vēlreiz visu pārrakstīt, arī Idumejas priestera Indriķa atstāto, lai nākamajām paaudzēm atstātu vēl vienu liecību par baznīcas grūto misiju šajā pagāniskajā nostūri, par to, cik centīgi izpildīta pāvesta Inocenta III 1199. gada 5. oktobrī izdotā bulla, kas visus kristīgos aicina cīnīties pret tiem, kas «pielūdz nesapratnī- gus dzīvniekus, lapotus kokus, dzidrus ūdeņus, zaļu zāli un nešķistus garus».

— Atpestīšanas vārdā! Tikai gaišās rītdienas vārdā, lai visi pagāni jo drīzāk kļūtu kristīgie, es izvairos būt pārlieku bargs pret kristīgo sīkām apgrēcībiņām, pie kādām var pieskaitīt kāri uz žāvētu gaļu,— bija atbildējis Johans no Lunes.

—   Glābj ot citus no pazušanas, viņi pazudinās paši sevi,— Johans no Fehtas tomēr bija atļāvies iebilst.

—   Uzklausi katru, bet nepaklausi katram,— virsbīskapa balsī jau bardzība bija meklējusi izeju. — Tas, kas neprot glīti rakstīt, aiz skaudības ver muti pratēja aprunāšanai. Skaudība ir kā akacis: grimst pats un mēģina paraut līdzi vēl otru.

Taisnība gan, skaudība izlien neatvairāmi kā lapa no pumpura, Johans no Fehtas to pats sevī cirtis kā pūķi ar deviņām galvām, un tomēr toreiz prāvestā iezagās nelabas aizdomas, ka ar cūkgaļas šķiņķiem domkapitula sholastam, kas pārzināja bibliotēku un arhīvu, Johans no Lunes cenšas pirkt dižāku slavu sev pēcteču acīs, atstājot uz pergamentiem savas valdīšanas gudrības un gaišuma apliecinājumus.

«Varbūt nākamajām paaudzēm atstās pat palimpsestus[12]? Tad jau bez dāvaniņām neiztiks,» prāvestam arī tāda doma iezagās galvā, taču viņš tūliņ sevi aprājis.«Bet varbūt manī ieperinājusies skaudība? Ieperinājusies, un es netieku un netieku no tās vaļā. Skaudība, ka viņš, nevis es, sēž goda krēslā, lai gan biju augstāks par viņu, un visādi citādi ne es dumjāks, ne viņš gudrāks, pat vārdi mums abiem vienādi — Johans,» prāvests sevī patiesi bija bažījies.«Nē, nē, vienīgi un tikai lūgšanas uz dievu lai aizpilda manas domas, manas dienas un naktis, visus manus darbus.»

Kalpošana dievam. . . No rīta līdz vakaram, katru dienu, nedēju pēc nedēļas, mēnešus, gadus, aizvadīto mūžu un ari dieva turpmāk atvēlēto. . .

—  «Glāb mani un pasargā, lai velns, pasaule un mana miesa mani nepieviļ, nedz ieved neticībā, šaubās, izmisumā, nedz citā lielā kaunā un grēkā un, kaut ar tiem taptu kārdināts, es tomēr beidzot gūtu virsroku. . .»— Johana no Fehtas lūpas čāpstināja kārtējo pātaru, tādējādi atvairot atmiņu slazdus. Jo, skatoties miroņa degunā, kas tagad uzkrītoši izcēlās kā kalns līdzenumā un tāpēc gribot negribot pievērsa uzmanību, Johans no Fehtas tomēr nespēja gluži izslēgties no bijušā tāpat kā nespēja atvairīt mirklīgos uzzibšņus, ka beidzot pienākusi viņa kārta satvert virsbīskapa daiļveidoto zizli, uzmaukt pirkstā smago gredzenu un likt pāri plecam košo palliju. Bet varbūt atkal viņu kāds apies? Pēdējā brīdī izlīdīs priekšā? Nē, šoreiz tas nenotiks. Pret svešu, no tālienes atsūtītu protestēs, kanoniķi nostāsies pretī kā mūris, bet Rīgas domkapitulā aiz viņa seko gados daudz jaunāki, no kuriem dažs labs iekārotu virsbīskapa krēslu, taču tieši tāpēc pārējie nebalsos par jaunāko, jo tas valdīs ilgi un tādējādi aizsprostos nākamajam kāpienu augšup. Šoreiz kanoniķi brīvprāt balsos tieši par viņu, Johanu no Fehtas, un ne tikai tāpēc, ka viņš pēc goda bijis tik ilgus gadus nākamais aiz abiem mirušajiem — Alberta un Johana —, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka balsotājiem būs cerība tikt drīzāk atkal pie jaunas balsošanas: dievs nolicis cilvēka mūžam robežu, un viņam, prāvestam, tā aplam tuvu, teju, teju būs dvēselei jākāpj mūžībā. . . Vienvārd, līdz nākamajai balsošanai nebūs pārlieku ilgi jāgaida. Lai gan. . . Lai gan. . . Jā, neilgi viņš valdīs, bet pietiekami ilgi, lai. . .

Lai vispirms deretu mieru ar mestru un viņa vadīto Ordeni. Viņš, Johans no Fehtas, neložņās slepus takās kā viņa priekšgājējs, bet, paļaudamies uz dievu un tikai uz dievu, lūgs visvarenajam apdzēst tagadējā mestra iekā- rību un ļaunlbu, pildīt viņa sirdi ar rimtu pazemību, lai tad viņi abi — virsbīskaps un mestrs — visu priekšā vienotos — osculum pacisl

Miera skūpsts!

Johans no Fehtas juta sevi piestrāvojam ar tīksmu siltumu.

Miera skūpsts. . .

Māte viņu nekad netika skūpstījusi, pat tajā dienā ne, kad aizdeva mācībā uz klosteri. Viņš nekad nebija noskūpstījis nevienu sievieti. Viņš nepazina brāļa skūpstu brālim, māsai vai citam tuvam radiniekam. Viņš zināja vienīgi skūpsta skūpstu — osculum pacis. Un tas lika notrīsēt. Lūk, viņa grēcīgās zemes dzīves augstākais piepildījums! Saticībai un mieram viņš atdos katru atvēlēto dienu, ar tuvākmīlestību pievārēs naidu un nīšanos. Vai naids būtu tik briesmīgs un visspēcīgs, kurpretī mīlestība trausla un sadragājama kā rozes zieds? Nē, svētajos rakstos rodama paļāvība gaišā uzvarai pār tumšo, svētajos rakstos ne tukšam ierakstīts, ka sīkulīgais Dāvids spēja pieveikt pat filistiešu milzi Goliātu. Ticības dzirksts sadedzina elkdie- vības bluķi. Arī notikumi tepat šķīstās jaunavas Marijas zemē un citur apliecina, cik ļoti svētais gars pasargā katoļu baznīcu no maldiem, liek šajā visīstākajā un vienīgajā nemaldīgajā mācībā vienoties aizvien vairāk un vairāk kādreizējiem pagāniem, un tāpēc drošs un nemaldīgs būs arī ceļš, kuru viņš, Johans no Fehtas, ies tagad un turpmāk — miera skūpsta ceļš. Cik skaistiem vārdiem Idumejas priesteris Indriķis sācis notikumu pierakstījumu par šejieni, rakstīdams:

«Dievišķā providence, kas atcerējās Rābu un Bābeli, tas ir, nomaldījušās tautas, mūsu jaunākajos laikos uzmodināja ar savu mīlestības uguni elku pielūdzējus lībiešus no elku kalpības un grēka miega.»

Ar savas mīlestības uguni!. ..

Brīnumaina ir uguns vara, bet vēl brlnumaināk tiek apliecināta dieva esamība, visvarenība. Lūk, kā Florencē, kad strīdu starp Volombrozas klostera mūkiem un bīskapu Pēteri pāvests Aleksandrs II lika izšķirt dieva tiesai — baznīcas vidū iekurtam ugunskuram: kurš basām kājām pāries pāri sarkankvēlojošajām oglēm un neapdedzinā- sies, to sargājis pats dievs un — tam taisnība! Uzvarēja klosteris. Mūks Pēteris neapdedzinājās, kurpretī bīskapa Pētera pēdas sačūloja. Mūka ticība un paļaušanās uz dievu bijusi nešaubīgāka, un tāpēc. . .

Johans no Fehtas noslīga uz ceļiem. Lūpas čāpstināja:

— «Man gribas labāk pie dieva nama sliekšņa stāvēt, ne mājot bezdievības pilīs.

Kā žēlastība un uzticība sastopas, tā taisnība un miers skūpstās.

Visas tautas, kungs, ko tu esi radījis, nāks un pielūgs tavā priekšā un godās tavu vārdu.

Taisnība un godprātība ir tava godības krēsla pamati, žēlastība un patiesība iet tavā priekšā.

Ienlstiet to ļaunu, jūs, kas to kungu mīļojat.

Viņš tiesās to pasauli ar taisnību.

Nikna sirds lai ir tālu no manis, ļauna es negribu zināt.

Viņš ķildu neturēs mūžam un nedusmosies mūžīgi.

Jo, cik augsta ir debess pār zemi, tik spēcīga viņa žēlastība pār tiem, kas viņu bīstas.

Novērs no manis viltības ceļu.

Tavs vārds visnotaļ ir patiesība.

Es ienīstu tos melus un turu tos par negantību.

Mana mele dziedās no taviem vārdiem, jo visi tavi baušļi ir taisnība. . .»

Noslīdzis ceļos, plakstus aizmiedzis, Johans no Fehtas čāpstināja svētajos rakstos rodamās Dāvida dziesmas. Citu pēc citas, no pirmās līdz simt piecdesmitajai, pantu pēc panta, tūkstošiem. . . No bērna kājas, pirmo reizi izdzirdis Dāvida dziesmas, viņš tās iemīļoja tā, lai nemudināts iemācītos tās pilnīgi un tekoši no galvas, un drīz vien viņš tās prata noskaitīt jebkuru pantu jebkurā brīdī, un viņš to darīja gan prieka reizēs, gan bēdās, gan pārdomājot cita un savu dzīvi kā pašlaik. Dāvida dziesmas allaž virknējās galvā, un tās rindojās arī šobrīd, atrodoties vienatnē ar savu mirušo priekšgājēju — Rīgas virsbīskapu Johanu no Lunes. . .

Un tomēr vienatnīgo, dievpielūgsmes pilno atvadu brīdi reizumis patraucēja ikdienas pelēkās rūpes, kauču tā pali vietējo valodu prašana. IV ekumeniskais koncils Lateranā uzdeva bīskapiem personīgi rūpēties, lai dievvārdu sludināšana un svētais sakraments notiktu vietējās valodās, bet nupat vakar Johans no Fehtas uzzināja sēļu pusē sludinātāju runājam tik greizi, ka droši vien viņš pats nesaprot runājamo, kur nu vēl sēļi. Dieva vārdam jāskan tīri un uztverami, un šodien pat Johans liks atsaukt mūku uz Rīgu un sadabūs kādu vietējo sēli, lai noskaidrotu patiesību.

«Tavs vārds visnotaļ ir patiesība.»

Šodien pat jāpieklusina arī strīds starp rāti un Daugav- grīvas klosteri par Mangaļu salas mežu. 1226. gadā šķīrējtiesas lēmums noteica rīdziniekiem un klosterim vienādas tiesības augošo koku ciršanai, izņemot ozolus, kuri pieder mūkiem, tomēr daži no Rīgas rālniekiem ķērušies klāt arī ozoliem. Mūki nupat vai balsī brēc par tādu nekaunīgu varmācību, kliedzošu netaisnību, kauču arī paši varēja būt maķenīt pieticīgāki, ne velti Zālamana norādītais skan: «Viens pats maks būs mums visiem.» Kā tikt līdz vienam makam, ja pat pāris ozolu dēļ tāda brēka?!. . .

Vakar viņam bija jāieskatās arī Rīgas domkapitula četrdesmit ceturtajā gadā nolēgtajā līgumā ar Rīgas rāti, ka starp Daugavu un aizsargmūri pie birģermeistara nama jāatstāj tukšs laukums, kur ugunsgrēka gadījumā iedzīvotājiem nolikt izglābto mantību. Diemžēl līguma izpilde joprojām netiek nodrošināta ar pietiekami stingru uzraudzību, un, lūk, vakar tur nokrāvuši kaņepājus. . . Kas uzdrošinājies to darīt? Vai aiz spīts vai nezināšanas? Varbūt rāte devusi atļauju?

Skaidro un noņemies ar sīkumaino ikdienu pasaulē, kur visu kodes un rūsa saēd, kur viss ir tikai pārejošs, vienīgi neizmērojamā alkatība pēc šī pārejošā — nepārejoša. Mestrs lai neliek un neliek mieru, pieprasīdams viņa māsasdēlam piešķirt no bīskapijas robežām zemesgabalu. Atsaucas pat uz pāvesta Inocenta IV paraugu. Kā mestrs Vilhelms no Sauerburgas izzinājis to visu tik smalki?

—   Mīļo mestr!— Johans no Fehtas bija iebildis. — Kāpēc iekārot bīskapijai piederošo? Jūsu māsasdēlam gūstamas jaunas zemes uz Polockas pusi. Viņam pavērtas visbrīnišķīgākās iespējas!

—   Godājamo prāvest! Jūs, kam drīzumā lemts kļūt par virsbīskapu. . .

Johans no Lunes tobrīd vēl nebija miris, tāpēc fehtietis pārtrauca mestru:

—   Mestr! Dievs var piecelt kājās ne tikai slimnieku, bet pat mironi. Dieva vara ir neierobežota.

—  Tieši tāpēc es ierunājos, ka šis bīskapijas nelielais īpašums manam māsasdēlam. . .

—   Mestr! Dieva priekšā mēs visi esam vienādi! Kāpēc jūs gribat savu radinieku apveltīt ar kaut ko lielāku, kam viņš nav izredzēts?

—   Kā nav izredzēts! — Mestrs bija pietvīcis niknumā gluži sarkans.— Es tikai sekoju pāvesta Inocenta Ceturtā paraugam.

—   Kādā ziņā?

—   Tūkstoš divi simti četrdesmit sestā gada sešpadsmitajā decembrī pāvests, paklausīdams Maincas bīskapa Zigfrīda lūgumam, uzdeva piešķirt kādu bīskapiju Zigfrīda brāļadēlam, franciskāņu mūkam Heinriham no Licel- burgas, bet, kad jūsu priekšgājējs, Alberts, nez kāpēc šo rīkojumu neizpildīja, tad pāvests tieši pavēlēja iecelt Heinrihu par Zemgales bīskapu, jo līdzšinējais Zemgales bīskaps Arnolds slimības dēļ bija atprasījies no amata. Pāvests saprata pašaizliedzīgās rūpes par brāļadēlu, bet jūs negribat saprast manas rūpes par māsasdēlu!

—   Jūs pieminējāt Zemgali, — prāvests bija gribējis sarunu novirzīt sāņus.— Zemgaļi visus vienmēr un joprojām pieviļ. . .

—   Tā patiešām ir, arī pāvests drīz vien atzina, ka Zemgale tomēr par mazu, un Heinrihu pārcēla uz Kursas bīskapiju, Zemgales bīskapa namu Rīgā pārdeva. Tikai vienā ziņā pāvestam gan nav taisnība.

—   Kādā?—prāvests vai bija izbijies.

—   Nevis Zemgale par mazu, — mestrs nekaunējās iemest acīs, — bet gan pārlieku neganta, lai jūs, godājamie, tur nestu dieva vārdu bez. . . bez mūsu zobeniem!

Jā, šajā ziņā mestram taisnība: vēl aizvien Daugavas kreisais krasts nav ielikts glābējas baznīcas klēpī, un bez Ordeņa palīdzības arī neieliks, kauču jau 1254. gada aprīlī Rīgas virsbīskaps Alberts, domkapituls un vācu ordeņa virsmestra vietnieks, mestrs Eberhards no Sainas rakstiski apliecinājuši, ka saskaņā ar pāvesta rīkojumu, ar kuru viņš dāvina Zemgali, šī zeme tiek sadalīta trijās daļās un, velkot lozi, virsbīskaps laimējis Sidrabeni un Žagari, domkapituls Dobeni un Spārneni, bet Ordenis Tērveti un Dobeleni, un šajā pašā dienā viņi mīļā miera un saskaņas dēļ bija sadalījuši trijās daļās arī zemi, ko par Upmali sauc un kas atrodas Lielupes, Mēmeles un Mūsas krastos. . .

Sadalīts jau sen viss, bet. . .

Jau sarunas laikā Johans no Fehtas bija izlēmis piekāpties mestra prasībai, vienīgi tūliņ dot piekrītošu atbildi kavēja doma, ka no domkapitula puses sagaidāmi iebildumi un tāpēc ātrāk nevar šo mestra prasību apmierināt, iekam viņš, Johans, nav ievēlēts un apstiprināts par virsbīskapu.

Tomēr viltīgs! Viltīgs un neatlaidīgs ir Vilhelms no Šauerburgas, Livonijas ordeņa mestrs. Johans no Lunes laikam caur Ordeņa kapelānu Vinfredu no Malmes bija izzinājis, ka ķeizars Rūdolfs, dižais habsburģietis, 1275. gadā izsniedzis Ordenim privilēģiju, ar kuru tam piešķirta tiesas kundzība Rīgas pilsētā. Ordenis joprojām šo privilēģiju slēpj slepenība, un, kad Johans no Fehtas, pabeidzis sarunu par mestra māsasdēlu, ieminējās, vai nevajadzētu vienoties par tiesu darbību Rīgā, mestrs atrunājās ar laika trūkumu un steidzīgi aizgāja. . .

Skaidrs! Privilēģiju izvilks dienasgaismā tikai visizdevīgākā brīdī.

Grūti būs, ai, cik grūti būs! Cik grūta būs viņa valdīšana! Johans no Fehtas to apzinājās un tāpēc atkal zemojās padevīgā lūgšanā, atkārtodams vārdus, kuri rodami Mateja evaņģēlijā un kurus Jēzus sacījis Pēterim: «Es tev došu debesu valstības atslēgas, un, ko tu Virs zemes siesi, tam jābūt sietam arī debesīs, un, ko tu virs zemes atraisīsi, tam jābūt atraisītam arī debesīs.»

Jā, uz zemes cītīgi jāsien un jāatraisa. Bet kā sasiet un kā atraisīt?!. . . Johana no Fehtas acu priekšā nostājās trīs mūki, kas vakarrīt ieradās pie viņa un. . . Ak netikumība! Ak šī miesaskārība!. . .

1255.gada 2. augustā, paklausīdams lūgumam, pāvests Aleksandrs IV pašrocīgi parakstīja savu nemaldīgo lēmumu, ka Rīgas Svētā Jēkaba baznīcas Marijas klostera iemītnieces ņemtas svētā Pētera krēsla un pāvesta tiešā aizsardzībā, un tādējādi virsbīskaps nedrīkst vērst pret klosteri baznīcas sodus un, ja arī visai zemei uzlikts interdikts', māsas var savā klosterī dzīvot, kā dzīvojušas, nedrīkst pat tajā iebēgušu vīrieti tur apcietināt. . . Neaizskarami arī sieviešu klostera īpašumi — piecdesmit arklu lielais Zemgalē, tikpat Upmalē un Jersikā, tāpat viņu sudmalas, viņām nav jādod baznīcai desmitā tiesa, viņas var katru brīvu sievieti uzņemt klosterī kā pasaulīgu māsu. Jā, neviena māsa bez priores, kapitula vai tās saprātīgākās daļas atļaujas nedrīkst atstāt klosteri, taču atļaujas viņas saņem allaž, jo tām ne vien jāzemojas dieva priekšā, bet jāstrādā arī melnais zemes darbs savos tīrumos, dārzos un laidaros, bet. . . Kas notiek klosterī, to patiešām neiespējami izzināt, viņas pat grēksūdzē nepapauž neko slēpjamu, lai arī kā izprašņātu. Toties no māsu mitekļa Upmalē, Mēmeles krastā, tāpat no Daugavas krasta pretī Koknesei pienāk tādas vēstis, ka. . . Nedzirdēt? Izlikties, ka nekas nenoliek? Bet kādi tad pārmetumi viņam, virsbīskapam, būs jānoklausās no paša dieva mutes, kad visaugstais aizsauks pie sevis? Nedarīt nevar, svētās cistercietes tomēr jāpierauga, taču — kā to praktiski izdarīt?. . . Katrai neizstāvēsi klāt. Lai nu pagāni zemgaļi dzīvo pagaidām, ka tiem iepatīkas, bet viņiem, ticīgajiem, tā nepieklājas, un tāpēc Ievas grēka ābols nedrīkst atklāti un nekaunīgi ripināties pa šķīstās Marijas sargājošajā klēpī ielikto zemi abpus Daugavas. . .

' Pāvesta aizliegums rikot dievkalpojumus un reliģiskas ceremonijas, tādējādi mēģinot laicīgos valdniekus piespiest paklausībai.

Ai, cik grūti, cik grūti klāsies viņam, Johanam no Fehtas, kad viņš iesēdīsies virsbīskapa krēslā!. .. Viņš nedrīkst pieļaut šeit neko tamlīdzīgu kā Romā pirms četriem gadsimtiem, kad senatora Teofilakta sieva Teodora un vēlāk viņas meitas Teodora un Morocija par pāvestiem ļāva un piespieda ievēlēt tikai savus mīļākos, un gandrīz septiņdesmit gadus — pilnu cilvēka mūžu — dižajā Romā valdīja pornokrāti. Lūk, kas notiek, kad Ievas meitām paļauj vaļu! Vīriem līdzi tagad jādeg elles ugunīs! Nē! Rīgā brunčainām grēka darbi nepaveiksies, lai arī tejienē nav iespējams rīkoties kā vienam otram austrumzemju valdniekam, kas, drošs paliek drošs, par ministriem iecēla tikai einuhus. Viņš, Johans, cīnīsies pret pagrimumu ar dieva vārda spēku, pats būs paklausīgs un prasīs no citiem bezierunu paklausību Romas bīskapam, Kristus patiesajam vietniekam, svētā Pētera pēcnācējam, visas baznīcas augstākajam svētniekam svētajam tēvam pāvestam, un uzmanīs, lai viena mēneša laikā tiktu nokristīts katrs jaundzimušais, lai vismaz reizi gadā ikviens izsūdzētu grēkus, lai katru dienu noskaitītu piecpadsmit reizes tēvreizi un piecpadsmit reizes desmitkārt no vietas atkārtotu «Ave Maria», jo no šī svētā pienākuma atbrīvot drīkst tikai paša pāvesta personīgs rīkojums. . . Katru pagānu, kas nomazgās kristietību, sagaida nāvessods. . . Viņš pacentīsies godam izpildīt nevainīgi ieņemtās Marijas zemes nama pārvaldnieka pienākumus. . .

Tā sevī prātuļoja Johans no Fehtas, raudzīdamies aizgājēja kumpainajā degunā, apņemdamies centīgi jo centīgi kalpot, lai nekad viņam nevajadzētu jautāt kā Lūkasa evaņģēlijā sešpadsmitās nodaļas trešajā pantā jautā nama pārvaldnieks: «Ko es tagad darīšu, jo mans kungs man atņem nama valdīšanu? Rakt es nespēju un diedelēt kaunos.»

Viņam, Johanam no Fehtas, neatņems nama pārvaldīšanu. Jo viņš daudzinās dieva vārdu pats un liks citiem to daudzināt, un viņām savā mūžā nevajadzēs rakt, jo viņš taču to nepavisam neprot, un nevajadzēs arī diedelēt, jo viņam ne vien kauns to darīt, bet viņš nav tāds muļķis, lai to darītu. . .

Viņš kalpos dievam, baznīcai un pāvestam, un tas dos visu — pārtikušu dzīvi uz zemes un — par to viņš ari bija nešaubīgi pārliecināts — mūžīgu dzīvošanu debesīs.

Dienas pārdesmit kailsals pieknieba diezgan jūtami, uzkala ūdeņiem ledus bruņas un pelēki mākoņi pēc tam apkaisīja cieto garozu ar mīksti pūkainu sniegu, tā ka labāku ceļu gājēji un braucēji nevarēja vēlēties; ne upēs un purvos kājas stigs, ne ragavu slieces čerkstināsies pa melnu plikumu vai kupenās grims un gāzīsies. Tāpēc neradās ne mazākās šaubas par nodomātā izdošanos un katrs, kas ieradās ar savu pulku, vispirms izteica mestram neviltotu jūsmu, ka dievs bijis tik žēlīgs un mestrs tik gudrs, lai izvēlētos visizdevīgāko pulcēšanās dienu.

Mestrs Vilhelms no Šauerburgas klusēdams uzklausīja suminājumus, viņš bija nosvērts, apdomīgs, vārdus lieki netērēja, jo bija pārliecinājies, ka ar vārdiem var gan uzcelt un solīt paradīzi, bet visvienkāršākajam mājoklim vispirms vajag cirvi, baļķus un prasmīgas rokas. Pat vislielākās pils aizsākumam pietiek ar pāris vārdiem, taču viss turpmākais — tikai un vienīgi roku un kāju čakluma radīts. Atklāti sakot, no vārdiem maz labuma, pareizāk, nekāda labuma. Toreiz pat viņš gluži velti gandrīz vai lūdzās Johanam no Fehtas, lai tas piešķir brāļadēlam kādus simt arklus zemes no bīskapijas valdījuma, bet Johans, ticis virsbīskapa krēslā, murkšķ tikai par dieva žēlastību un nemaz netaisās saprast, ka viņa radinieks nevar no tās vien dzīvot un ka visīstākā žēlastība būtu zemes piešķīrums. Nē, ar šiem paltrakaina- jiem nav ko vārdoties, labāk tālāk no viņiem, un, ja pats vari ko izdarīt, tad dari.

Un mestrs izdarīja ne mazumu. Savas valdīšanas gados bija uzcēlis, citiem vārdiem, licis uzcelt Cēsu baznīcu, lai pat skauģi nepārmestu un neskrietu pie pāvesta uz Romu sūdzēties, ka Livonijas ordenī netiek gādāts par brāļu dvēselēm. Taču nesalīdzināmi nozīmīgākas bija jaunuzceltās Valmieras, Trikātas un Rēzeknes pilis, tās nodrošināja ceļu uz Pliskavas pusi, aizsargāja pret pliskaviešu un viņu negantā kņaza žemaiša Daumanta tīko jumiem. No ziemeļiem un austrumiem mestrs tagad jutās drošs un pasargāts, turp nebūs allaž jāsūta brāļi liet savas asinis un pat dzīvības atdot, atvairot uzbrucējus, tāpēc viņš beidzot vēlējās radīt drošību ari no rietumiem, no tās puses, no kuras viņi paši ieradušies, bet kur neizdodas pieveikt un padzīt zemgaļus; tie joprojām netraucēti dzīvo pašā Rīgas pievārtē, vienas dienas jājienā, un ilgāk tas vairs nav ciešams. Tādēļ jau pērngad Vilhelms no Šauerburgas bija licis saķt cirst derīgus kokus, apstrādāt tos un vest līdz Jelgavas pilij, likt krautnēs, turp veda arī pamatīgus akmeņus, tā teikt, visu, kas vien noderēja jaunas pils celtniecībai un tai sekojošajai aizsardzībai. Kur cels jauno pili, to nezināja neviens. Pat jaunieceltais komturs ne, vienīgi pats mestrs izloloto nodomu glabaja sevī kā grauds asnu. Nu beidzot asnam jāuzdīgst, iecerētajam jākļūst par īstenību, un arī visā šajā pasākumā jaudās mestra apdomīgā tālredzība: jaunās pils celtniecībai sav- laikus sagādato, kā ari pašu būvniecību sargās kupls karapulks, pulcināts no malu malām, no vistālākajiem nostūriem, sākot no igauņiem līdz kuršu zemēm pie jūras. Uzticība bija jāpierāda ne tikai ar runām, ar alus kausu cilāšanu un svēto sakramentu, bet ar savu ierašanos, ar vēlēšanos piedalīties, un drosmīgākie to darīs ar zobeniem, bet pārējie ar tukšām ragavām, kurās tiks krauts vedamais, jo no pašas Rīgas vajadzēja līdzņemt pārtiku ne vien sev, bet arī palicējiem jaunajā pilī, un kur tad vēl ieroču krāja, it īpaši bultas, kam jābūt gluži vai neskaitāmam daudzumam, lai pils aizstāvji drīzāk žēlotos par pagānu, nevis bultu trūkumu.

Visciešāk mestram klāt pēdējās dienās turējās jaunās, vēl neesošās pils komturs Valters no Medemas, slavenā mestra Konrāda no Medemas pēctecis, un, kad noskanēja pavēle sākt gaitu, mestrs pagriezās pret Valteru un svinīgāk nekā parasti sacīja:

—   Tava dzimta godam aizsāka šīs neiedomājami spītīgās pagānu zemes paglābšanu no elkdievības, tagad tev piešķirta iespēja glābšanas cēlo darbu veiksmīgi pabeigt, nodzēst paša Belcebula uzkurināto ietiepības liesmu šo tumsā grimušo ļautiņu sirdīs uz mūžu mūžiem. Tu pacelsi Zemgali un noliksi to pie dieva troņa kājām. Ko neizdarīja līdz šim, to tagad izdarīsi tu.

—   Darīšu, kas manos spēkos! — Valters no Medemas izslējās zirgā staltāk.

—   Šodien mūs nekas vairs nevar apturēt kā vien dieva griba. Dievs ir ar mums un mēs — viņa izredzētie.— Mestrs bija pietiekami gudrs, lai aizvien biežāk pieminētu dieva vārdu, izņemot to no mutēm bailuļiem mūkiem. — Par dieva labvēlību pauž brīnišķīgais ragavu ceļš un zobenu mirdzums, kas savā spozmē un daudzumā var sacensties vai ar zvaigznēm debesīs rudens naktīs.

—       Neesmu dzirdējis patiesākus un gudrākus vārdus,

kādus tu tagad pasacīji!—medemietis paglaimoja, zinādams, ka glaimi augstākstāvošam ir tas pats, kas ragavām sniegs — jo vieglāka slīdēšana, jo tālāk var aizbraukt.

Nokrekšķinājies mestrs turpināja:

—   Tagad, brāli Valter, nosaukšu pili, kuras šobrīd vēl nav, bet pēc dažām dienām būs. Tu esi tās komturs un sargāsi šo krucifiksu tās priekšā, jo šis krucifikss sargās tad tevi un tavējos.

Krucifikss — liels koka krusts, pie kura pienaglots sīks, arī no koka darināts cilvēciņš,— ieguldīts ragavās, apsegts un tagad sekos mestram pa pēdām. Valters glīto darinājumu bija apskatījis jau Rīgā un šobrīd, pilns godbijīgas padevības, nolieca galvu, tā paužot savu apņēmību izpildīt mestra pavēles, būt uzticīgs zvērestam, ko viņš deva, iestājoties brāļos, izpildīt Ordeņa statūtos ierakstīto, kauču tas prasītu vai dzīvību.

—   Brāli Valter no Medemas! Tu esi — Svētkalna pils komturs! — mestrs šo sakāmo gandrīz vai kliegšus izkliedza, itin kā visai pasaulei tas būtu jāsadzird, lai vēlāk nerastos nekādi pārpratumi.

Iestājās domīgs klusums.

Svētkalna pils?

Klusēja pats brālis komturs, iai gan tieši viņš iecelts par šīs pils komturu, klusēja zemes maršals, klusēja pārējie konventa locekļi.

Svētkalna pils?. . .

Klusībā viņi bija izprātojušies dažādi: viens sprieda, ka uzbruks Tērvetei, otrs — Dobelenei, vel cits — varbūt pat Raktei, lai pārmācītu joprojām visnegantāko elkdievības cietoksni. Pili ieņems, tā droši vien nodegs vai tiks vismaz krietni papostīta, un līdzņemtie baļķi, akmeņi un viss cits nepieciešamais ļaus tūliņ pat nopostīto ne vien izlabot, atdot bijušo veidolu, bet izveidot pili vēl nepieejamāku, nocietinātāku, kā tas piederas katram kristīgo cietoksnim, jo — kas pats sevi sargā, to ari dievs pasargās. Taču Svētkalna pils. . .Kas tas par Svētkalnu?. . . Nudien nav ne redzēts un pat dzirdēts ne. Tieši Zemgalē, kur vispār katrs pakalniņš vai ar uguni jāmeklē!

Mestrs Vilhelms no Šauerburgas visu apkārtējo sejās skaidri saskatīja mulsu neizpratni, un tas viņu tīkami gandarīja. Skaists šāds bridis, aplam skaists, kad vari izbaudīt savas varas un spēka, savas rīcības gudrību!

—   Piedod, godājamo mestr! — pirmais ierunājās nupat nosauktās pils komturs Valters no Medemas. ierunājās stostīgi, maķenīt apjucis.— No savas dzimts bruņinieku veiktā un stāstītā esmu pamatīgi iepazinis Zemgali. Mans sencis Konrāds no Medemas, kas bija mestrs tāpat kā tu un kas lika uzcelt Jelgavas pili, uz kuru mēs pašlaik dodamies, labi pazina šo dieva pamesto zemi, kura mums jāizglābj, un arī es pats vairākkārt esmu tajā pabijis, tāpat saticis daudzus, kuri tajā pat dzīvojuši, un ilgi runājies ar tiem, taču neviens nekad nav man nosaucis pili, kam būtu dots šāds cēls — Svētā kalna — vārds. Jo kas var būt svēts ļautiņiem, kuriem pats dievs atņēmis savu svētību un kuriem to atdoL spēj tikai mūsu zobeni! Godājamais mestr, varbūt tu nosauktu beidzot zemgaļu pili, kurai uzbruksim, lai mēs visi zinātu, ka, atbrīvojusies 110 grēka, tā turpmāk tiks dēvēta par Svētkalna pili.

Mestram aiz labsajūtas viss iekšā kņudēja, sākot no kāju pēdām līdz matu galiem, pat pēc visniknākās kaujas ar pagāniem un uzvaras pār tiem viņš netika izjutis tik tīksmīgu sajūtu, jo to nepiemāca cīņas sviedri, aizkusums un asinis, tā strāvoja viņā kā ogļu poda siltums teltī pēc gara jājiena saltā spelgonī.

—   Brāļi!— viņš iesaucās, nespēdams šoreiz slēpt savu saviļņojumu.— Mēs neuzbruksim! Ne-uz-bruk-sim!

Vēl trakāk! Pils nezināma! Un nu vēl —neuztruksim! Ko tad darīsim?. . . Kāpēc tad esam pulcināti?. . .

Bruņinieku sejas stiepās garākas, viņi skatījās savā mestrā, kā pirmo reizi to ieraugot, samulsuši un gandrīz ar aizdomām.

—   Mēs neuzbruksim! Mēs tikai — uzcelsim! Mēs uzcelsim jaunu pili uz kalna, kas līdz šim kalpojis elkdievī- bai, bet turpmāk kalpos šķīstajai jaunavai Marijai. Mēs pierādīsim, ka mūsu dievs ir stiprāks par visiem viņu dieviem, kuri nav nekas cits kā tumsoņu pagānu izdomājums. Ir tikai viena taisnība un viena patiesība! Ir tikai viens dievs un viena ticība!

Kopš mestram pasliktinājās savstarpējās attiecības ar jauno Rīgas virsbīskapu Johanu no Fehtas un viņš nosprieda, ka šis paltrakainais savā ticībā kļuvis padumjš, sūta vai katru dienu pie viņa kādu savējo, kas to vien runā kā par skūpstīšanos miera un saticības apliecinājumam,— mestrs aizvien retāk lietoja dieva vārdu un slavināja baznīcu, taču šoreiz izņēmuma kārtā tas bija jādara ne vien sabraukušo svētceļnieku dēļ, bet arī šī brīža nozīmīguma vārdā.

—   Ir tikai viens dievs un viena taisnība!

—   Un mēs, dieva izredzētie, kas tai kalpojam!— sajūsmā iespiedzās kāds brālis bruņinieks, konventa loceklis.

—   Lai dzīvo taisnības un patiesības karavīri! — uztvēra cildinājumu nākamais un to papildināja.

—   Lai slava mūsu šķīstajai jaunavai Marijai!

—   Lai slava šķīstās Marijas uzticamajiem sargiem!

—   Lai gods un vēlreiz gods Livonijas ordeņbrāļiem! Drosmīgajiem cīnītājiem par dieva gaišumu pagāniskajā tumsībā!

—   Lai dzīvo mestrs! Varonīgākais no varonīgākajiem, gudrākais no gudrākajiem!

Saucieni skanēja cits aiz cita, vispārēja sajūsmība spārnoja Ordeņa brāļus, un viņi cits citu daudzināja vai līdz asarām. Un — jo vairāk klaigaja, jo vairāk sāka ticēt izkliegtajam. Taču, ja šajā vietā un šajā bridi tuvumā būtu stāvējis kāds no grieķu vai romiešu gudrajiem, viņš nenociestos neiesaucies: «Asinus asinum tri- cal:»' Diemžēl gudrie šādas reizēs vienmēr nez kāpēc nav pie rokas, atrodas tālu jo tālu, un tāpēc arī šeit apslavinā- šanās krietni ieilga un brāļi pat aizmirsa, ka mestrs tā arī nav atklājis, kurp galu gala viņi dosies, kurā vietā pacelsies jaunā pils, taču tas ari nav tik svarīgi, galvenais — viņi dodas atkal jaunā slavas ceļā.

Beidzot mestrs pacēla roku, apklusinot savstarpējos suminājumus, un lika taurētājam dot celšanās ziņu, un Babītes ezera krastmala, cik vien acs sniedza, saņirba cilvēku, zirgu un pajūgu murdzoņā. Šķita, šeit sapulcinātiem nav ne sākuma, ne gala, tie ņurdzēja nepārtrauktā straumē kā tumša upe sniegotajos krastos. Bet, ja kāds zemgalis, slepus pielavījies, vēroja šo kustību, tad viņā nešaubīgi bija jādzimst domai par melno čūsku.

Melnā čūska locījās sniegbaltajā klajā uz Zemgales pusi.

Melna čūska miltus mala. . .

Pēc jūsmīgās izslavināšanās visi jutās kā atviegloti, un mestrs ar saviem tuvākajiem vairs lieki nekavējās, palaida kumeļus vieglā riksī uz Jelgavas pils pusi, lai tajā sagaidītu dižā karaspēka sapulcināšanos, tāpat vedamā

' «Ēzelis beržas pie ezeļa», t. i., viens otru patmērīgi siave.f Latiņu vai.) sakraušanu ragavās, bet paši tikmēr palīksmotos un atpūstos.

Jelgavas pils komturs dārgos viesus sagaidīja ar patiesu iepriecinājumu. Un kā gan ne! Apaļu gadu pie pils un ap to vests un sastrādāts tāds daudzums baļķu, dēļu un citu darinājumu, ka augu diennakti jābīstas no zemgaļu pulka ierašanās, kas, ja ari pašu pili neieņems, tomēr var nodedzināt sagādāto, un atbildi tad par notikušo. Tagad laimīgi sagaidīta noliktā glābēja diena! Tāpēc jelgavnieku līksmība bija patiesa, prieks — īsts.

Vilhelms no Šauerburgas prasīja no padotajiem bezierunu paklausību, taču viņš jo labi saprata, ka paklausība, kas sakņojas tikai bailēs, ne tuvu nav tik stipra un droša kā tā, kas rodas no paša padotā vēlēšanās paklausīt. Un kas gan labāk rada šo vēlēšanos, ja ne iespēja palīksmoties, jautrībā un priekā aizvadīt dienas un pat naktis.

Mestrs pavēlēja izsist spundi vīna mucām, un drīz vien prieka skaļums kūsāja kā tepat pilī labi izbrūvētais alus, kad to pildīja kausos. Vīns ar alu darīja savu. Pie galda sēdēja tikai savējie, nebija pat neviena Rīgas virsbīskapa pablenžas un izokstoņas, mestrs rīkojās, itin kā Rīgā neatrastos pāvesta ieceltais zemes augstakais garīdznieks, darīja visu pēc sava prāta un ari karagājienā pret Zemgali saaicināja tālu bīskapiju ļaudis, arī svētceļniekus, taču neņēma nevienu virsbīskapijas pārstāvi; lai redz, cik labi var iztikt bez viņiem, kas no zobena bēg kā velns no krusta. Kad Dombaznīcas kapituls tomēr atsūtīja savus sūtņus pie Babītes ezera, liekot saprast, ka arī viņi labprāt pievienotos karagājienam, jo karš te nozīmē ciņu par tūkstošgadīgo miera valsti, mestrs neatteica, tikai smīnīgi atbildēja, ka ļoti labprāt pieņem kanoniķu pulcinātu un vadītu karapulciņu, bet tikai pilnestīgi bruņotu ar zobeniem un šķēpiem un vienīgi tādus, kuri sekotu viņam, mestram, plecu pie pleca kaujas laukā, ne sprīdi neatpalie- kot, nepazūdot visniknākajā kaujas brīdi ar aizbildinājumu, ka pienācis lūgšanu brīdis un dievs par aizkavēšanos var sadusmoties. Nekādas lūgšanas, kad zobens jāvicina! Dombaznīcas sūtņi aizlēkšoja atpakaļ uz Rīgu neatskatīdamies, aiznesdami sevi dziļu aizvainojumu: tos, kuri izredzēti dieva vārda sludināšanai, grib piespiest liet savas asinis! Nē, nē, baznīcas svētību mestram nedzirdēt!

Taču Vilhelms no Šauerburgas to arī neilgojās. Viņam pašam bija savs kapelāns, savi priesteri, visi savējie, kauls no viņa kaula, kas vienlīdz labi prata sēdēt zirgā, kauties ar zobenu un pielūgt dievu, un reizēm dzert svētā vakarēdiena vīnu kā ūdeni, nevis pa pilienam kā Kristus asinis, un dziedāt tādas dziesmas, kuras, godīgi sakot, dieva un sieviešu ausīm labāk nedzirdēt.

Jelgavas pilī līksmība sita augstu un varenu vilni.

Kamēr reibums galīgi nesamežģīja mēles un domāšanu, nenogāza pašu viru šļaupus zem galda, tikmēr cits aiz cita slējās kājās ordeņbrāļi un atkal aizsākās iziepošanās ar saviem veikumiem, ar cīņām un varonību. Ai, ai, kas tikai te nebija jādzird! Kas te gan netika uzzināts! Drosme plūda no stāstītā vairāk nekā vīns no mucām un Vāczemes alus! Kādi tik uzbrukumi nav izdarīti un kāds pārspēks atvairīts! Kādās tik karagaitās nav būts un kadas pagānu pilis nav ieņemtas un nodedzināsas! Klausoties runātājos, šķita: ja nebūtu šie cits citam kādreiz gluži svešie vīri, kas tikai tagad cits citu godāja par brāli, ja nebūtu viņi, tad saule rītos neuzlēktu un vakaros nenorietētu un pāri tīrumiem, mežiem un ūdeņiem klātos melna tumsa vai viss degtu zilās ugunīs, bet starp ļaudīm izrīkotos tikai netaisnība un pliks negods.

Mestram pie labās rokas sēdēja maršals, pie kreisās kapelāna vietu bija aizņēmis nākamās jaunās pils komturs Valters no Medemas, un tieši viņam, aizrautīgi klausoties varonības pārpilnajos stāstījumos, galvā pēkšņi iezibsnīja spoža doma, un viņš kā uz nātras uzsēdies pietrūkās augšup un iekliedzās:

—   Brāļi! Brāļi!

Kliedziens bija tik spalgs, ka dažs palika ar pavērtu muti. Un šajā negaidītajā apklusumā Valters no Medemas turpināja:

—   Brāļi! Kas atcerēsies mūsu varonību uz šīs pelēkās zemes, kad mēs vairs neaplaimosim to ar mūsu zobeniem! Kas nolieks mūsu slavas priekšā savas galvas? Vai pagaisī- sim mēs un pagaisis ari mūsu lieliskie varoņdarbi?!. . . Nē, nē, dažs sacīs — nekur nepagaisīs, dievs debesīs visu zina. Diemžēl dievs atrodas vēl tālāk nekā pāvests, un jau pāvests nevēlas mūs uzklausīt, ja tam neaizved maisu ar zelta florīniem. Nē, mums pašiem, tikai pašiem jāpadomā par sevi!

—   Pareizi! Mums pašiem! Pašiem!

—   Un tāpēc. . . Brāļi! Man bijusi laime un tas gods pabūt daža laba valdnieka galmā. Un ko es tur redzēju? Es redzēju pie godagalda sēžam ne vien tos, kas prot cīnīties ar zobenu, bet vismaz vienu tādu viru, kas prot arī varoņus cildināt. Minnezengeri!. . . Mums vajag savu minnezengeru!

—   Ko-o-o-o? Minnezengeri?! Kas jūsminās par daiļavām?— Jelgavas pils komturs iesaucās un rauca pieri. — Nē! Kam mums tukša jūsmināšanās? Kas vēlas daiļavu apčamdīt., lūdzu! Bez liekām skumjām! Nevajag nekādu minnezengeru!

—   Brāli! Mans vismīļais brāli! Kāpēc tu neļauj man pabeigt?— Valters no Medemas, ielicis balsī iespējami vairak maiguma, pārmeta.— Es tev piekrītu, jā, jā, mums nevajag mīlestības apdziedātājus, ja daudz veiksmīgāk rīkoties bez dziedāšanas. Taču bez minnezengeriem vēl ir trubadūri. . .

—   Cik garš, tik plats!— Jelgavas komturs, ko visi pazina kā neiecietīgu un šerpu, atkal iejaucās.— Tie paši vēži, tikai citā kulītē!

—   Brāli! Joprojām tu man neļauj pabeigt. Jā, es piekrītu tev, mums tiešām nav nepieciešami ne minnezengeri, ne trubadūri, ja viņi neprot to, kas mums vajadzīgs. Bet kas mums vajadzīgs? Mums vajag, kas paustu mūsu bēdas, ka pieci mestri no pēdējiem sešiem nodurti. Un mums vajag, kas apdziedātu jūsmīgi un izsmalcināti. . . kas apdziedātu jūsu mestra Vilhelma no Šauerburgas drosmi un gudrību!

—   Urā!

—   Kas saglabātu mūžu mūžos mūsu mestra dižo veikumu!

—   Urā!

Jelgavas komturs pie pirmā «urā» mazliet apmulsa, jo nebija paredzējis tik negaidītu pavērsienu — pielūgtās skaistules vietā noliekot cienigo mestru, taču otro urravu jau sauca pilnā spēkā līdzi un pat skaļāk par pārējiem.

Valters no Medemas nebija vēl beidzis un joprojām sauca:

—   Kas varētu apdziedāt mūsu šodienas pulcēšanos un jauno pili, kuru rītdien sāksim celt, bet aizaizparīt beigsim par slavu mums!

—    Urā!

—   Mūsu zobenu mirdzumu!

—   Urā!

—   Pagānu pieveikšanu un bēgšanu!

—   Urā!

Urravošana guva aizvien lielāku vispārēju atsaucību, un Jelgavas pils saucienos dimdēt dimdēja.

Mestrs Vilhelms no Šauerburgas labpatikā krekšķināja. Tas viņam vienmēr tā: io pacilā taka jutoņa, jo biežāks krekšķis. Valtera no Medemas ierosinājums, tāpat atsaucība, kādu tas izraisīja, pierādīja, ka patiesi nepieciešams rast vīru, kas saprastu citus īstus vīrus un spētu daiļi jo daiļi ietērpt vārdos šeit notiekošo, uzlikt to uz pergamenta un — atstāt nākamībai.

Viņa dzimtajā pusē katrs kaut cik bagātāks zemes grāfs pulcināja pie sevis apdziedātājus, dažam labam pie galda sēdēja jau tik daudz dziesminieku, ka tie sāka vai elkoņiem grūstīties, lai pietiktu mielastam un vēl jo vairāk — lai tiktu pie vārda, lai varētu skanīgos pantiņos stāstīt par medībām, par straujo jājienu, par nepieredzētu valdnieka drosmi, kurš spīvi ietriecis šķēpu bēgošās stirnas sānos. . . Centība un jūsma bija tas kumeļš, uz kura kāpa dziesmotāji un aizrāvās kā medņu tēviņi riesta brīdī. . . Vilhelms no Šauerburgas bija pasmīkņājis par šiem pantiņu teicējiem. Kauču dažs tīri veikli trinkšķināja līdzi stīgas. Sīki valdnieciņi, sīki prieciņi un sīki dziesminieciņi — tā sprieda mestrs. Vai turienes dzīvi var maz salīdzināt ar šķīstās jaunavas Marijas zemē pieredzēto un paveikto?! Lūk, viņš pats — mestrs! Kas tā būtu par iekvēlināšanu dzejniekam, ja šāds virs sēdētu un jātu blakus viņam, mestram, kad viņš devās izraudzīt vietu, kur celt jaunās pilis! Kauču tā pati Valmieras pils straujteces Gaujas krastos! Vai Trikāta, no kuras sargtorņa paveras tik plašs apvārsnis un kuru apskalo rāmās Abulas plūdums! Tāpat Rēzekne, kur viņš pavēlēja vispirms nolīdzināt ar zemi vietējo ļaužu mājotni, lai nekas netraucētu pilij spoguļoties Rēzeknes ūdeņos. Jā, viņš lika mainīt šai upei pat gultni, un pils tur izsliesies mūžu mūžos — neieņemama pat visniknākajam ienaidniekam, sardzīga pret jebkura, pat vismanīgākā viltnieka tīkojumiem.

Kādu iedvesmu, to visu redzot un līdzdzīvojot, gūtu dziesminieks!

Un pašlaik? Sie ļaužu tūkstoši, šīs simtu un atkal simtu ragavas, piekrautas ar nepieciešamo, lai dažās dienās paceltos gluži jauna pils vietā, pie kuras viņš, mestrs, apturēs savu zirgu un pamās ar roku — lūk, šeit!

Seit kā brīnumam izaugt pilij!

Gluži kā dievs radījis pasauli, tā viņš elkdievju zemēs rada pilis. . .

Vilhelmam no Šauerburgas bija ar ko lepoties. Tāpēc

Svētkalna pils komtura ierosinājums krita auglīgā vietā. Jo mestrs jau pats zināja, ka viņa līdzinieks, Prūsijas ordeņa mestrs, algo kādu dziesminieku no Vircburgas, kura pienākums skaistos pantos attēlot visu Prūsijas ordeņa mestru ciņas pret pagāniem, neizlaist nevienu lielāku kauju, cildināt varonīgos brāļus, kas lējuši savas asinis un atdevuši dzīvības par taisnīgu lietu. Kāpēc lai Livonijas Ordeņa vēsturei nerast pašai savu iemūžinātāju? Pergaments būs! Ja ne citādi, varēs atņemt Daugavgrīvas klostera rakstoņiem, kas prot malt tikai vienu un to pašu par dievu, noklusēdami, kāda nozīme ir tieši viņiem, brāļiem bruņiniekiem. Bez tam šaubu nav, senākie notikumi gūs daudz bālāku atveidu, daudz jau arī aizmirsies, un tāpēc pašlaik notiekošais būs kā kalns, kas aizsedz pārējo. Viņš, Vilhelms no Šauerburgas, pacelsies pāri visiem un visam! Turklāt šim pasākumam būs vēl viens īsti jūtams labums: tas uzmundrinoši iedarbosies uz brāļiem. Kopš šķīstās Marijas kareivji aizvien mazāk tic dievam, viņa dēlam Kristum un šķīstajai Marijai, viņi aizvien negribīgāk cilā zobenus, vienīgi krietns laupījums un lēņos atdots novads liek līst bruņās, kāpt zirgā un cīnīties. Diemžēl dzīšanās pēc aizvien taustāmākiem šīszemes labumiem gandē brāļu dvēseles, viņi palaižas dzeršanā un citās palaidnībās, un šajā ziņā dziesminieks varētu būt mestram labs palīgs: cerība tikt uz pergamenta, jaukie, jūsmīgie pantiņi liktu viņu sirdīm ietrīsēties, pieklusinātu mantaskāri, paceļot tai pāri varonības un savas cēlās misijas apziņu. Tāpat gauži apnicīgo pātaru vietā varēs katru dienu nolasīt kādu gabaliņu no Ordeņa veikuma attēlojuma, skanīgas, aizrautību raisošas rindiņas. Lai cik tas dīvaini, taču prasmīgi sarindoti vārdi, ja turklāt tie vēl atskaņojas, liek kaut kam krūtīs iedrebēties, tie iedarbojas kā karogs, kuru pietiek ieraudzīt plīvojam sev blakus lai justu rokās un kājās ieplūstam jaunu cīņas sparu, un pat visbiedigākais pārspēks vairs nebiedē, un pat izmisīga bojāeja gūst gaišumu. Jā, jā, Livonijas ordeņa gaitas un veikumi jāiemūžina skaistos jo skaistos pantos. Un bez sieviešu tukšīgas apjūsmošanas, un iespējami mazāk ielikt dieva vārdu, lai gan gluži bez tā iztikt nevarēs. . .

Tā prātoja mestrs Vilhelms no Šauerburgas, un vēl viņš iedomāja, ka, protams, vajadzēs ēst un dzert šim Ordeņa apdziedātājam, taču Rīgas virsbīskaps baro par velti vairākus vienkāršus pārrakstītājus, kuri nudien par velti maizi ēd, bet te būtu darīšana ar dievišķas jūsmas apgarotu dziesminieku, un tāpēc viņam, mestram, jāparāda īsta devība. Cēlam mērķim nav ko žēlot lieku gaļas kumosu un vīna kausu! Lai tikai skan patiesi un jauki vārdi! Lai jaukos un patiesos vārdus pavada stīgu liegās skaņas! Ak, kas tas būtu par baudījumu šovakar pat noklausīties pa dienu sacerēto!

Mestrs piecēlās, izstiepa roku, maķenīt pieklusinot skaļumu, un pavēstīja:

—   Būs! Mums pašiem būs savs dziesminieks! Ne jau kaut kads pa kaktiem sagrābstīts, bet — vislabākais! Livonijas ordenim būs vislabākais dziesminieks!

Urravas pārvērtās īstā rēkoņā.

Jā, tūliņ pec atgriešanās Rīgā viņš, mestrs, sūtīs kaut līdz Romai trīs brāļus sameklēt visspējīgāko dziesminieku un tūliņ atvest šurp.Ūdarnais un dzeramais netiks žēlots! Lai tikai būtu skanīgi panti!

—   Urā! Slava, slava, slava!. . .

XII

Trešo dienu laiks pieturējās mīksts, ne sals vairs pieknieba, bet sasnigušais arī nekusa, īsts bērnu prieks, • kad varēja neapnicīgi šļūcināties no katras nogāzltes, katra kalniņa, varēja jo jauki padraiskoties, izklaigāties un izskrieties. . .

Varēja. . .

Bet nedrīkstēja. . .

Bieds ļaunums sagūlis pāri Tērvetes pilij un tās ļaudīm. Brita šo dīvo klusumu izjuta līdz sāplgumam asi, itin kā būtu dzelonis kaut kur iedūries vai ar verdošu piķi apdedzinājusies. Bērnu priecīgās balsis, viņu nerimtā čaloņa, dzidrie smiekli un aizturētie iespiedzieni — tās viss diendienā apņēma kā villaine augumu. Tagad salts mēmums satvēris ledainiem pirkstiem, šķita, viņa stāv te neapģērbusies, kaila. Tirpains drebulis lika Britai reizi pa reizei notrīsēt.

Gunvaldis samanīja sievas auguma trīsas, paņēma viņas roku savējā.

— Nebīsties!— viņš padrošināja.

Brita gribēja atbildēt, ka ne jau bailes nomāc, bet gan tas, ka nedzird un neredz bērnus, un tāpēc tuvais un pierastais rādās tik dīvaini tukšs un pamests. Viņa pati sev šķiet kā aizmirsta, pamesta, kā pēc postīga apsiro- juma, kad viss atņemts un paglābta tikai kailā dzīvība — kā toreiz, kad viņa ar Mētrīti izdzīvoja meža biežņā.

Ko juta un domāja pārējie tērvetnieki? Sastājušies uz sargājošās baļķu sienas augšmalas, viņi klusēdami raudzījās lejup. . . Tur, kur tik pierasti vajadzēja skraidīt un draiskoties bērneļiem, tagad klumpačoja svešinieku drūz- moņa. . . Savā ziņā prāts gan mierīgāks par sīkuļu savlaicīgu paglābumu — tie nav ne atņemti, ne ķīlā aizdoti, ne citādi zuduši. Un tomēr, tomēr. . . Kāds tukšums bez viņiem! Kāds nemiers bez viņu nemiera!

Kad Gunvaldis uzzināja par milzu karaspēka pulcēša- nos pie Babītes ezera, viņš norīkoja vairākus kara- draudzes pulciņus izlūkos, un tādējādi mestra Vilhelma no Šauerburgas vadītā gaita tika vērīgi izsekota.

— Kā melna čūska lokās šurp!. . . — Dzintis bija sacījis pēc atgriešanās.

Apspriedušies tērvetnieki izlēma, ka no Jelgavas siru- bars nešaubīgi virzīsies vispirms uz Tērveti, un Gunvaldis ierosināja nikni aizstāvēties, pili neatdot. Lai aizstāvību nekas lieki netraucētu, viņš ierosināja bērnus, tāpat gados vecākos un arī vienu daļu sieviešu sūtīt uz Rakti, bet Tērvetē palikt un pulcēties tikai visspēcīgākajiem vīriem, lai tad kaudžu kaudzēm noguldītu uzbrucējus, kas rāpsies pa kranti augšup, rāpsies lēni un slīdīgi: Gunvaldis tūliņ lika visapkārt no augšas lidz apakšai apliet nogāzi ar ūdeni, tas paguva sasalt, un Tērvetes pils tagad šķita kā uz leduskalna uzcelta; katram solim uz augšu jāiecērt pakāpiens, katrs misēklis uzbrucējus paraus lejup. Bija sarūpēta un uzvesta augšā arī lielu akmeņu krāja; smagie cieteņi, ripojot lejup, apdauzīs ikvienu ceļā patrāpījušos uz necelšanos, vai vismaz tam vajadzēs ilgstoši sirgt, gar ārmalu izdomāja salikt ar zaļiem bluķiem piekrautas ragavas, kas, mazliet sakustinātas, tāpat no sava ceļa kā slaucīt visus noslaucīs. Sagādātas bultas, metamie šķēpi, garas kārtis ar asumiem galos, ar ko savainot un nogrūst lejā tos, kas no lencamā torņa mēģinās uztikt uz pils vaļņa augšmalas.

Tērvete bija nolēmusi nepadoties.

Nepadoties, nepadoties, nepadoties!. . .

Ar aicinājumu steigt palīgā bija nosūtīta vēsts žemai- šiem.

Ap dienas vidu klajums starp Tērvetes pili un Svēt- kalnu, viss meža ieloks sāka pildīties ar siroņiem. Parādījās arī pats mestrs ar tuvākajiem, apjādelēja visapkārt un tad pazuda aiz Svētkalna, toties aizvien naskāk rosījās algotņi un kalpi, slejot teltis, kurinot ugunskurus, gatavojoties uz palikšanu un tātad pils lenkšanu.

—   Žēl. Varēja šie pamēģināt klāttikt mums ar joni. Mēs būtu maķenīt pastrādājuši, — sacīja viens no pils sardziniekiem.

—   Nav jau viņi ar cirvja pietu tēsti,— otrs atteica. — Uzsiies bldeņus, savas akmeņlingas. . .

Tērvetnieki runāja pamaz, vairāk klusēdami vēroja no augšas rosīšanos gar mežmalu un klajumu.

Stāvot līdzās Gunvaldim pie apmales un vērojot, Brita reizumis gluži mokoši izjuta bērnu prombūtni. Taču viņai pietika nokāpt lejā, ieiet namā un tur ieraudzīt savu jaundzimto zīdulīti, kuru vēl nedrīkstēja šķirt no mātes, jo mazais salkumā aiznīktu un arī viņai pašai krūtis piena pārpilnībā aizdegtu. Iegājusi viņa vienmēr ar īpašu aizrautību piekļāva kuslo dzīvibiņu, pabaroja, izspēlējās, līdz sīkulītis aizmiga, bet viņa pati ar tādu kā atvieglojumu kāpa atkal vērot notiekošo, varbūt ne tik daudz vērot, cik iespējami biežāk un ilgāk pabūt līdzās Gunvaldim. Brita cīnījās ne tikai ar savām grūtdomām, viņa vieda nastīgo smagumu arī vīrā, viņa acu satumsumā, aprautajos uz- smaidos, dziļajās rievās pierē, kuras vai ar katru dienu kļuva vēl dziļākas.

Jā, Gunvaldi atkal bija ietriecies tāds kā ass, šķautņains krama noplēsnis, kas grauza kā apavā iebiris gruzis, vienīgi gruzi varēja izpurināt, bet viņam sūrstīgo nemieru par rītdienu no sevis nekādi nenokratīt. Viņš aizvien biežāk un biežāk vaicāja sev, vai patiesi viss viņa mūžs nolikts tik nelaimīgi, ka zēnībā pieredzētais pirmais uzbrukums Tērvetei jāpieredz atkal un atkal atkārtojamies, un tagad, kad viņš ieiet jau vecvīros un, kaut ari ar krietnu aizkavēšanos, tomēr drīz vien kļūtu vectēvs,— vai paliesi viņam jāaiziet veļos ar to pēdējo domu, ka Tērvetei vairs nekad nedzīvot īsti pasargātai, ka tai nospriesta pakļautība, svešu mēļu un svešu paražu dien- dienīgs pārākums. Vai patiesi uz neatgriešanos zudis bijums, par kuru viņam stāstījis vectēvs, dižo Nāivaitis? Kad viņi, zemgaļi, drasēja tālnovados, turpretī šeit tikpat kā neviens neiedrošinājās tuvoties. Kad viņi siroja, bet viņus tikpat kā nekad neapsiroja. Kad viņi guva no savām druvām un dravām un guva no citnovada labuma. . . Kur viņi, zemgaļi, noziegušies tēvtēvu priekšā, ja dēliem jāpieredz tāda sūriba? Ko tagad viņš, Gunvaldis, dara ne tā, kā vajadzētu darīt? Kāpēc ar viņa vectēva gūstu un nāvi sākās šī neatvairāmā, nenovēršamā nediena? Kur viņu, tērvetnieku, vaina? Kur? Kur zemgaļu misējums, ja šodien atkal jāvaira svešais milzpulks? Jautājums pēc jautājuma, diemžēl Gunvaldis neprata atbildēt. Viņš nespēja pat iedomāties, kur meklēt atbildi. Un tas viņu kremta kā krama šķautne.

Kad mestrs, kura lepnību varēja jo atstatu samanīt, izjāja atkal klajumā, karogneša un citu tuvāko pavadīts, Gunvaldis gaidīja viņa pievēršanos pilij. Taču krustneši, lai cik tas dīvaini, pat lāgā nepaskatījās šurp, un Dzintis, kas, kā parasti, arvien atradās līdzās Gunvaldim, skaļi sprieda:

—   Tik drīz neuzbruks. 2ēl. Dažs tūliņ slīdēt ieslīdētu paradīzē.

Blakus stāvošie iesmējās, bet bez īsta prieka, sadrū- muši.

—   Vispirms slies bīdeņus, varbūt pat divus, — ierunājās viens no zemgaļiem.

—   Droši vien. Rau, kur brauc ragus ar apdarinātiem kokiem.

Klajuma malā no meža izvirteņojās ragus cita aiz citas, no kurām izvēla baļķus vēl un vēl, un varenie, slaikie stumbri gūlās blīvās grēdās. Veda un veda, un pils aizstāvjos tāds naujums koku sāka radīt neizpratni.

—   Viņi mēģinās mūsējo nodedzināt, lai pēc tam tūliņ uzbūvētu sev jaunu pili, — tas pats zemgalis skaļi nosprieda.

—   Diez vai, — šaubījās otrs. — Esam kā ledū iekalti. Kur šie ņems tik kveldīgu uguni, lai liesmas no ārpuses cauri ledum ieēstos?

—   Kā tu, Atiņ, domā? Tu kristīgo viltības labāk zini,— Gunvaldis pievērsās bijušajam klostera iemītniekam, vēlākajam tirgoņa kalpam, kurš nu tik jauki bija iedzīvojies tērvetniekos, un nenoliedzami nopelni te Radavie- šiem, kuri sākumis jo devīgi atbalstīja savu īstenieku iegātnīti.

Atiņš paraustīja plecus. Kara mākas viņam joprojumis nepadevās, viņš labāk taisīja vērpuļus vērpšanai un greznas jo greznas sukas matiem, labprāt piepalīdzēja tirdziniekiem, kam radās vajadzība pēc dzelzs vai lāl- zemju alvas, bronzas vai svina, un zobenu nesa vairāk izskata pēc. Kad atskrēja ziņa par Ordeņa karaspēka tuvošanos, viņš daudz labāk būtu pabēdzis kopā ar sievietēm, bērniem un vecļaudim uz Raktes pusi paglābu- mam, taču kauns neatļāva tā rīkoties, lai gan viņš zināja, cik mokpilna nāve sagaida ikvienu, kas iedrošinājies atstāties no Romas ticības, novērsties no kalpības baznīcai un Ordenim. «Atkritēji vārīsies elles viskarstākajā katlā!» bija biedējis priesteris Zālamans. «Tiem nebūs žēlastības ne šeit, ne ellē!» No elles Atiņš vairs tā nebaidījās, varbūt nudien taisnība Gunvaldim, Dzintim un citiem zemgaļiem, kam pazeme rodama mīļā veļu valsts, nevis biedīgs bubulis. Atiņš tagad vairāk baidījās no gūsta, jo tur gan viņš nepieredzētu žēlastību, tur viņu smagi jo smagi pārmācītu par biedinājumu katram un ikvienam. Tāpēc arī viņš bija nolēmis cīnīties līdz pēdējam elpas vilcienam, dzīvs nepadoties.

—   Atiņ! Nu saki taču kaut ko!

—   Drīzāk viņi. . .— Atiņš iesāka un apklusa.

—   Ko viņi?

—   Drīzāk viņi sadomājuši. . . Jau manas zēnības gados priesteri sprieda, vai Zemgalē neuzcelt varenu baznīcu, lai izpelnītos dieva labvēlību un tādējādi pieveiktu šeit elkdievību.

—   Kāpēc necēla?

—   Jūs tūliņ nodedzināšot, — Atiņš atkārtoja toreiz saklausīto.

Gunvaldis iesmējās.

—   Saprātīgi sprieduši. Tos viņu dievnamus mēs labprāt atdotu ugunij. Kam mums tos, ja visa plašā pasaulīte ir viens dieviņa nams?

—   Baznīcu jau tik lēti neuzcelt, varbūt samierināsies ar tām savām cellēm,— ieminējās cits zemgalis.

—   Nē, cellē dzīvo tikai mūki,— Aliņš atbildēja.

—  «Celle» izklausās gandrīz tāpat kā elle. Atiņ, vai arī dzīvošana abās līdzīga?

—   Cellē auksti, ellē karsti. Aizmirsis esi, ko Atiņš stāstīja?

—   Kur vienam auksti, tur otram karsti. Tā kā celle un elle. . .

Tā zemgaļu karavīri irgoja gan sevi, gan tos, kas darbojās klajumā, gatavodamies kaut kam neparastam.

Drīz aiz pirmajiem pajūgiem no viņpuses sāka nākt vīru bari un nostājās pie Svētkalna. Katram rokā kāds darbarīks — cirvis, lāpsta, cērte, redzēja arī pa divvelka- main zāģim. Nācēji klaigāja, rādīja dūres uz tērvetnieku

pusi un aplipa ap Svētkalnu kā mušas ap gaļas gabalu. Iezibējās cirvji, un sāka krist koks aiz koka, vispirms aizsedzošās egles pakājē, tad aizvien augstāk un augstāk, kur savas galotnes slēja priedes, lidz pamazām atsedzās kalna kumbrā augošie kupligie ozoli. Ilgi jo ilgi un pacietīgi uz va|ņa stāvošie vēroja Svētkalna nopostīšanu, vēroja klusēdami. Tikai kad skatieni piekļuva pie ozoliem, kāds sacīja:

—   Izposta zieda vietu. Mūsu burtnieka mājokli.

—   Lai! Lai aizkaitina mūsējos dievus!

—   Mūsējo daudz, viņiem — tikai viens.

Tas bija ar rūgtu niknumu sacīts, vārdi vai iestrēga mutē: pieredzēts ne mazums, vēl vairāk dzirdēts, taču viņu svētvieta, viņu ziedokļa ozoli un saulgriežu akmens tiek nicināti pirmo reizi.

Pērkon! Kāpēc tu klusē?

Laima! Kāpēc tu izlēmusi tā?

Kāpēc neviens neaizliek par mums novērsēja vārdu?

Vai mūsu posts vēl par mazu? Un tāpēc par mazu mūsu naids?

Tad klausieties!

Nu mūsu pacietības mērs ir pilns! Nu mūsu naids gāžas pāri malām!

Ap katru ozolu llkņāja pelēki stāvi, pārmaiņus vilkdami zāģi stumbra kaulcietajā miesā.

. . .Nākamajā dienā tērvetnieki beidzot saprata: Svēt- kalnā būvē jaunu pili!

Tieši pretī Tērvetes pilskalnam un pilij — viņu pilskalns ar pili! Aci pret aci!

Karstgalvji aicināja vērt vaļā vārtus un uzbrukt, neļaut kristīgo iecerēto nekaunību, svelīgi atriebt Zemgales ziedokļa nopostljumu.

—   Nav ko seboties!

—   Cirsties iekšā viņu barā un izpūst kā pelavas!

—       Savu kaunu asinīm nomazgāsim! Lai esam tēvtēvu cienīgi!

Gunvaldis nepiekāpīgi nostājās pret, un apdomīgākie tūliņ piekrita. Ja naidnieks pats uzbruktu tērvetniekiem, tad varētu nodarīt tam jūtamus zaudējumus, stāvā un slidenā nogāze, varenās baļķu sienas kļūtu pils aizstāvju sabiedrotās, un viens virs augšā tiktu viegli galā ar desmitiem augšup rāpojošiem, un līķi lejā krātos tāpat kā atvestie koki.

—   Tā būtu cīņa ar jēgotni, — Gunvaldis klusināja dedzīgos. — Te mēs cīņu pabeiglu kā uzvarētāji. Bet triekties šim milzumam pretī līdzenā klajā?

—   Kā skatīsimies acis tēvtēviem, ja tagad mierīgi noskatāmies apgānītājos?— straujākie neatlaidās.

—   Tas ir mūža negods — stāvēt un noskatīties!

—   Tēvtēvi!. . . Gods un negods!… — Gunvaldis pacēla savu balsi pāri straujeniekiem, un viņš to drīkstēja atļauties, jo ne reizi nebija vilcinājies vilkt zobenu, ne bēdzis, un to zināja katrs tērvetnieks.— Vārdi smagi. Bet vispirms atbildiet man — vai skudru tūkstošu tūkstoši spēj pacelt priedi, pat ja tā guļ nogāzta?

—   Nē!— skanēja no visām pusēm.

—   Tomēr spēj sanest pa vienai skujai visas skujas vienviet? Ko? Spēj un var?

—   Var!

—   Lūk, mums jāmācās ne vien no vanaga redzīgums un no vilka niknums, bet no skudrām.— pacietība! Lēna, neatlaidīga pacietība! Mums jādara tas, ko iespējam darīt.

—   Ko iespēsim, kad viņu pils būs uzcelta?

—   Nodedzināsim! Nepaliks taču šis karaspēka naujums te uz dzīvi, aizies, atstādams tikai kādu daļu, un, lūk, tad iesim pret šo daļu. Un to pieveiksim! Turklāt — žemai- šiem dota ziņa. Drīz viņiem jābūt klāt.

Runāja viņš par žemaišiem ar pārliecību, lai gan pašā bija iezadzies nemiers. Kopš kaujas pie Aizkraukles, kur tik nedienīgi veļos aizgāja Skarotis un kopā ar viņu Satkuns, Gunvaldim žemaišu kunigaišu vidū vairs nav neviena tuva karadrauga.

«Vecie nomirst, jaunie nav iepazīti,» viņš domāja. « Draudzību nomaina pazīšanās, bet draudzība ir siltums pa vasari, kas liek ziedēt, turpretī pazīšanās ir bez uzziedē- šanas spēka. Satkuns būtu pulcinājis tuvus un tālus un būtu steidzies šurp, bet tagad nav atlaista pat skaidra ziņa, cik vīru būs un kad tie atnāks.»

Tā, vērojot tuvāk un tālāk redzamo, reizēm parunājot, reizēm sevi padomājot, tērvetnieki īsināja pirmo dienu, otro. . .

Ozolu zāģētāji vēl cīnījās ar resnajiem spītniekiem, kad citi ar cērtēm uzkapāja sasalušo garozu, aiz tiem sekoja lāpstenieki un nostāvināto kalna malas norakumu tūliņ nostiprināja ar pamatīgiem baļķiem, veidojot visapkārt augstu ārmalu valnim, un darbi veicās tik raiti, ka trešajā dienā jaunajai pilij ielika vārtus. Gunvaldis, Dzintis, tāpat pārējie cēlieniem ilgi nostāvēja uz velēnotās jumtaines vai zem tās ārējā sienā iebūvētajā apejā, vērodami nelūgteņu rosmo darbošanos. Katru dienu trijās reizes — no rīta, ap pusdienas laiku un pievakarē — lēni visapkārt apjādelēja mestrs, aplūkodams vai katru paksi, un laikam taču ņēmās cēlājus vēl drīzināt, jo, viņam parādoties, itin visi skriešus vien joza un pat visresnāko stumbreni teciņus uznesa pret kalnu.

—   Mēs arī toreiz jo naski līdz zāles sazelšanai uzcēlām tikpat kā no jauna savējo Tērveti, taču viņi mūs apslei- guši. Trijās dienās — pils, kur nekad pils nav bijusi!— Gunvaldis atzina, savām acīm redzams, cik knaši gulst apdarinātais un atvestais savā vietā, kā veidojas nokrante, kā kumbra plakumā, kas iejožas ar stāvo valni, izaug nams pie nama un pa jaunajiem vārtiem sāk iebraukt pajūgs aiz pajūga, ievedot nākamajiem iemītniekiem dzīvei un aizsardzībai nepieciešamo.

—   Ēdamais viņiem būs atliku likām. Ari šķēpi un bultas. Taču kur šie ņems ūdeni?— Dzintis trešajā dienā prātoja.

—   Vai tu neredzi vedam kubulu aiz kubula? Rau, cik mucas vien saripinātas!— kāds no zemgaļiem bilda.

—   Un tomēr! Pašiem jādzer katru dienu, tāpat putru bez ūdens neizvārīsi, zirgiem sausu ēdot, trīskārt slāpst.

—   Taupīs ik pilienu.

—   Vienalga, ilgi ar ievesto neiztiks. Mums tikai ciešāk jāuzmana, lai nepiekjūst pie upes.

—   Vai tu neredzi, ka viņi rok grāvi? Pa to no upes pieplūdis, pasmels kauču ar virvē pakarināto ķoci.

—   Grāvi tūliņ aizbērsim.

—   Gan arī aku raks.

—   Ar aku kalnā darbs vai gadam. Stāsta, mūsējā lai rakta vai cilvēka mūžu, viens no racējiem kā jauneklis izņēmis pirmo lāpstu, bet, sirms būdams, vēl nav līdz neizsmeļamajam ūdenim spējis pietikt. Ūdensmātei sava zināšana.

—   Ko nu par mūsējo! Tā rakta un atkal pārrakta, un, rau, vēl nesen grodus atkal mainījām.

—   Līdz tādai kā mūsaka šiem ilgi netikt.

—   Ar spēku vai slepus zagsies pie upes veldzes.

—   Pavāķēsim. Pa vienam vien apžmiegsim.

Tā ritēja sarunas gan par ūdeni, gan par pils stiprumu, nocietinājumiem, gan par to, ko darīt un ko ne. Šaubas vienīgi vairs neradīja Ordeņa pulcināto apņēmība nolikt tieši pretī Tērvetei tikpat kā akmens sviediena attālumā savu pili, lai dienu un nakti tērvetnieki nerastu miera, lai sievietes un bērni nedrīkstētu ne soli spert, viri iznākt pa vārtiem bez vairoga, āvas un šķēpa, no rīta līdz vakaram staigātu uzmanīdamies kā svešpuses sirugaitā.

—   Ar zobeniem mums būs ne vien labība jāpļauj, ar tiem katrs mūsu solis vispirms būs jāizcērt,— sprieda tērvetnieki.— Kur ņemt spēku strādāt un vairīties?

—   Nē, tas viņiem neizdosies!— drošināja citi.

—   Kāpēc?

—  Tūliņ jāpadzen un jānodedzina!—skaidroja aiznilc- notie.

Atvadās paklaigādami, smiedamies un draudēdami, Ordeņa karaspēka varza aizgāja, kalpi žigli nojauca teltis un aizjāja arī krustneši, karognesim augsti jo augsti turot karogu. . .

Nepārtraukti vērojot, tērvetnieki paguva apmēram saskaitīt, cik iemitinās uz dzīvi jaunajā pili. Palika krietns daudzums — kādi trīs simti vīru, no tiem apmēram trīsdesmit dzelzinieki, tad vēl pelēči, puspelēči, algotņi un vismaz piecdesmit zirgi. Pils tātad ka bāztin piebāzta, un šaubu nebija, ka turpmāk no tās katru dienu jādelēs pa novadu sirubars un katru dienu tērvetniekiem vajadzēs likt tādu pašu spēku pretī, lai varētu iet un nākt savās ikdienas darba gaitās. Nē, to pieļaut nedrīkstēja! Ne vīrus varēja no darbiem mūždien atraut, ne mūždien ilgi iespējams ar zobenu rokā vien dzīvot. Tāpēc, tiklīdz mestrs ar karogu un pārējiem aizņirbēja kokstarpās, tērvetnieki nolaida paceļamo tiltu un vēra vaļā savus vārtus, un lēni, kā aplūkodami svešu vietu, virzījās baru bariņiem uz jaunās pils pusi.

Kā kārdinot, sak, nāciet vien iekšā, laipni lūgti, jaunās pils vārti bija atstāti pusvirus, un cauri tiem varēja ielēkšot vai ar zirgu. . .

Virs vārtiem pielikts liels krusts ar tam piesistu 110 koka darināta vārga cilvēciņa veidojumu.

—   Gunvaldi! Varbūt pamēģināsim?— pamanījis vaļējos vārtus, Dzintis pavaicāja, lai gan balsī neviedās droša apņēmība, pats saprata tādas pārsteidzības bīstamību.

—  Pamēģināsim. . . Pieiesim maķenīt klātāk. Tūliņ matīsi, kāpēc tie nav aizķīlēti.

Un patiešām, tiklīdz viņi tuvojās, tā no augsto slieteņu aizžoga augšas nošņakstēja un slaidā lokā izlidoja prāvs akmens un, šņākdams kā aizkaitināts, ar baukšķi novēlās starp nācējiem, un būtu kādu uz vietas nositis vai pakropļojis, ja vien pēdējā mirklī vīri nepalēktu sāņus.

—   Izretoties!— Gunvaldis pavēlēja.

Vārtus nesargāja paceļamais tills, toties tie bija iebūvēti aizsargsienas padziļinājumā: gan no vārtu augšas, gan no abiem sāniem trieksies šķēpi pret katru, kas tuvosies tiem. Un ne vien šķēpi. Pagāja Gunvaldis ar savējiem vēl pārdesmit soļus tuvāk, un uz pils vaļņa stāvošie stopnieki palaida bultu spietu, skaidri noprotams, tās viņi netaupīs un, pirms uzbrucēji pieskries pie vārtiem, dažā labā ieurbsies dzēlīga šautra, dažu labu notrieks šķēps, bet pie vārtiem pretī stās dzelzīs iekaltie un skrējienā aizkusušos nodurs citu pēc cita. . . Kā nekā pilī taču iemituši vismaz trīs simti visizveicīgākie karavīri, un tādi kā rotaļādamies nosargās pašauros vārtus.

—   Atpakaļ!—noskanēja Gunvalža pavēlošā balss.

Zemgaļi saprata — tiešs uzbrukums jaunajai pilij, mēģinājums iekļūt tajā pa kārdinoši pavērtajiem vārtiem prasīs pārlieku daudz kritušo un ievainoto. Un ko gan dos ieņemtā un iznīcinātā pils, ja nebūs labāko vīru? Kam vairs sievu asaras un bērnu raudas, kad viņas atgriezīsies no Raktes puses?

« Nē, uzbrukumam jābūt viltnieciskam, rūpīgi sagatavotam,» Gunvaldis nosprieda un gribēja jau dot rīkojumu savam karadraudzes pulciņam atgriezties savā pilskalnā, kad pa vārtiem, ielīduši bruņās, izklampačoja krustneši — cits aiz cita, vēl un vēl un reizē ar viņiem pelēči, puspelēči un karakalpi. Acīmredzot tiem prāts noskaņots uz kaušanos, tā teikt, grib ielocīt roku, pierādīt tērvetnie- kiem, kādi tagad te iemituši drošuļi un ka viņi ies un darīs, kas vien iepatiksies, bet šejieniešu nākamība būs nepārtrauktā bēguļošanā.

Zemgaļi nogaidīja, ļāva iznākt un tuvoties klajumā, lai no jaunās pils vaļņa nevarētu vairs raidīt šautras un šķēpus, nebaidoties trāpīt savējiem, un tikai tad, skaļi iekliedzies, karadraudzes pulciņš rāvās uz priekšu, un pirmie, izmetuši milnas un metamās nūjas, palaida garām aizmugurējos, kas ieklupa zobenu tuvcīņā.

Ieroču šķinda sajaucās ar kaujas saucieniem, ar uzmudinājumiem gan no krustnešu pils puses, gan no zemgaļiem, kas skriešus steidzās palīgā Gunvalža vīriem.

Kauja bija asa un īsa. Redzēdams zemgaļus tik aiznik- noti metamies šurp, krustnešu vadonis deva atiešanas zīmi, un dzelzinieki un viņu karakalpi atgāja pilī, no

turienes sāka atkal spingt bultas, lidot šķēpi, un Gunvaldis lika uzbrukumu pārtraukt.

Nogalināts nebija neviens, tikai daži ievainoti, vairāk vai mazāk apbelzti.

Pienāca un pagāja nakts.

Nākamajā dienā tomēr ieradās žemaiši. Protams, bija prieks par atsaucību, lai gan Gunvaldis klusībā cerēja atnākam vismaz savus pāris tūkstošus, atnāca — pāris simti. Tomēr labāk maz nekā nemaz, un, kad Gunvaldis apsolīja jaunajā pili ieslēpto visu atdot žemaišiem vien, tie tūliņ izkārtojās uzbrukumam.

— Pamaza krantlte, ari žodziņš ne visai, bet vārtus izgāzīsim ar belzeni pirmajā triecienā,— viņi lepnojās un bez liekas ildzināšanās kārtojās kaujai.

Tikmēr vārti — visiem par pārsteigumu — atkal atdarījās un pa tiem, tāpat kā vakar, klužoja ārā krustneši, ielīduši savās dzelzīs, pār sejām aizvāžņus nolaiduši, vairogu vienā rokā, zobenu otrā. Ari viņi gribēja cirsties, nevis aizstāvoties, bet uzbrūkot, tādējādi varbūt pat cerot iegūt zemgaļu pili, un tāpēc, noskanot abpusējiem kaujas saucieniem, pretinieki virzījās klātāk.

Bruņinieki izveidoja vārtu priekšā pusloku, nostājoties cits no cita ik pēc pāris soļiem, bet kādi pieci palika aizmugurē, lai dotos palīgā tur, kur pusloks draudētu pārtrūkt. Aiz krustnešiem lavījās karakalpi, pamīšus šķēpnieki ar stopniekiem, un tie savus ieročus laida darbā pirmie: visnaskāk lidoja bultas, bet, žemaišiem pienākot tuvāk, netika taupīti arī metamie šķēpi. Zemaiši atbildēja ar nūjām, taču tās ar cietu krakšķi atsitās pret priekšējo bruņām, kuras izturēja pat šķēpa triecienu, un Ordeņa karapulki aizmugurē Jutās pasargātāki, varēja rīkoties brīvāk, it īpaši stopnieki, kas jau dažam labam žemaitim bija ietriekuši augumā nāvi nesošo dzelksni un, ja ne noguldījuši uz necelšanos, tad likuši vismaz aiz skaudrām sāpēm pamest ierindu.

Gan arī vairāki bruņinieki bija dabūjuši pa skaudram belzienam, taču nokrist neviens nenokrita.

Panākumus nedeva arī tuvcīņa, jo krustneši sastājās nelielā puslokā, un tāpēc pret katru no tiem cīņā varēja stāties tikai pa vienam žemaitim. Viens pret vienu. Un te bruņas parādīja savu lielo pārākumu: krustnesis rīkojās droši un brīvi, viņam zobena dūriens nebija bīstams, viņš pat tīši nesargājās, lai pretinieks drīzāk nolauztu ieroča smaili vai atcirstu asumu, kurpretl viņa zobens mīksti ieslīdēja cauri vadmalai žemaiša krūtīs vai vēderā.

Vajadzēja atkāpties. Iznākums bija gauži bēdīgs: pret vienu nogalināto krustnesi, kuru metamā nūja nogāza gar zemi un kuram otrs žemaitis paguva izbikstīt ar šķēpu seju, kā mīkstumu meklēdams, žemaiši bija atdevuši veļu valstij pārdesmit savējo, un kādi trīsdesmit guvuši nopietnus ievainojumus. īsā kaujā viena ceturtā daļa no atnācējiem palīgos tika izsista no ierindas.

Zemaišu niknums uzvirda kā ievainotam lācim, kas tādās reizēs gatavs saplosīt visu, kas vien ceļā patrapījies, pat akmeni un koku.

—   Katru dzelzinieku aiz kājām piesiesim pie diviem paslaidākiem bērziem un uzrausim gaisā!

—   Sabāzīsim ar galvām āliņģos!

—   Uz lēnas uguns trīs dienas pacepināt!

Draudi skanēja cits par citu briesmīgāki, un nupat viņi mazāk prātoja par guvumu — par bagātīgo pārtikas krāju, drēbēm, piecdesmit zirgiem un citām vērtēm jaunajā pilī, cik par pienākumu atriebt kritušos.

—   No turienes dzīvu peli neizlaidīsim!

—   Ja vajadzēs, noraksim kalnu!

—   Izkvēpināsim!

Zemaišu karadraudzes vadonis Darģis lika sliet zaru slieteņus palikšanai, nakšņošanai.

—   Ātrāk no šejienes neaiziesim, pirms nebūsim tur atstājuši tukšumu,— viņš sacīja Gunvaldim, kad tas pēc kaujas apsēdās blakus.— Tūliņ nosūtīšu ziņu kunigaitim, lai sūta šurp vēl mūsējo karapulkus. Tie jau ir sapulcināti, taisījās sirugaitai uz Loksteni, bet tagad. . . Lai nāk te! Tad ši-tie redzēs!

—   Uzbrukt uzbruksim, un mēs būsim pie jums plecs pie pleca, jo šis dzelonis iedurts mūsu miesā. Tikai jāapsver prātīgi, lai nezaudētu aplam daudz vīru.

—   Ko tu iesaki?

—   Kā viņu mestrs sagatavoja visu ātrai pils uzcelšanai, tā mums jāsagatavojas vēl ātrākai ieņemšanai.

—   Piekrītu tev. Tāpēc rīkosimies, un lai tavējie nāk talkā! Vīri un pajūgi!

—   Tu jau esi kaut ko izdomājis?

—  Sāksim ar malku. Dedzināmo savedīsim tādu krāvumu, lai aizkurtais ēšus noēstu viņus. Ar cepināšanu aizsāksim, ar to pabeigsim, — Darģis viltnieciski piemiedza plakstu, palēnam atgudamies no cīņas aizkusuma un saniknojuma par neveiksmīgo uzbrukumu.

—   Kā tu pats tai ugunij cauri tiksi?— Gunvaldis pavaicāja.

—   Nesteidzoties. Vai mums dienu trūkst? Pakvēpināsim, pasvilināsim. Kur mums jāsteidzas?

—   Protams. Taču lielā ugunī kopā ar pili sadegs tajā ieslēptais,— Gunvaldis atgādināja.— Viss jūsu guvums.

—   Gan jau pagūsim izraut.

—   Tev labāk zināms. Tu uzbruksi, tu gūsi labumu.

—   Mjā. . . Varbūt iztikt bez liesmām? — Darģis kļuva domīgs.— Uztaisīsim bīdeņus. Ar nojumēm, lai paglābtos no bultām un šķēpiem.

—   Bldeņi ar nojumēm nav peļami. Tā viņi mums te reiz uzmācās. Tikai nepiemirsti, ka pret katru bldeni pulcinā- sies dzelzinieki un ne viens vien.

—  Pret pili rāpsimies no četrām pusēm. Esi redzējis, kā saniknotas bites lāci pārmāca?

—   Kā vēl!

—   Tad redzēsi atkal!

Gunvaldis piekrita, viss pareizi, ko Darģis saka, un pareizi viņš ari rīkojas, neturpinādams izmisīgu uzbrukumu, bet izlemdams sākt pamatīgu sagatavošanos. Tāpat jaunu pulku ierašanās dos pašpaļāvību lencējiem un biedinās ielenktos, un tomēr Gunvaldī iegūlusies Jaunīga priekšnojauta: ja žemaišiem neizdosies pirmajā ņēmienā ietikt pili un uzvarēt, tad palikt te ilgāk un ar lēnību un pacietību turpināt cīņu — to viņi nevēlēsies. Guvums jāpaņem vienā rāvienā, vērtīgākais tur — šie piecdesmit zirgi, pārējais — lielam pulkam tikai pasīka piedeva, un tāpēc ieilgusi lenkšana nesolīs neko guvlgu, un šajā ziņā žemaiši allaž apsver, vai iegūstamais atsvērs zaudējumus. Bet kas gan to nerēķina? Vai viņš, Gunvaldis, būtu ar mieru atdot visus tērvetniekus, lai tikai Svētkalnā nestāvētu svešo pils? Taču ne! Kam brīvība, gods un viss cits, ja tu pats esi aizgājis veļu valsti un visi tavējie aizgājuši!. . .

Kā pirms dažām dienām rosījās jaunās pils cēlāji, tā tagad čakloja zemgaļi un viņu sabiedrotie žemaiši. Tālu jo tālu nocirta katru nokaltušu vai aizkaltušu priedi, egli, bērzu, melnalksni, osi, cirta arī piesaulītē augošās sveķu priedes, vilka no aizcirtumiem pērnvasar nogāztos, vien- vārd, veda šurp ugunij simtus un atkal simtus pajūau ar visu, kas vien daudzmaz labāk dega. Citi tikmēr atlasīja vajadzīgo bīdeņu būvei — slaikas, ne pārliek resnas priedes stāva būvei, gludās un līdzenās sliecēm un paliktņiem, pa kuriem bīdeni slidinās klāt, iztēsa plankas nojumēm, apdarināja un kala salaidumus. Un, kā pirms dažām dienām no Tērvetes pilskalna augšas bija skatījušies tērvetnieki uz lejā notiekošo, tā tagad no jaunās pils vēroja krustneši un pārējie tur iemitušie. Vēroja, vēroja, līdz naski sarosījas un steidzīgi ķērās pie pils nocietinājumu pastiprināšanas, vispirms visapkārt nogāzei pa vidu rokot vēl otru grāvi — stāvu padziļinājumu, kam tik lēti vis pāri netikt, lika aizsargvalnī no baļķiem vēl paaugstinājumus, pils pagalmā uzstādīja vēl vienu akmeņsviedi.

Desmit dienas ilga gatavošanās uzbrukumam, desmit dienas jaunajā pilī ielenktie gatavojās aizstāvībai, labi zinādami, ka žēlastību nesagaidīt. Pa šīm dienām atgriezās pabēgušās tērvetnieces ar bērniem, veeļaudis, pa šīm dienām atnāca vairāki kupli pulki žemaišu un zaru slieteņi rindojās simtu simtos, dodot patvērumu vīriem naktīs, jo pat pie vislabākās gribas visiem neatradās vieta tērvetnieku namos, kauču viesmīlība bija no sirds un devīga.

Sāka atkal snigt un nomīņātajam pārklājās balta, mīksta seģene. Vienpadsmitās dienas rītā viss bija apsnidzis, tīrs un neskarts, itin kā te dienu dienām nebūtu jaukušies ļaužu tūkstoši.

Jau iepriekšējā dienā žemaišu vecākie izsprieda uzbrukuma gaitu. Tā kā nebija vēlamā virziena un pietiekami spēcīgs vējš, viņi atteicās no nodoma ņemt palīgā uguni. So lēmumu ietekmēja ari vēlēšanās iegūt pili nenopostītu, lai zirgi un viss pārējais tiktu guvumā un aizsāktā sirugaita nekļūtu tukšiniece nedienīte.

—   Jāuzbrūk strauji, neatlaidīgi, un pirmajā triecienā pils būs mūsu!— pašpārliecināti sacīja viens no žemaišu vecākajiem.

—   Tu man vārdus kā no mutes izņēmis, — atbalstīja otrs.

—   Tagadiņ mūsējo te tāds kuplums, ka pili ar visu kalnu cepurēs aiznesīsim.

—   Kuplums ta kuplums, bet — kā lai savu pārspēku lieti izmantojam?—pavaicāja viens no apdomīgākajiem, kādi starp žemaišiem vienmēr bijuši.— Visi reizē uzbrukt nevaram, nav kur mums īsti izvērsties.

—   Jā, klajumā mēs viņus patrenkātu kā prusakus.

—   Nudien būsim kā simt izslāpušas galvas pie viena ūdens kubula — spiedies, kā gribi, bet klāt netiec. Cits citu traucēsim, — vēl kāds no viņiem atbalstīja piesardzību.

—   Gaidīt nav ko! Cik ilgi te nīksim piecdesmit zirgu dēļ?

—   Jā, jā! Vīrs aiz vira! Cits citu stumj uz augšu! Lai ripodams nevar noripot atpakaļ,— turpināja straujuzbru- kuma piekritējs.

Lai arī Gunvaldis sēdēja žemaišu vecajo vidū, viņš klusēja. Pēdējās dienās viņš kļuva aizvien mazrunīgāks, aizvien vairāk noslēgts. Pat ar Dzinti pārmija tikai visnepieciešamāko, naktis aizmiga blakus Britai, sievas vaigu nenoglāstījis. Uzbrukuma grožus savās rokās bija satvēruši žemaiši, un viņš pat necentās grožiem pielikt savu roku. Viņējo bija saradies tāds naujurns un viņu vecajie izlēmuši tādu rīcību, ka tērvetnieku palīdzība un padomi kļuva lieki, tērvetniekus gluži nemanot atvirzīja sāņus, nost no galvenā. Žemaiši gribēja tikt galā vieni. Kāds no karadraudzes vadoņiem tā arī pasacīja:

—   Pils un viss, kas tajā, ir mūsu! Jums — turpmākais. Nodedziniet to vai pietaupiet bērniem, kur spēlēties.

—   Paldies,— Gunvaldis, sāji pasmaidot, patencināja. — Nudien tas ir vienīgais, ko vēlamies,— nodedzināt, lai netraucētu mūs dzīvot savējā, kā tajā dzīvojuši mūsu tēvi un tēvutēvi.

Tāpēc kaut kā ļoti dīvains un neparasts uzausa uzbrukuma dienas rīts, bet ne jau tāpēc, ka sniegamāte katram vissīkākajam stabiņam uzlikusi baltu cepurīti, bet gan tāpēc, ka Gunvaldis, Dzintis un pārējie Tērvetes karadraudzes viri, tāpat no citām zemgaļu pilīm atjājušie kļuva skatītāji žemaišu rīcībai. Pie savas pils un tepat līdzās pie naidnieka jaunceltā patvēruma — vērotāji. Kad vēl dzirdēts kauL kas tik nebijis?! Zemgaļi itin kā nevilšus un tomēr atstumti no savas zemes aizstāvības, sava likteņa izlēmuma! Gunvaldim negribējās nevienam acis ieskatīties. Dzintis gan mierināja:

—   Ne pirmo reizi viņi mums nāk palīgā, ne mēs pēdējo reizi bijām palīgos viņiem. Taču šajā drūzmoņā mums nav ko spraukties.

—   Viņu krīvs taču izzīlēja veiksmi. Viedis labvēlīgas zīmes. Nē, nē, viņi pat. nelaistu mūs tuvāk,— Gunvaldis sacīja.— Un tomēr — stāvēt pie sava mājokļa un tikai noskatīties. . .

—   Pats cik reižu neesi atgādinājis, lai pietaupām spēku.

—   Ak, Dzinti, vienīgais mierinājums, ka ne Viesturs, ne Namejs nepieredzēs šeit tādu negodu. . . Ko mēs viņiem, turp nogājuši, atbildēsim?

Uzbrukumu ievadīja bldeņu sakustēšanās. Uzbūvēti aiz bultu sniedzamības joslas, tie, žemaišu stumti, tuvojās pilij, slieces gurkstoši stenēja jaunajā sniegā, nesot augsto torni, ko no trim pusēm sargāja pamatīgas planku sienas, pie tam augšējā atkabināma, to palaidīs līmeniski pret pils aizsargsienas augšmalu, izveidosies tilts, pa kuru varēs lēkt pilī. So uzbrukuma veidu žemaiši, tāpat kā citi šejienieši, bija jau sen iemācījušies no Ordeņa un tagad lika prasmīgi un mazāk prasmīgi pretī.

Šoreiz piebīdīšana neveicās gludi. Vispirms vajadzēja pārtikt pāri pirmajam grāvim, tātad tas jāpieber un zeme jāņem no kalna krants, lai tajā izveidotos iedobe, pa kuru bīdeni varētu virzīt tuvāk, tad tas būs jāpaceļ augstāk un atkal jāpabīda uz priekšu — kāpi pa kāpei, soli pa solim. Gunvaldis žemaišu vecākos gan brīdināja, ka Ordeņa zirdzinieki saveda pilī varenus akmeņus, veda un veda, taču lencēji bija pārliecībā, ka ne jau tik daudz un ne tik milzīgus, lai bīdeņus nopietni sabojātu.

—   Jūspusē akmeņu nabadzība. Kur šie ņems tik daudz?

Taču notika tieši tas: ar akmenssviedes palīdzību vācieši uzmeta gaisā tādu milzeni, kas tikai ar bomjiem kustināms, un tas, pārlidojis pāri valnim un augšas grāvim, triecās pa kranti pret bīdeni tik neganti, ka planku siena apakšā sašķīda vai skalos, sasvēra bīdeņa stāvu sāņus, bet pieci žemaiši palika nekustīgi guļam. . .

Nākamais akmens — apmēram trīs cilvēka galvu lielumā — lidoja jo tālu, iekrizdams uzbrucēju drūzmā. Arī tur tika savainoti. Tāpēc ildzināties nedrīkstēja. Vai nu atkāpties, vai — uzbrukt. Zemaišu vadonis nokliedza uzbrukumu, to atbalsoja simtiem un simtiem mutes, un vīri, kas stāvēja blīvā lokā ap Svētkalna pili, sakustējās kā tumšs vilnis pāri sniegotajai joslai, kas tos atdalīja no mērķa.

Tūkstošbalsīgs kaujas sauciens pārmāca visu, šķita, pat zeme iedrebas no šīs varenās, nepārtrauktās kopskaņas; kā lietus šaltī nesadzirdēt viena piliena pakšķi, tā šeit viena kliedziens pazuda kopējā aurē.

Pret tumšo vilni nospindza bultu simti. . .

Pret tumšo vilni no augšas lidoja metamie šķēpi. . .

Tiklīdz pirmās žemaišu rindas ieklupa augšējā grāvī, pretī uzbrucējiem, palēkdamies kā stulbi aunēni, triecās virsū akmens aiz akmeņa, sašķaidot galvas, salaužot locekļus, saplacinot augumus. . .

Tūkstošbalsīgajam kaujas saucienam pievienojās jaunas skaņas — mirēju vaidi, ievainoto sāpju kliedzieni, dzīvo lāsti. . .

Cietuši jau pirmajā tuvošanās reizē prāvus zaudējumus, iekrāsodami visapkārt kalna nogāzei sniegu asinssarkanu, žemaiši lēca pāri mirušajiem un vaidošajiem, rāpās uz priekšu un aizvien augstāk un augstāk pārliecībā, ka ielenktajiem teju, teju beigsies akmeņi, sāks aptrūkt metamie šķēpi un galu galā arī bultas būs jāsāk pietaupīt, un tad uzbrucēji pietiks tuvcīņā vīrs pret vīru, un tad uzbrucēju skaitliskais pārsvars darīs savu. Arī bīdeņi, kauču pašķiebti un bojātām sienām, virzās aizvien klātāk, vēl maķenīt — un pa tiem lēkšus varēs ielēkt pilī, triekties krūti pret krūti. . .

Un Gunvaldim nudien bija jāatzīst, viņš savā mūžā nebija redzējis tik niknu, neatlaidīgu un ilgu vienlaidus uzbrukumu kādai pilij, bet nebija pieredzējis arī tik bagātīgi ar akmeņiem, šķēpiem un bultām apgādātus pils aizstāvjus. . . Ne pinnie taupīja dzīvības, ne otrie savus krājumus, un gan uzbrukums turpinājās ar neatslābstošu pieveiktgribu, gan aizstāvība ar tikpat niknu atvairību.

Vietām un reizumis žemaišiem izdevās jau piekļūt pie vaļņa, no baļķiem uzslietās sienas, paguva pat piesliet kāpnes, bet tas arī bija viss — no augšas vēl birdīgāk tika triekti uz galvām akmeņi un šķēpi, durts ar gariem pīķiem, un nupat vēl naidā un cīņas kārē saspringtie žemaišu augumi saļima un nogāzās kā ļengani maisi, slīdot un veļoties lejup. . .

Pret bīdeni, kas beidzot bija pirmais pietuvināts, lai varētu atkabināt sienu un izveidot pāreju, vaļņa augšā nostājās bruņās tērptie krustneši un no kāpšanas aizkusušos žemaišus nodūra ar saviem garajiem jātnieku pīķiem citu pēc cita. . . Nekādi neizdevās izveidot skaitlisku pārsvaru, izmantot pārspēku.

Un tomēr dzīvie neatkāpās un neatkāpās. Tumšais vilnis, lai arī augšā sašķīda, plūda un plūda, vēlās un vēlās, nesot aizvien svaigus spēkus preti nīstā naidnieka patvērumam.

Zemgaļi, savām acīm redzot žemaišu varonību, izteica vēlējumus doties palīgā. Taču Gunvaldis sākumā neko neatbildēja, bet, ierosinājumam atkārtojoties, sakniebtām lūpām paziņoja:

—   Ciņa ir zaudēta. . . Šodien pils nav ieņemama. Vai zaudēsim ari mēs savējos tikai zaudējuma dēļ?

—   Atstāsim krustnešus tur dzīvot? — neizpratne bija ne vien vaicātāja, bet visu acīs.

—   Vai, tīši nogalinot sevi, mēs piespiedīsim viņus aiziet?

—   Bet ko tad?

—   Nezinu. . . Šodien nezinu. . . Tikai redzu, ka šodien pils nav ieņemama. Un to drīz sapratīs arī žemaiši.

Jā, beidzot to saprata arī uzbrucēji. Aiz naida un žēluma par zaudēto daudziem acīs saskrēja asaras, tomēr nekā nevarēja iespēt. Dažs labs nokrita sniegā, sita pret to dūres un spārdījās kājām, izkliedza lāstu lāstus, bet tik un tā vajadzēja samierināties ar zaudējumu. Samierināties ar zaudētiem savējiem, ar neiegūto, pili ieslepto labumu.

Izlīdzinājuši dedzināšanai savestos kokus, žemaiši garajā grēdā noguldīja blakus citu citam, citu aiz cita savus kritušos. . .

Trijus ar pusi simtus. . .

Trīs simti piecdesmit. . .

Veļos aizgājušos. . .

Malkas grēdu aizdedzināja. . . Liesmas paņēma augumus.

Ragavās guļošajiem ievainotajiem vaidot, veselajiem skaļi vaimanājot, savus dievus nenovīdībā apsūdzot, žemaiši cēlās mājupceļam. . .

Zaudēta kauja.

Ne pirmā un laikam ne pēdējā, taču šoreiz Gunvaldim šķita, ka žemaiši, aiznesdami līdzi savu skaudro sakāvi, aiznes arī kaut ko prom no Tērvetes, aiznes uz mūžu, neatgūstami. . .

XIII

Sniga un sniga, sniegamātes sagša apsedza nomīņāto, pieslēpa asinīm nokrāsoto. Zeme, kā allaž, ja to cilvēks netraucēja, pati atkopa sevi pirmatnībā, attīrījās, vienīgi Svētkalns nespēja nokratīt no sava kumbra svešļaužu

uzcelto pili, kas nu slējās ozolu vielā kā izsenis un mūžam tur stāvējusi.

Kad žemaiši, atstājuši ugunij savus kritušos, sadrūmuši aizgāja, vairīdamies paskatīties tērvetniekiem acis, Gunvaldim kaklā iesprādza lipekligs, smacējošs kamols, viņš neprata to norit ne dziļumā, ne augšup izmest. . .

Kas gan aizvadītajā mūža gājumā pieredzēts un piedzīvots, kas gan pārdzīvots, sākot ar to melndienu, kad viņš ar vectēvu, dižo Nārvaiti, gāja pārlūkot bites un abus sagūstīja. . . Kā sirds vai izlēca no krūtīm, kad acis ieraudzīja nogalināto spēkoni Miku un viedo sirmgalvi Mudri. .. Cik grūšs bija nāciens ar Nameja stingo augumu. . . Un tomēr tas šķita kā gaišums pret tagadiņ pāri Tērvetei samelnējušo. . . Krusta uzspiedēji līdz šim nāca un aizgāja, līdz šim viņi iemita itin kā ceļinieki, pagaidām, bet nu. . . Svētkalna ozoli nozāģēti, zieda vieta apbērta, kalna plakumam aplikts apkārt augsts baļķu žogs, krants nostāvināta ar norakumu, apkārt iedziļināta plata iedobe. . . Tur nu viņi klaigāja, auroja, dziedāja un priecājās. . . Augonis Tērvetes miesā, ar katru dienu milzdams aizvien lielāks un sāpīgāks, Gunvaldim aizžņaudza elpu, un velti cerēt trumu pašu no sevis pazūdam, tas strutos un pūžņos aizvien negantāk, grūžot postā katru un visus.

Aiznākamajā dienā pēc žemaišu rūgtās aiziešanas Gunvaldis ar nelielu pulciņu izjāja novadā. Jāja viņi lēnām, dziļajā sniegā atstādami slieci, domās iegrimuši, gluži mazrunīgi.

Ķeplgā sniega smagums daudziem kokiem bija nolauzis vai vismaz aizlauzis zarus, saliecis dažu labu pusauga priedīti lokā, galotnei skaroties vai līdz zemei. Tās vairs neaugs, tām lemta bojāeja. Visvairāk cietuši bērzi, baltie stumbri nogūluši slīpeniski, dažs aizlauzts, smuidrākie saliekti slaidā kūkumā; tie nākampavasar gan augs, dzīs lapas, kāds no resnākajiem un svērteniskākajiem zariem mēģinās kļūt par jaunu galotni, un tomēr, lai cik gadus koks mocīsies, tas būs kroplis, aizvārdzis, tam nekad galotnītei skaisti nelocīties vējos, lapotnei brīvi nešalkt. Redzot sniega samocītos bērzus, Gunvaldim ienāca prātā, ka arī viņi šobrīd tāpat sveša smaguma saliekti. Jāpadodas, jāļaujas kristīties, jāaizmirst savi dievi un labie ticējumi, tēvtēvu ieražas, un tad, padevībā sakumpuši, viņi drīkstēs dzīt pa jaunam zariņam, tiekties uz augšu kā šo bērzu kuslās jaungalotnītes. . . Kroplība. . . Koku un laužu kroplība. . . Kam gan tā vajadzīga? Gaudens koks noder vismaz malkai, gaudens cilvēks — tikai padevīgai diellībai. . . Biedīgi pretīgs būtu kroplu koku mežs, taču vēl biedīgāks šādu ļaužu mūžs. . . Kalpības mūžs. . .

Un Gunvaldī aizvien tveramāk ieskanējās Satkuna toreiz stāstītais, viņa vārdi par sudaviešiem: «Zeme nav nekad zudusi un nekad nepazudīs, kalns stāv, kur stāvējis, upe tek, kur tecējusi, mežu nodedzini līdumam, bet pēc gadiem atmata atkal apmežojas, un tas viss bijis, ir un būs, bet ļaudis gan zem Ordeņa varas un krusta zīmes aizies bojā. . .» Sudavieši izlēma aiziet, lai saglabātu sevi, savu godu un brīvību, aiziet, lai — ļaudis nepazustu un spētu atgriezties. . . Tā apmēram Satkuns runāja.

Sudavieši izlēma aiziet. . .

Ko darīt tērvetniekiem?

Palikt? Un katru dienu bīties zobena dūriena? Katru dienu dzirdēt, ka sagūstītas un aizvestas sievas un meitas? Un piesmietas. . . Bērni pazudis neviežamā slazda bedrē kā nebijuši. . . No katras saimes kāds jāatdod ķīlā, un tas tāpat zudis uz mūžu. . . Ganībās tvarstīs lopus un sējumus nobradās, ja soģim ienāks prātā kādu pārmācīt. Un tā katru dienu, gads no gada, un mainīsies gadalaiki, vienīgi posts un nediena paliks. . . Jau pērnruden tērvetnieki nomocījās, pļaudami ar zobeniem labību, lai gan no Jelgavas pils izkleistojušie postgaļu bari bija laikus pamanāmi, bija iespēja pulcināt pretspēku. Ko tagad, kad viņu pils izslējusies pretī mūsējai? Svešajā iemituši kādi trīs simti, varbūt pat visi četri simti zobenu, tie jebkuru brīdi var visi reizē mesties šurp, tie augu dienu var klenderēt riņķi un apkārt, ne tiem jāar, ne jāsēj, ne jāpļauj, tie apgādāti ar ēdamo un ģērbjamo, un viņu vienīgais darbs un pienākums — postīt, postīt un vēlreiz postīt. Kur tērvetniekiem nepārtraukti atraut no druvām, pļavām, mežiem un līdumiem, dravām trīs četrus simtus, kauču vienu vai divus simtus vīru, lai tie no rīta līdz vakaram sēdētu kumeļos, uzmanītu un sargātu, vienmēr un visur turētu rokā šķēpu vai zobenu, ne bridi nenoliktu vairogu? Art, sēt, cirst malku, kulstīt linus, dēt dores, lūk, darbi, kas vispirmāk prasa vīrieša spēku un prasmi, tāpat kā sievietēm labāk padodas vārīt ēst, gādāt par apģērbu, kopt lopus, malt miltus un cept maizi. Pie līdumu līšanas un labības pļaujas — tur visiem kopā rodams darāmais, te sviedri jālej visvairāk. Aplams tas sējējs, kas vēl ceturtajā pavasarī pēc kārtas grib tajā pašā tīrumā kaisīt graudus, kauču tā būtu vislabākā zeme, kurā ozoli vien auguši. Nē, jāplēš aizvien jauni līdumi, vecos pēc trešā rudens laižot atmatā, zemgaļi tā izsenis darījuši, tāpēc graudu viņiem nekad nav aptrūcis, pat neražas gadam iedalīts apcirknis.

Kā tagad līst līdumus?

Kā uzaudzēto nopļaut, ja senāk tikai lieti, krusa un viesuļa nelaiki traucēja, bet tagad — jo saulaināka, labības vākumam piemērotāka diena, jo krustneši vairāk jādelē un neļauj strādāt. Tāpat kā vienlaikus nevar redzēt uz priekšu un atpakaļ, tā nevar augu gadu vienu roku turēt uz arkla, otru — pie zobena.

Gunvaldis saprata pašreizējo bezcerību, un tā viņam kā kamols iesprūdusi kaklā, kā ciets kukurznis, kuru ne norīt, ne izspļaut.

Otrās dienas pēcpusdienā ziemeļrītenis atpūta bargu aukstumu, lauskatēvs staigāja ar savu cirvīti kā aplamnieks.

Trešās dienas rītā, salam joprojām kniebjot, Gunvaldis atkal uzkāpa uz pils aizsargvaļņa apmales un raudzījās pāri klajumam uz tagad tik dīvaini kailo Svētkalnu, kura kumbrā uzsēdusies nīstā svešpils. Vēl pirms dažām dienām te skatienam brīvu vērojumu piesedza slaido priežu cepures, ozolu zaru ķeburainais lcuplīgums, tagad viņa priekšā gulēja klaja postaža, kurā nākampavasar nekas vairs nesalapos, vienīgi vārgi zāles asniņi cīnīsies cauri sarakņātajai zemei pēc saules.

Pienāca Dzintis un nostājās blakus. Ari viņš mocījās sevi — kā purvā pret odu mākoņiem — ar tām pašām drūmdomām, viņš tāpat nevarēja izdabūt no kakla rūgto, spiedīgo bezcerības kamolu. Ari viņam visu laiku maisījās galvā Satkuna stāstītais par sudaviešiem, kas izlēma aiziet, nospriezdami: kur gan šie badainie ņēmēji gūs iekāroto? No plikajiem tīrumiem, kas drīz apmežosies, vai tukšajiem laidariem, kas ātri vien sabruks. No kā desmito tiesu ievāks kristīgie? No alksnāja, kas vispirms sakuplos visā pamestajā, vai no lapsām, kas klīdis ap počām, kas paliek kā liecinieki kādreizējo cilvēku mītnei? Tukšums un tukšiba būs krusta pielūdzēju daļa. . .

— Nekavēsimies vairs, tēv,— Dzintis uzrunāja nosirmojušo viru. So uzrunu viņš lietoja izretis, ļoti, ļoti retumis, ka glabādams un sargādams šajā vārdā kaut ko nenovērtējami dārgu. — Zinu, tev aiziet ir visgrūtāk, pārāk daudz paliek, un pārāk maz atlicis rītdienai. Tomēr jāaiziet mums visiem.

—   Jā, Dzinti, — Gunvaldis apstiprināja. — Ir jāaiziet! Jāaiziet visiem! Bet. . . manējie te vairs ne sēs, ne pļaus, manējo kājas nestaigās šejienes taciņas, bet. . . Bet es gan te būšu vai katru dienu. Katru dienu! Jā, jā Dzinti! Tu nepārklausījies! Es .katru dienu te jāšu un uzmanīšu, un katru dienu mans zobens te darīs darbu. Katru mīļu dienu!

—- Piekrītu tev. Labāk maizes šķēle plānāka, ne naidniekam salds miegs.

—   Barosim ar viņu asinīm Tērvetes zemi! Pēc labība mums padosies kuplāka.

Dzintis saklausīja sava patēva balsī naidu tik asu kā izkapts asmens. Naidu, kas nepazīst ne kripatas žēluma. Jo tikai naids un vienīgi naids spēj izraut iesprūdušo rūgtumu no kakla, ļaut elpai atkal kļūt brīvai.

—   Pūt pulcēšanās auri!

Un Dzintis, kas reiz bija nostabulējis virs Tērvetes pacelto Ordeņa karogu, tagad stabulēja. . .

« Vai patiesi pēdējo reizi no mūsu pilskalna pāri mūsu namiem, pāri upei un koku galiem skan Dzinša stabules tūtējums?» Gunvaldis iedomāja. Viņam aizvien biežāk un pēkšņi ne no šā, ne no tā iekrita prātā agrāk nekad nezinātas domas. Kā šī pati — par pēdējo reizi. Pēdējais tūtējums, pēdējais tērvetnielcu saiets, pēdējais izlēmums, pēdējais solis, pēdējais. . . Viss — pēdējais!. . . Arī liesmas būs pēdējās. Pirmās un pēdējās. Pirmo reizi viņi paši nodedzinās pili, aizejot no tās, un tās būs arī pēdējās liesmas. Vismaz viņam pēdējās.

Aicinājums pulcēties bija gaidīt gaidīts. Darāmais visiem kā no rokām izšļucis stāvēja nedarīts, visi domāja vienu un to pašu domu — kā dzīvot turpmāk? Tāpēc, atskanot tūtējumarn, ļaudis steidzās teciņiem, jauni un veci, sievietes un tām līdzi bērni, pilī iemitušie un pils-sētās nedienu gaidošie, visi steidzās augšup pilī, kur reizi pa reizei Dzintis lika pie mutes savu pūšamo.

No saviem namiem iznāca Brita, Akute, pamaļāk pulcējās jaunie, klusi un izbiedēti kā pēc nedarbiem. Neviena smaida, tikpat kā neviena vārda. Kā pārguruši pēc tāla un ilga ceļa.

Gunvaldis bija nostājies netālu "pie vārtiem uz jumtai- nes, vēroja pulcēšanos un klusēja. Itin kā taupītos tam, kas viņam būs jāsaka. Un jāsaka viņam būs. . . Vakar pievakarē viņš bija apspriedies ar Tērvetes karadraudzes labākajiem — ar labiešiem. Un viņi kopus izlēma. Tagad lai lemj pārējie. Katram tiks dota iespēja izvēlēties.

Gunvaldis piegāja pie jumtaines malas un sāka:

—   Bite, aizstāvot savu dori, savu grūti vākto, saldo guvumu, dzeļ katram, mazam un lielam, pat lāci neizbīstas. Iedzēlusi — pati aiziet viņsaulē. No bites varam mācīties čaklumu, no bites varam mācīties sava nama sargājumu. Ko mēs nedrīkstam no bites mācīties? Sargājot un uzbrūkot izbeigt savas šāszemes gaitu! Cilvēkam taču nepietiek ar pļavas ziedošu stūri un pāris saulainām dienām, lai izskrietu jauns spiets. Mūsu sievas dzemdībās vaid, un paiet gadskārta, kad brēkulis spers pirmo solīti, un vēl gadskārta, kad viņš no pirmā vārda sāks krāt vārdu naujumu, un vēl gadu gadi, līdz viņš sēž zirgā un var drasēt karapulciņā, līdz viņa iemācās vērpt un aust, un spēj dzemdībās vaidēt. . . Lēni, aplam lēni aug cilvēkbērns, izaug cilvēks, un vienīgi veļos aizejam dažos mirkļos.

Doties mums visiem šodien uz veļu valsti?

Bet pie kā mēs nāksim rudeņos sērst? Pie tiem?— Gunvaldis ar roku parādīja uz krustnešu jauncelto pili. — Nē! Tad mums zem velēnām būs tik smagi, ka pat iedomāties to nevaram, kauču šodien nesam sevī smagumu, kādu nekad neesam nesuši.

Mēs Tērveti drīkstam atstāt, bet nedrīkstam — pamest!

Mēs no Tērvetes drīkstam aiziet, bet nedrīkstam — zaudēt apņēmību atgriezties!

Mums Tērvete jāsargā, bet — pašiem neaizejot bojā!

Nekad Gunvaldis nebija runājis tik satraukuma pilns, taču vārdus nevajadzēja meklēt, tie paši atrada ceļu viņa mutē un izlidoja pāri klausītājiem, viņš runāja to, ko šobrīd juta un domāja, un tad jau visparastākais vārds iegūst spēku ietikt katrā, kas to d?.ird. Un, kad Gunvaldis paziņoja, ka viņš un arī citi Tērvetes karadraudzes vīri nolēmuši pārcelties uz dzīvi Raktē, no turienes nākt šurp izdevīgās reizēs, lai vajātu uzmākteņus, un ka viņi izlēmuši Tērveti nodedzināt, jo brīvi ļaudis uzcels to tikpat ātri kā jau reiz cēluši, un ka tagad pēdējais lēmums jāpieņem pārējiem, kas te pulcējušies, tad. . .

—   Sajā pusē stājas tie, kas izlemj palikt! Šajā — aizejošie!— Gunvaldis rādīja ar katru roku uz savu pusi.

Neatskanēja ne jautājumi, ne iebildumi, ne noraidoši, ne piekrītoši saucieni, sapulcinātie tērvetnieki klusēja kā aizmēmuši. Un ko lieki skaļumoties? Jau pirmajā vakarā pēc žemaišu neveiksmes ieskanējās runas par aiziešanu, un katrs bija desmitiem reižu vismaz sevī apsvēris rūgto par un vēl rūgtāko pret, tāpēc tagad turpināt svārstīšanos nav vairs jēgas, vairums nostājās par aiziešanu, un tad nu palicējiem bez minstīšanās tūlīt jālien uz ceļgaliem izlūgties žēlastību pie jaunās pils ienākļiem. Un, ko tie liks, tas būs jādara, un jādod, ko prasīs, un jākristās pašam un bērniem, un jānāk pielūgt viņu dievs un jāsūdz sasmirdu- šam paltrakainim ausī kādi tur grēki. . . To iedomājot vien, šermuli pārskrēja mugurai. . .

Sapulcējušos tērvetnieku galvas pagriezās uz aizejošo pusi. . . Pūlis sakustējās kā vienas rokas virzīts. . . Visi. . . Visi kā viens. . . Cits pie cita. . .

Nepalikt. . .

Aiziet. . .

Pamest iekopto. . . tēvtēvu un savas takas. . .

Gunvaldis bija gandarīts. Palicējiem domātā puse iztukšojās. Palika klajš kā noslaucīts. Neviens! Neviens te vairs nedzīvos! Padevība nav šiem vīriem un sievām pieņemama. Vienīgi brīvība, vienīgi pašiem savs likteņa izlēmums šiem ļaudīm ir visaugstākais. Augstāks par jebkuru citu labumu. Viņi ar mieru zaudēt visu, izņemot vienu — savu brīvību!

Atiņš, kas stāvēja kopā ar Radaviešiem, atskatījās un redzēja visus sagājušus promiešanai. Tādu vienprātību viņš piedzīvoja pirmo reizi savā mūžā, jo Rīgā — starp klosterniekiem, starp priesteriem, mūkiem, starp virsbīs- kapiju un Ordeni, starp ordeņbrāļiem, starp rātskungiem, amatniekiem, karakalpiem — vienalga, ej Rīgā kur iedams, satiec kuru satikdams, visur matīsi nenovīdību, šķelšanos, viltību, nevienprātību. . . Tic un kalpo gan vienam dievam, taču velk katrs uz savu pusi gan ar speķu, gan viltniecību. Tur visiem kopus kaut ko vienprātis izlemt? Nē! Nekad! Pat sīkumos ne! Pat linu ķīpu nevar nolikt bez zobena izraušanas! Taču te. . . Pamet mājas, tīrumus, dārzus, pamet mūžsenu savu un — aiziet. Visi kā viens aiziet! Priesteris Zālamans reiz šķendējās par zemgaļiem, sacīja:

«Lepnas varonības apmātie. . .»

Jā, tā viņš īgņoja — lepnas varonības apmātie. . . Velniem ellē nolemtie. . . Verdošs piķa katls tos sagaida. . .

Atiņš par sevi nešaubījās, viņš gandrīz vai iepriecināts spiedās pulkā kopā ar Radaviešiem, jo Atiņam kristīgo pils tuvums visbīstamākais: gan viņu kāds sazīmētu, slepeni izsekotu un notvertu, un tad Rīgā rata nāve par atkrišanu no ticības neizbēgama. . . Par katru notvertu atkritēju baznīca notvērējam dod pat sudrabu.

Dzintis tikpat kā visu laiku skatījās uz savu Akūti. Ne tāpēc, lai redzētu sievas izlēmumu, tas viņam nešaubīgi zināms, ka viņus nekas nespēj šķirt un ka viņi arī turpmāk ies kopusgaitu, nē, viņš pamieloja savas acis pie viņas mīlā kupluma: Akute drīz vien dāvās viņam piekto bērnu. . . Dēlu vai meitu? Vai nav vienalga? Ja tikai ņiprs un dūšīgs kā iepriekšējie četri, kuros nenoskatīties, kad viņi bariņā tā draiskulējas, pirmie jau stingri uz kājām, pļāpīgi kā žagatiņas, bet pēdējais nule pirmos solīšus lika kā zinādams, ka šūpulis atkal jāatbrīvo nākamajam. . . Viņa mīļā, labā Akute. . . Tikai viena sīka, bet gruzdoša doma Dzinti tomēr dara nemierīgu. Piektais nedzims Tērvetē, bet Raktē vai kaut kur pie Raktes. . . Izaudzis viņš nāks uz Tērveti kā uz svešpusi. Pats savā novadā — svešs! Nē, pārāk ildzināties Raktes daļā nedrīkst! Krusta perēklis no šejienes drīzāk jāpadzen, citādi ienācēji kļūs vai tērvetnieki, bet īstie tērvetnieki. . . Cik nelāgi iegrozījusies dzīves gaita! Un tieši viņiem! Paaudžu paaudzes dzīvojušas, kā Laima likusi un tēvtēvi vēlējuši, nu viņiem tiek uzspiests cits gājums. Jāatstāj ierastais, tuvais. . . Savi nami, tīrumi, bišukoki. . .

Pāri visam atskanēja atkal Gunvalža balss:

— Ceļā dodamies tūliņ! Jo drīzāk, jo labāk! Kara- draudze pulcējas lejiņā! Divi simti zobenu, lai no svešpils neiedrošinās mūs traucēt!

Gunvaldis tīši vairījās ieildzināt atvadi. Tikvien kā nopūtas, asaras un vīru bezspēka niknums plēsīs katra sirdi, un tad jau labāk žirgta rosme, kad kājas un rokas aizņemtas, domas nodarbinātas ar paņemamo, iekraujamo, aizdzenamo. Atrīgā rīcība paglābj ne vien no naidnieka, bet arī pašu no sevis, lai nav acij ilgi kur kavēties, rokai kur žēlumā pietverties, atmiņām uzmākties. Varbūt tik raiti nepagūs aizposties? Nē, katrs tērvetnieks allaž zina, kas viņam jādara, lai paglābtu sevi un labumu: viens ņem zirgu, otrs govi, trešais dzen cūkas sprostā un ceturtais aitu bariņu sasien, vēl citam jānoķer gailis un jānotvarsta vistas, un zināms ir, kuri iznes graudu un drēbju tīnes ragavās, kuri saliek traukus un ēdamo un kuri vecuma vai nevarības dēļ sēžas ragus un kuriem jāsoļo līdzās kājniekos. . . Tas viss katram, lielam un mazam, savlaikus piekodināts, jo kur tie gadi, kopš allaž bijis jāuzmanās no naidnieka negaidīta iebrukuma, un ari tagad katrs centīsies uzticēto izdarīt iespējami naskāk. Kadam kaut kur norakti dārgumi? Sudrabs? Vai pat zelts? Arī nepazudis. Atnāks pakaļ slepusgaitā.

Gunvaldis nolēca no jumtaines un iegāja namā, kur tik daudzus gadus bija dzīvojis Namejs ar savējiem un kur tagad viņš, Gunvaldis, bija iemitis.

Varenais ozolkoka galds. . . Kādās tik runās tas nav savā mūžā ieklausījies!. . . Kādus dūres belzienus aiz prieka un dusmām nav izturējis!. . . Noskandis zem straujāk atpakaļ likta kausa. . . Ap to sarindoti pamatīgie, smagnējie viensēža ķebļi. . .Tajā parasti sēdēja Namejs. . . Un pēkšņi Gunvalža acu priekšā nostājās Na- meja izdzišana viņa rokās, viņš atcerējās, ka toreiz šie mirkļi šķita mokpilnāki par visu, kas vien pārdzīvots un ko vajadzēs vēl pārdzīvot. . . Nu atkal nepazītu moku nasta uzgulst no jauna. Ne vienā un ne divās dienās aiznesama, varbūt nesama un nesama. . . Kā glābdamies no uzmācīgās sāpes, viņš sacērtas un pieklūp pie sienas, kur piekarināts viņa otrs zobens, nokabina to un neatskatījies izsteidzas ārā. . .

Vakar pēc pusdienas un naktī ziemeļaustrenis uzpūta kniebīgu salteni, sāka pat lausks nostaigāt ar savu spalgo cirvīti, šķita, beidzot iestāsies barga ziema, taču drīz pēc gaismas vējš pēkšņi sagriezās no pretējās puses, sals atlaidās un pāri sāka steigties zemi, miglaini mākoņi, no kuriem reizēm nošļakstinājās pa pilienam, itin kā debesīs kāds izkausējis sniega pārslas. Pie zemes, kur piliens nokrita, tas arī palika, pārvēršoties ledū. Veidojās apledojumi. Apledoja aukstumu piesūkušās baļķu sienas, žogi, koki, sniegs.

Ievilcis krūtīs savilgušo, vēso gaisu, Gunvaldis atguvās. Ieraudzījis pie klēts Britu, kura palīdzēja sakraut ragavās aizvedamo, Gunvaldis piegāja klāt.

—   Pietiks ragavu?— viņš pavaicāja.

Brita pagrieza galvu un paskatījās vīrā, un viņas acīs viedās mēms izmisums. Viņa nespēja vārdu pārdabūt pār lūpām, lai nevajadzētu iekliegties. Reiz ar vienām bēdām tikusi laimīgi galā, nu jāiet cauri otrām.

—   Nebēdā! — Gunvaldis, pamanījis sievas izmisību,

mēģināja uzsmaidīt.— Ne jau uz mūžu aizejam. Gan atgūsim!

Brita mēmi šūpoja galvu, kā piekrītot un tomēr nespējot savai sāpei pāri likt.

—   Nekavējies! Vairs nekavējies! Kāp uz vezuma un brauc! Arī citi lai kļūst naskāki. Es tevi ceļā panākšu,— viņš pamudināja, saprazdams, ka iespējami ātrāka aizbraukšana mazāk sāpinās.

—   Vēl tikai bērnus. . .

—   Brauc soļiem! Mierīgi. Ceļš patāls,— Gunvaldis vēl pamācīja, it kā pati Brita nezinātu, kā braukt vai nebraukt.

No visiem namiem nesa iedzīvi ārā un krāva šļūcenēs. Pils plakurns ļaužu un pajūgu piedrūzmots. . .

Turpat netālu Dzintis palīdzēja savējiem. . . Pamanījis viņu paskatāmies, Gunvaldis pamāja ar roku, aicinot sev līdzi.

Abi uzlēca savos rikšotājos naskuļos un pāri tiltam un cauri priekšpilij devās lejup. Jāpiesarga klajums starp abām pilīm, lai Ordeņa dienderi nesadomā vērt vārtus un traucēt, uzbrukt aizbraupējiem.

Mākoņi sabieza aizvien blīvāk, nolaidās vēl zemāk un ietina koku galotnes un pilis miglainā dūmakā. Laiks gluži vai saniķojās: no augšas, no kurienes vajadzēja sniegoties, rasinājās lejup miklums un brīžiem iesmalko- jās sīksīks lietutiņš kā vasaras miglainos rītos. Saskāries ar aukstuma vēl pilnajiem koku stumbriem un zariem, miklums kala ledus garozu. Visstraujāk apledoja slaikāko priežu galotnes, aizvien vairāk un vairāk. Sniega smagumam klāt gūlās ledus svars.

—   Tēv! Paskaties, kas milzt vainagos!— Dzintis ierunājās, saklausījis un saskatījis, kas notiek silā.

—   Redzu! Apkala!. . .

Taču šobrīd Gunvaldi vairāk nodarbināja piesardzība, viņš vēroja nīsto pili, tās vārtus, vai tie nepavērsies jaunam ļaunumam, virs vārtiem piekarināto, krustā sakņu- pušo cilvēka atveidu. Tas viņam viedās aplam riebīgs, acij netīkams.

No pašu pils virtenē cits aiz cita slīdēja ragus, aizso- ļoja lieli un mazi. Aizbrauca Brita, turot grožus, aiz viņas otrā pajūgā sekoja Nāris, kuram apkārt sasēduši mazākie brāļi un māsas, brauca un nāca pārējie saimes vīri, sievas, bērni. . . Aizbrauca Dzinša saime, vienās ragavās grožojot Akutei, ap kuru salipusi jau pakuplā saimīte, rāpai- nīši un tekatnīši, brauca vēl un vēl, gāja un gāja cits aiz cita lēnāk un steidzīgāk. . . Izbraucējiem un izgājējiem no pils un priekšpils pievienojās pils-sēlas saimes, kalēji, podnieki, rotkaļi. . . Bija sakustējusies visa Tērvete un arī Tērvetes novads. Jo steidzīgi jātnieki pēc saieta aizlēkšoja uz savām sētām, lai padotu ziņu par aiziešanu, un, jo tuvāk Tērvetei, jo ātrāk vēsts atnāca, jo naskāk saposās ceļam, un aizvien jaunu un jaunu pajūgu virtenes pavērsās uz dienvidu pusi promejai. Nekad Raktes ceļš nebija tā nomīņāts kā todien, pa to aizslīdēja sliece pēc slieces, aizdipēja zirgu soļi. Aizvilkās kā ar staipekņiem sapītas cilvēku kājas. . .

Kad labu brīdi no pilsaugšas neizbrauca vairs neviens pajūgs un neparādījās neviens gājējs, Gunvaldis pameta ar galvu Dzintim sekot, bet pārējiem sapulcinātiem vīriem uzsauca:

—   Dodieties pie savējiem!

Iespiedis piešus, Gunvaldis uzdzina savu melno ķēvi lēkšos un cauri priekšpilij, pāri paceļamajam tiltam iejāja atpakaļ pilī. Izlēcis no segliem un piesējis pavadu pie vārtu staba, viņš palika stāvam un lēni, lēni aplaida visapkārt skatienu. . . Itin kā noglāstīja ar acīm katru namu, klēti, slaidos sardzes torņus. . .

«Un, kamēr būs Tērvetes pils, tajā vairs neiemitīs neviens viņu soģis, ne cits kāds svešdieva pielūdzējs, lai kādus labumus solītu un pat dotu. . .»

Tā viņš topavasar, šķiroties pēc Nameja vadītā tālsiro- juma, bija solījis zemgaļiem un savu solījumu izpildījis; pilī neiespēra soli neviens, kam tas netika ļauts. Un viņa toreiz apsolītais saglabāsies arī nākamībā. Tērvetes pilī nedzīvos neviens, kas nāks ar svešu mēli, svešiem dieviem un zemgaļiem nepieņemamu netaisnību, kauču tie to dēvētu par vistaisnīgāko.

Neviens!

Pavērsies pret Dzinti, kas arī bija nokāpis no zirga, Gunvaldis pavēlēja:

—   Sāksim!

Pirms aiziešanas Gunvaldis bija piekodinājis pie pavardiem salikt skalu malku, tāsis un sveķeņus. Tagad viņi abi soļoja uz pils viņējo galu, katrs iegāja savā namā un. . . no pavarda izrausa uz tāss sarkanas ogles, aiznesa uz istabas kaktu, kur nolika uz guļamās lāvas, uzmeta oglēm sausās čubiņas, tāsis, skalus, skanošās skalu pagales, sveķeņus. . . Aizejot nama stūrī jau sagriezās dūmu grīste, biedīgi lienot pretī dziediem.

Nams aiz nama. . . Nams aiz nama. . .

Kā pēdējo Gunvaldis aizdedzināja savējo. . .

Viņpusē jau bija dzirdami uguns sprakšķi, pa neaizvērtajām durvīm izvēlās melnīgu dUmu mutuļi. . .

Vēl maķenīt — un vairs ne dzēsdami nenodzēsīs, ja pat visu upes ūdeni varētu pacelt augšup un uzliet. . . Taču ne upi pacelt, ne satrakojušos uguni savaldīt.

Viņi abi uzlēca zirgos, kas, ugunsgrēku sajuzdami, jau kļuva tramīgi. Jātnieki vēl mazliet nogaidīja, lai nepaliktu ne mazāko šaubu, ka pils varētu tikt izglābta. Tad strauji sameta kumeļus apkārt un lēkšoja, kā no kaut kā aplam briesmonīga bēgdami.

Pārāk žņaudzoša bija sāpe savām acīm redzēt pils degšanu…

Savas pils nodegšanu. . .

Aiz vārtiem viņiem pievienojās Tērvetes karadraudze, visi sadrūmušām sejām, vairoties paskatīties cits citam acīs. Uzkļuvuši uz Raktes ceļa, viņi pagausināja gaitu, un pirmais atskatījās pār plecu Gunvaldis. Jā, dega! Aiz meža pretī pelēkajai miglai uzvirpa melna vērpata.

Gunvaldis palaida pavadu vaļīgāk un ļāva melnei iet soļos pa plato, nomīņāto slieci, ko ieminuši aizgājušie tērvetnieki.

Pa šo laiku apkala bija kļuvusi vēl viedamāka. Priežu zari liecās zemāk un zemāk, tiem pievienojās bērzu galotnes, un nepierasts smagums uzgūla katram kokam, katram zaram un zariņam, uzgūla kā lietuvēns, kas cilvēkam pirms nobeigšanas atņem elpu. Arī mežs neelpoja, tas bija kluss kā apstindzis, un tikai reizi pa reizei klusumu pāršķēla skaļš brīkšķis — apledojums sāka lauzt zarus, vispirms jau sniega nastas pabojātos un mazāk izturīgos, bet tad aizvien biežāk nokrakšķēja gluži veselas un spēcīgas zarotnes, pametot stumbrā baltu rētu.

—   Gluži kā visnegantākais lietuvēns plosītu lapotnīšus un skujainīšus,— piesardzīgi skatīdamies, ierunājās Dzintis.

—   Ārdīt ārdās. . . Bet varbūt. . .— Gunvalža balss palikusi gandrīz bez skaņas,— varbūt mūsu sāpes un asaras mežamātei tāpat liek ciest. Tās ir viņas sāpes, nolūzušie zari — viņas asaras. . .

Te tuvāk, te tālāk sazvārojies kāds bērzs, vēl kāds, tie pagūluši pret slaidāk paaugušajām priedēm, līdz dažai labai, atbalsta vietā saņemot lieku grūdienu, pēkšņi ar spalgu krakšķi kā tievs un sauss skals salūza stumbrs;

sasalusi zeme saturēja saknes, neļāva kokam izgāzties, un tāpēc tas, kas nespēja atbrīvoties no smagajiem zariem, liecās un lūza. Stumbeņi, kurus virs nevarēja abām rokām apņemt, pāršķēlās kā tievs žagariņš. Šķita, mežā sācis ārdīties kāds briesmīgs milzis, kas savas dusmas izgāž uz skujaiņiem un lapaiņiem, un vai tam bērzam, priedei vai eglei, kas patrāpījās ceļā. . .

Jātniekiem kļuva baismi.

Šur tur koki gāzušies pāri ceļam, veidodami tādu kā aizcirtumu, kā gribēdami aizkavēt aiziešanu, un bēgainīši bijuši spiesti jau līkumot, apejot sprostojumus, piesargājoties no tiem, kas sagāzušies pussvērteniski.

«Varbūt tā ir pat labāk,«Gunvaldis domāja. «Bailes no lūstošajiem kokiem piemāc aiziešanas bēdas. Piesardzība liek darīt savu.»

Arī viņi jāja, vērīgi ielūkodamies, lai pamanītos strauji atlēkt vai apstāties, paglābties no koku uzkrišanas.

—   Nudien nepieredzēta apkala,— Dzintis atkal ierunājās.

—   Gandrīz vai jāgriež kumeļi atceļam vai jānogaida kāda tīruma vidū.

—   Mūsu krlvs pēc Svētkalna nopostīšanas pazudis,— Gunvaldis atbildēja. — Būtu viņš, pavaicātu, ko tāda apkala pareģo. Atru atgriešanos mums vai. . . vai kādu ļaunību. . .

—  Pērkona dusmas, — blakusjājējs no karadraudzes izsacīja savus uzskatus. — Būtu vasara, viņš dusmotos mākoņos, bet ziemā nekas cits neatliek kā patrakoties mežā.

—   Dusmas? Par ko?

—   Pret Svētkalna nopostītājiem!

—   Bet ja nu par mūsu labprātīgo aiziešanu? Par to, ka tik strauji izlēmām iet bēgaiņos?

—   Tas tikai tā pagaidām. . . Vai tad atpakaļ nenāksim?

—   Tas gan, tas gan. . .

—  Nu redzi! Pērkons dusmīgs pret postītājiem. Un mežamāte piepalīdz.

—   Apsolīsim krietnu upuri.

—   Rīgas pili!— iesaucās Dzintis, kas allaž loloja kaut ko diženāku.— Rīgas pils mums jānoposta!

Pat padzīti no savas dzimtās vietas, zemgaļi neļāva zust apņēmībai, neļāva noslāpt cerībai reiz atmaksāt par visu, uzvarēt.

Jo aizgājuši tomēr viņi paši, savas gribas vadīti. Vēl neuzvarēti. Vēl brīvi izlemdami.

Ilgu ceja gabalu viņus pavadīja apkalā krakstošo koku spalgie vaidi.

XIV

—  Tagadiņ Rīgā šie badinās ar ūdeni un kaltušām garozām,— skaidroja Atiņš.— Viņiem lielais gavēnis. Jēzus Kristus krustā sišana un augšāmcelšanās.

—   Krustā nesitīsim, tādas izdarības nav mūsu dabā, bet par augšāmnecelšanos gan parūpēsimies,— Dzintis atkal ar savu spridzīgo smaidu viesa jautrību.

—   Parūpēsimies gan!— atbalstīja kāds cits, kas soļoja blakus.

Gunvaldim bija izdevies sapulcināt gandrīz piecpadsmit simtus zemgaļu karavīru, un dižais pulks devās kājām uz Rīgu. Tieši Dzintis neatlaidās un neatlaidās no šī pārgalvīgā nodoma — uzbrukt Ordeņa zirgu staļļiem, kas atradās ārpus Rīgas mūriem, tātad viegli pieejami. Toreiz, dzelzs pirkumu kārtojot, viņš bija metis ne tikai kauliņus, bet visu sīkslki aplūkojis un iegaumējis un tagad iegalvoja, ka Ordeņa zirgi būtu diezgan viegls un īsti izdevīgs guvums. Aizvadītajā vasarā zemgaļi atkal zaudēja daudz kumeļu, tepat durvju priekšā jauns pavasaris, un aizvien jūtamāk pietrūka gan arklu vilcēju, gan karagaitām straujīšu. Ar vēršiem vien nav iztikšana.

Pēc pārcelšanās no Tērvetes uz Rakti daudz kas bija pārmainījies. Daļa aizgājušo apmetās Raktes pils-sētā, kas īsā laikā papletās jo prāva — ar namu rindām, jaunu stabu aizžogu visapkārt, bet vairākums paklida pa novadu, it īpaši tie, kam rocība mazāka, toties saime jo kupla, viņi cēla savas ēkas un žogu tām apkārt. Visi noplēsās ar līdumu līšanu, tie prasīja sviedru sviedrus, taču tieši ar labību, ar rudziem, kviešiem, miežiem un auzām, vajadzēja aplam sīcināties, pat bērniem plāceņu nepietika, ja ar iesēto vien būtu jāiztiek, jo tie paši Svētkalna pili iemitušie postoņi visnaskak izaugušo nojā- delēja, cerēdami zemgaļus paliekam bez graudiem, bez maizes. Protams, vīri, it īpaši trūcībā iedzītie tērvetnieki, nepalika parādā — vaids pret vaidu. Viņi allaž vien drasēja ap Svētkalna pili, izjādelēja līkločus apkārt, uzglūnēja dienu un nakti katram, kas devās uz pili vai no tās, un vienmēr, ja tikai bija vismazākā cerība pieveikt, uzbruka un nonāvēja naidniekus; pils priekšā vien Gunvalža karadraudzenieki bija nogalinājuši jau vairāk nekā desmit krustnešus bruņās. Taču tukšie graudu apcirkņi Gunvaldi, Dzinti, tāpat citus piespieda domāt par guvumu, par labumu, kas spētu palīdzēt pārlaist ziemu, un tāpēc pēdējā laikā zemgaļi notvertos svētkalniekus, jelgavniekus un rīdziniekus vairs tūliņ nenogalināja, bet atbrīvoja pret izpirkumu. Par bruņiniekiem, pelēčiem, puspelēčiem, tāpat par priesteriem un visādiem svētuļiem varēja saņemt jo devīgi, mazāk par algotņiem, ja tam nebija pašam kas iekrāts, bet to, kurš, kristīgo dievam kalpodams, bija joprojām tukšinieks,— to zemgaļi naski aizlaida, ka paši zobojās, viņu paradīzes dārzos, lai nav kas pa šejieni mīņātos.

Jā, ar līdumu līšanu, sēšanu un pļaušanu ļaudis Zemgalē vairs nevarēja izdzīvot. Bija jāsiro ziemu un vasaru, rudeni un pavasari, un tāpēc cīņas starp zemgaļiem un Ordeni tagad norisa vai ik dienas. Gunvaldis savā ziņā bija par to gandarīts, ka trūkums daudzus piespiež būt kareivīgākiem, netupet mājā, bet kāpt karazirgā, jo bez neatlaidīgas cīņas nav cerību atgriezties Tērvetē. Kas nelūgts atnācis, tas tikai padzīts aizies.

Gunvaldis apmierināts arī ar to, ka, pieciešot trūcību, dzīves ikdienas ritums atkal ir tēvtēvu nosacīts, nav vairs tukši jāklausās priesteru penterējumos kā reiz Tērvetē. Tas pats Gevehards! Ko tikai viņš nemurmulēja! Mēle vai samežģas, pamēģinot atkārtot vien! «Un tā nu zemgaļu zeme caur dieva žēlastību nometusi pagāniskās velnibas žņaugu un atkal stājusies kristīgās ticības jūgā, kuru tā gan nelabprāt reiz jau nesusi un tad nokratījusi, taču nu atkal caur dieva brīnumaino varu zemgaļu vecajie ilgās sarunās par baznīcai pienākošos un mūsu abpusējām tiesībām, un tā pēdīgi pēc kopīga padoma un saziņas baznīca grib zemgaļu nodevas un klausību pamazināt. . .»

Samazinātāji atradušies! Lielie palīdzētāji! Viņu labiņais un devīgais dievs un tā vēl labiņākie un devīgākie kalpiņi! Blēdnieki! Visīstākie blēdnieki! Ne par šo, ne par to alkst sagrūst savās klētīs mūsu graudus, vasku un adas. Pat zemi viņi piedāvā dot kāda tur lēnī. Mūsu zemi! Saņemt no sveša to, kas jau pieder no tēvtēvu laikiem! Nē, tad labak aiziet! Tad labak gulties zem zemes! Kā tērvetnieki aizgāja. Ko dievoņi tagad iespēj paņemt no tukšā novada? Neko! Pat malka pašiem jāsagādā! Nē, ne jau atpestīt viņi grib mūs, bet gan sūkt mūsu sviedrus! Padevības sviedrus!. . .

Gunvaldis aizvien vēl atceras aiziešanas dienu un nepieredzēto apkalu, kad lūza zari, varens koks pāršķēlās kā skals, uz ceļgala uzsists, bet daudzi jo daudzi nesalūzu- šie nolika ar galotnēm uz leju slaidā lokā. Nākamvasar nollkušie gan auga, it īpaši naski caur resnāko zaru jaunu galotni dzina bērzi, un tomēr—, augšanu pat turpinot, šāds bērzs nekad nebūs vairs tas, kas vējiņā vijīgi šalkos. . . Kropls koks. . . Kropls. . . Tāpat sakropļojas padevībā noliecies cilvēks. . . Grib viņš to vai ne, bet — sakropļojas. . . Un Gunvalža atmiņā iznira Tērvetes labietis Daumis, vēlāk Tiģis, smulainais Līpiķis. Pat Atiņš, kas kļuvis īsts savējais, un tomēr — nupat pirms šī karaceļa uz Rīgu viņš bija pastrīdējies ar bijušo rīdzinieku. Par vārdu savai visjaunākajai meitai. Vecāko sauca par Naulu, aiz tās auga Kunete, Dargute, Grasute. . . Kad Gunvaldis bija ierunājies, ka viņi ar Britu nevar vienoties atrast vārdu jaunākajai, Atiņš bija ieminējies:

—   Sauciet par Māru!

—   Māru?

Gunvaldis atcerējās Skadaiņus, veco Skadaini, kas pa- tapdams bija zēnu iedēvējis par Māri, un tas vienīgais no visas saimes paglābies izmesto pakaišu kaudzē. Jā, dzirdēts jau šis vārds ir. Bet. . .

—   Viņu šķīstā jaunava — Marija! — Gunvaldis bija sacījis, un Atiņš nesaprata, ko viņš ar to vēlas pateikt.

—   Pareizi,— bijušais klostera audzēknis, rīdzinieks, bija apstiprinājis.— Vāczemē sauc par Mariju, bet Rīgā, tāpat uz Vidzemes pusi pārliek parocīgi — par Māru.

—   Rau, kā tu tomēr aplipis ar kristīgo gružiem,— Gunvalža pierē bija ievilkušās grumbas.— Esi kļuvis mūsējais, bet — ar viņu gružiem aplipis. Lai es kļūstu par sumpurni, bet nevienam manējam nebūs no viņiem aizņemts vārds! Nekad!

Gunvalža jaunākā meita ieguva Dēklas vārdu.

Dēklīte!. . . Pa klonu jau šļūcinās it naski, drīz vien spers pirmo solīti. . .

Turpretī vecākajam dēlam Nārim šoruden jāapsievojas! Ū, kas tās būs par vedībām! Tikpat trakotas kā toreiz, kad aizveda savu Nauliņu! Radavietis ar Miku nāca vedējos, un velti panāksnieki dzinās notvert, kauču sākumis domāja svešumā aizraujam. Aizlēkšoja ar mījo zagumiņu viņš kā vēja nests! Bet Brita!. . . Vai viņš to neizglāba pēdējā brīdī un — aidā!—atkal zirgā, un Dzintis mēģināja tikt sērdienītes panāksniekos. .. Cik tas viss sen!. . . No Mudra iemācīts, Gunvaldis bija skaitījis savas dzīves gadskārtas. Katru gadu iegriezis kaujas naža spalā vienu robiņu. Šoruden jāiegriež piecdesmit pirmais. . .

Piecdesmit pirmais. .

Lai atvairītu senās, mazliet skumdinošās atmiņas, Gunvaldis pievirzījās Atiņam tuvāk un uzlika uz pleca roku.

—  Todien aizniknojos, ka manai Dēklai vēlēji Māras vārdu, — viņš ierunājās. — Tagad pateikšu — vārdam jau nav nekādas vainas. Skanīgs. Marija. . . Māra. . . Mums gan no laiku laikiem ir trīs labas sievas — Laima, Dēkla un Kārta. Par mātēm pat skaita nezinu. Mežamāte, lauku- māte, ūdensmāte, ganumāte, zirgumāte, graudumāte, ziv- jumāte. . . Kur gan nav mātes? Visur viņas!. . .

—   Bez mātēm nu nekādi, — Atiņš piekrita. — Viņas mums labuma gādātājas.

—   Bet kāpēc tu pats neliec jauno Māras vārdu savām meitām?— Gunvaldis apvaicājās.

—   Nākamajai došu!

—   Turēšu pie vārda! Un iešu raudzībās!

Dzintis, soļodams otrā pusē, nesadzirdēja, par ko abi tā spriež, tāpēc uzbilda:

—   Ko bubināties?

—   Spriežam par uzbrukumu,— Gunvaldis atbildēja, vēlēdamies sarunu pievirzīt darāmajam, jo Daugava vairs nav tālu un jāsāk gatavoties rīcībai. Šaubu nav, ka Ordeņa okstoņi no Svētkalna un Jelgavas pilīm būs pamanījuši tik kupla zemgaļu pulka gaitu un tāpēc Rīga viņus sagaidīs ar bultām, šķēpiem un zobeniem, pulcinātiem no tuvienes un patāles.

—  Jā,— Dzintis dedzīgi atsaucās,— nudien Atiņš varēja izprātot kādu labu viltniecību, kā mums atvērt vismaz vienus vārtus un ietikt aiz mūriem. U, kā tad mēs padarbotos!

—   Dzinti, Dzinti! Vai neievēroji katram namam, katrai pilij vēl savus veramus un aizveramus vārtus, apkaltas durvis, biezu biezās, tāpat katram klosterim un. . . bez Ordeņa brāļiem tur zobenus tvers namnieki, algotņi, kalpi, tirgotāji ar saviem puišiem. . . galu galā dažs labs mūks aiz pārbīļa tomēr tvers dunci. . . Tu gribi tos visus vienā ņēmienā piebeigt?

—   Droši! Ja šitenais mūsu pulks ieliktu aiz mūriem, Atiņ, vari būt drošs, ka Rīga būtu mūsu! Kas ņemams, to paņemtu, kas aizslēpts, tam uguni klāt! Galvenais — ietikt iekšā!

Gunvaldis klausījās un smaidīja. Tavu varenu dūšu un tavu negantu cirtēju! Viņš toreiz Dzinti atrada Lielupes meldros, kad pašam bija divdesmitā gadskārta, tātad Dzintim jau tagad trisdesmit, bet viņā joprojām jaunekļa možums un pārgalviba. Jā, droši vien Dzinša tēvs būs bijis kāds no tiem nepadevīgajiem mežotniekiem, kurus kristīgie ievilināja mielastā un tad sacirta gabalu gabalos, un tāpēc Dzinti no bērna dienām tāds sparigums. Kaujā ari — kur vissmagāk, tur Dzintis klāt! Un kas par trim vareniem dēliem viņam aug! Tāpat divas meitas. Un sola vēl ilgi neatlaisties, tikt līdz ducim!. . .

—   Lai tikai aug!—baltus zobus rādīdams, Dzintis smej. — Uz katra manējā viņiem būs jāliek pretī simt! Vai tad nav vērts audzināt dēlus? Bet sēta bez sievām tāpat nav sēta. Kapsēta.

—   Rīga ta Rīga. Vispirms pietiksim pie staļļiem,— Gunvaldis pārtrauca mēļošanu, lai gan gluži tukši runāts nebija.

—  Gaismā viņi izvērtēs mūsu spēku, paglābsies, zirgus ieraus aiz mūriem vai nobēdzinās. Tiec nu tiem klāt! Bet zirgi mums!. . . Ai, ai, kā noderētu!

Jau izejot lēma, ka tieši kumeļi visvairāk jaiesiro. Zirgs bezmaz vai kā cilvēks prasa gadu gadus, un kur tad vel apmācīšana likt soli, saprast tam teikto.

—   Ko tu iesaki?

—   Uzbrukumu tumsā. Naktī.

Mjā, pēdējā laikā viņi vairākas reizes veiksmīgi izrīkojās pa nakts melnumu. Pie Rīgas vārtiem varbūt tas it īpaši labs padoms, lai rīdziniekos lielāka neskaidrība.

—   Pieiesim pie Daugavas tā, lai viņi visu dienu gaida mūsu parādīšanos, bet izgaidās velti. Mēs vienkārši atpūšamies. Viņi savukārt aiznīks. Noguruši saldi gulēs naktī.

—   Gulēs tie, kas var gulēt. Vari nešaubīties, viņi būs izsūtījuši pret mums izlūkus, un tie negulēs vis. Tie brīdinās par mūsu nākumu.

—   Lūk, lūk, izlūki mums tikai jāievilina. Visi kā viens. Lai pat klibiķītis nepasprūk. Un jāpiebeidz!— Gunvaldis, izrādās, bija izdomājis vēl tālāk.

—       Tad gan. . . tad gan. . . — Dzintis piekrita. — Bet ievilini nu sesku lamatās, ja viņš, gudrelis, redz tevi pie lamatām vāķējam.

—   Cik pie Rīgas, tik visas cerības uz Atiņu! Vai ne?— Gunvaldis uzsita nosauktajam uz pleca. — Esi ar mieru?

—   Ja vien pratīšu.

—   Neesi nemaz tik glups, kā izliecies.

—   Ja vien no izbija nesastīvējos.— Atiņš nepiederēja tiem, kas mēdz tukši lielīties, drīzāk otrādi.

—   Tu nemaz neesi tāds bailulis. Kopš piebeidzi to savu kaklakungu, — Gunvaldis paslavēja, jo patiesi Atiņš prata daudz ko un arī sirojumos turējās kā vīrs.

Kad vēlāk Gunvaldis apspriedās ar citnovadu labiešiem, tie piekrita, jo, izejot no Raktes, tika vienojušies kara- gaitu uzticēt Gunvalža vadībai.

Daugavu viņi šķērsoja, sadalījušies vairākos pulkos. Tā darīja tāpēc, lai Ordeņa okstoņi nevarētu tik skaidri izzināt uzbrucēju skaitu, un tāpēc bailes vien rīdziniekos viesis domu tikai par paglābšanos, bet, ka zināms, pabi- jies pretinieks jau ir tikai puse no pretinieka un pat mazāk. Jo stingri Gunvaldis piekodinaja ievērot pēdējā laikā zemgaļu karagaitā izlemto: nepostīt vietējo ļaužu mītnes, neapsirot tos, nenogalināt, ļaut aizbēgt, kuri bēg, bet uzbrukt tikai tiem, kas paši uzbrūk un pretojas ar naidu. Tādējādi lībieši un Vidzemes, Kursas un Sēlijas puses ļaudis iespēja allaž paglābties, kurpreti katru, kas nebija šoļaužu, nožmiedza bez žēlastības, it īpaši bruņiniekus un viņu pavadoņus pelēčus un puspelēčus, priesterus un mūkus, un palaimējās vienīgi tam, kas, piesolot un izgādājot brangu izpirkumu, paglāba savu pliko dzīvību.

Piegājis pie Rīgas puscēliena straujā gājumā, Gunvalža pulks apstājās, sakūra ugunskurus, saslēja slieteņus, lai siltāka pasnaušana. Pats viņš ar savu karadraudzi, trīsdesmit vīriem, devās vēl klātāk Rīgai, vedot līdzi piecus zirgus, izjūgtus no ragūm, kurās veda līdzi ēdamo, ieročus un kuras noderēs arī savainoto aizvešanai mājup. Diviem labākajiem zirgiem uzlika greznus seglus un Atiņu pārģērba tā, kā parasti tērpjas bagātu tirgoņu kalpi. Vīri labsirdīgi pazoboja «klenderīti», zinādami gan, ka tieši no Atiņa veiklības būs atkarīgs viss turpmākais. Tā sagatavojies, nelielais pulciņš pievakarē apstājās mežmalā, no kuras varēja labi pārskatīt plašāku klajumu, pāri kuram iestaigāts un iebraukts rīdzinieku parastais ceļš uz Aizkraukli, Jersiku un vēl tālākām vietām. Izlēmuši

Ordeņa staļļiem uzbrukt tumsā, viņi atbilstoši arī rīkojās: vienu nakti un visu nākamo dienu krietni atpūtušies, pret pievakari paklaidus ejošie zemgaļu pulki sāka soļot uz Rīgu, lai ap pusnakti varētu sasniegt mērķi. Un, kā Gunvaldis bija paredzējis, Ordeņa steigā sapulcinātie Rīgas aizstāvji, visu dienu izgaidījušies tuvumā esošo pagānu parādīšanos un tomēr nesagaidījuši, nolikās miegam, izsūtīdami pretī zemgaļiem nelielu izlūkpulciņu, kura vienīgais pienākums — pamanot ienaidnieku, triekt zirgus atpakaļ un pamodināt guļošos, lai tie savlaicīgi sagatavotos. Lūk, tieši šo okstoņu grupu Gunvaldis velējās notvert un iznīcināt un iespējami negaidītāk, pēkšņi kā no zemes izlīdis kurmis parādīties pie pašas Rīgas.

Izlūkus pamanīja savlaikus — sniegotajā klajumā tumši kustošu ēnu. Nu abiem grezni apseglotajiem zirgiem, kas laiku pa laikam bija strauji pajādelēti, lai izskatītos piegurušāki, lika auļot — vienā sēdēja Atiņš, bet otrs bez jātnieka ar vaļēju pavadu lēkšoja pirmajam līdzi. Atiņš, pieplacis pie kumeļa krēpjainā skausta, spieda piešu asumus sānos, trenkdams lopiņu uz priekšu, itin kā tos vajātu visbaismākais sumpurņu bars — tie ar vienu aci un atvērtajā rīklē dzelokšņiem kā bultu dzelk- snes, bet mēle tiem esot tik gara un luncīga kā viskārīgā- kās uguns liesma — ko nolaizot, no tā paliekot tikai tumša vieta. . .

— Palīgā!. . . Palīgā!. . . Palīgā!. . .— Atiņš jau iztā- lis brēca nelabi, kā uz karstas dzelzs uzkritis. Palīgā aicinājumam viņš izvēlējās valodu, kurā runā polockieši. Arī to viņš pieprata pietiekami, lai varētu sazināties.

Pielēkšojis pie izlūkiem, viņš aizraudamies, vārdus jaukdams, te krieviski, te vāciski, pat latīniski mēģināja ieskaidrot nupat notikušo: pavadījis savu bajāru, aplam bagātu polockieti, kam Rīgā gaidāms liels tirdzniecisks darījums, un viņi tikuši laikus pabrīdināti par tepat kaut kur tuvumā klīstošajiem zemgaļiem, tāpēc tirgotājs vēlējis saviem pajūgiem ar ādām doties atpakaļ uz Aizkraukli drošībā, bet pats gan gribējis nokļūt Rīgā, un laimīgi atlavījušies tepat vai līdz šejienei, izvairoties no zemgaļu lielā pulka, kas cēliena gājuma attālumā apmeties Daugavas krastā,— jā, nupat būtu laimīgi galā, kad tepat tajā tur redzamajā mežā ieskrējuši krūtīs nelielam pagānu sirubariņam, kādiem astoņiem jātniekiem, un tie sākuši pakaļdzīšanos, bet abi vajātie būtu savos naskajos kumeļos izbēguši, taču bajārs, zirgam paklūpot, izkritis nelaimīgi no segliem, un tā viņš, kalps, izbēdzis viens, lai steidzīgi nolīgtu palīgus; polockietis esot aplam bagāts, par savu paglābumu atdošot vismaz trīs saujas sudraba. . .

—       Cik to nekristeļu bija?—jautāja rīdzinieku barvedis, kāds no Ordeņa pelēčiem.

—   Astoņi!— Atiņš atbildēja nesastomoties.

—   Vai tie bija zemgaļi?

—       Es protu vairākas mēles, taču viņējo nezinu. Pēc kliedzieniem šķitās gan vispēdējie pagāni,— Atiņš nostāstīja, plakstus nepamirkšķinādams.

—       Kas cits kā zemgaļi! Kurš tagad iedrošināsies te tīkot uz tirgoņiem?— ierunājās otrs pelēcis.— Kas cits tumsā ložņās ap Rīgu, ja ne viņi!

—   Tu saki — astoņi?

—   Jā.

Rīdzinieki bija divi desmiti kā izlasīt izlasīti.

—       Dos tavs tirgonis trīs saujas sudraba? Lai katram no mums kaut kas iznāktu?

—       Bez vismazākās studzināšanās! Vai, cik viņš bagāts! Ved taču pārdošanai simt timmerus1 caunādu un piecdesmit timmerus bebrādu!

Izlūki apdomāja dzirdēto.

—        Izpirkums būtu mūsu un pie viena notvertu dažus zemgaļus. Atdotu tūliņ Rīgas bendem, un tie jo tekoši nostāstītu, kas un ko.

—       Mjā. . . Ko?—barvedis pievērsās pārējiem. —Mēģināsim notvert? Ja neizdosies, nu, neizdosies, mājupceļš mums vienmēr pavērts.

—       Ar astoņiem mēs tiekam galā kā vanags ar vistas spalvām!

—       Maršals par katru atvesto zemgali mūs pagodinās un ne tikai ar vārdiem vien.

Barvedis zināja, ka Ordeņa mestrs Vilhelms no Šauer- burgas atradās Cēsīs, tāpēc Rīgas aizstāvību vada maršals, un viņš astoņpadsmit brāļiem bruņiniekiem un vairāk nekā simtam pelēču, puspelēču un karakalpu piepulcinājis palīgos vēl divus ar pusi simtus vietējo, visvairāk lībiešus un tāpat no Siguldas, Idumejas, Trikātas un citas tāspuses, kuri ienākuši Rīgā dažādos darbos vai ieradu-

' Vienā timmerā bija četrdesmit adas. (Viduslejasvacu vai.) šies kārtot savējas pārdošanas un pirkšanas. Vispār atvai- rltāju pulks diezgan paplāns un katra iegūtā ziņa par zemgaļu skaitu un nodomiem sudraba vērta.

—   Jājam!— piekrita pārējie.— Noķersim!

Barvedis pavēlēja Atiņam:

—   Lēkšo pa priekšu! Rādi ceļu!

Okstoņi iekrita zemgaļu rokās kā pārgatavojušies rieksti rudenī, kad pietiek tikai pakratīt lazdu. Viņi nepaguva attapt, kad no visām pusēm tos caururba šķēpi; aizslēpušies aiz priežu stumbriem eglīšu jaunaudzē, gunvaldieši kā rotaļādamies noguldīja sudraba sakārotājus, visi palika turpat guļam, vienīgi zirgi nokļuva jauno drasētāju rīcībā.

—   Ak tavus bemburus! Nedabūja polockieti aplūkot!— Gunvaldis vēl pairgoja un tad deva rīkojumu steidzīgai gaitai—tepat sauciena attālumā gaidīja pirmais pulks, aiz tā sekoja nākamie.

Zemgaļi pusskriešus tuvojās Rīgai.

Pie staļļiem pirmie uzbrucēji pielavījās gluži nepamanīti, Dzintis atrāva platās durvis, un tikai tad, turpat pie sliekšņa aizsnaudies, kalps pamodās un paguva šaušalīgi iekliegties:

—   Ienaidnieks!. . .

Brēcējs saļima. Taču sauciens nu atbalsojās tuvāk un tālāk.

Ārā bija akla nakts, karavīra līgaviņa mēness parādīsies tikai rīta pusē, tagad biezi mākoņi aizsedza zvaigžņu gaišumu un vienīgi mazliet baltumoja sniegs, turpretī staļļa dziļumā ne soli uz priekšu nesaskatīt, otru vajadzēja vai ar taustīšanu uztaustīt. Gunvaldis, pirms metās šajā aklumā, skaļi pie sliekšņa nokliedza:

—   Lībji! Vidzemnieki! Bēdziet! Mēs jums Jauna nedarīsim! Pametiet mums livoniešus!

Un tik tiešām no staļļa sāka sprukt ārā kalps aiz kalpiņa, glābdami savu dzīvību, dažs labs varbūt nolīda zem zirgu siles, tā Ordeņa brāļus un viņu karakalpus pamezdami vienus. Zemgaļi irgoja un smēja, pajuzdami tik vieglu uzvaru, jo jauni un jauni spēki pa šo laiku piesteidzās palīgā pirmajiem, un drīz vien ne tikai staļļi, bet visas tuvumā esošās ēkas bija uzbrucēju ielenktas. Paļāvis aizbēgt, kas grib bēgt, Gunvaldis sacīja Atiņam, kas turējās cieši lidzās:

—  Tagad tu nobuldurē skaidri viņu mēlē, lai nāk pa vienam ārā. Saki, varēs izpirkties. Kas tūliņ nepaklausīs, to pēc nogalināsim.

Atiņš, iestājies atvērtajās durvīs, skaļi jo skaļi iesāka, bet nepaguva īsti pabeigt, kad tumsā kāds iekliedzās:

—  Tas nav mūsu, bet šķīstās jaunavas Marijas ienaidnieks!

Un spēcīgi triekts šķēps gluži negaidot caururba Atiņa krūtis. . . sirdi. . .

Viņš noslīga pie sliekšņa neievaidējies, pat bez nopūtas.

Gunvaldis parāva nokritušo ārā, bet Dzintis, atlēcis atpakaļ, aizcirta staļļa vērtnes.

—   Laktis!—Gunvalža balss aizniknojumā drebēja. — Lāktis!

Pavēle aizskanēja tālāk, un drīz pieskrēja vairāki zemgaļi ar spoži degošiem vīkšķiem; pakulas, uztītas uz žuburainas paegļnūjas, sveķos samērcētas, dega sprakstē- damas.

Stallī iesprostotie astoņpadsmit bruņinieki un divtik vairāk karakalpu gatavojās cīņai. Tikmēr viņi bija pametuši zirgu steliņģus, jo dzīvnieki satracināsies, norausies un notrieks visus gar zemi, un sapulcinājušies dzīvojamā galā. Nosprostojuši otru izeju, viņi cerēja atsist uzbrukumu tik ilgi, kamēr no pilsētas izskries otrs pulks palīgos. Maršals tā bija cieši norunājis ar rīdziniekiem, kas pašā vakarā, visu dienu izsalušies un izgaidījušies, sagāja atpakaļ pa savām mājām, ka ar pirmo trauksmeņa zvanu viņi bez mazākās ildzināšanās drāzīsies šurp pārmācīt pagānus.

Atrāvuši vaļā staļļa lieldurvi, zemgaļi, lāktīm eju un zirgu galvas izgaismojot, devās dziļumā. Tiklīdz pirmie gar zirgiem nokļuva līdz dzīvojamam galam, tā no turienes triecās pretī mesti šķēpi, un Dzintis, kas atradās priekšgalā, tikai pēdējā mirklī parāvās aizdurvē.

—   Sargieties!— viņš pabrīdināja.

Gunvaldis, izvērtēdams stāvokli, pavēlēja:

—   Atsiet zirgus un izvest visus ārā!

—  Tu ņemsi palīgā uguni?—Dzintis noprata viņa nodomu.

—   Gan zobenu. . . gan uguni!. . . Atmaksai par Atiņu neviens, ko šeit sadalDūsim, nedrīkst dzīvot!— Gunvaldis jutās vainīgs Atiņa nāvē.

—   Pirms aizdedzināšanas vajadzētu tomēr paskatīties, varbūt te vēl noslēpts šāds tāds labums. Nodedzinot paputēs, — Dzintis mazliet šaubījās, vai tūliņ sākt ar uguni, lai piespiestu ielenktos nākt laukā.

—   Kāds tavs padoms?

—   Metīsim pret šiem degošās lāktis, lai maķenīt rodas sajukums un. . . pa dzelziniekiem ar milnām! Jānotriec garšļaukus!

Gunvaldis pabāza galvu tuvāk aizdurvei, palūkojās.

—   Pamēģināsim. Lai gan tā var sākt viss degt.

Zirgus izveda un pagāja ar tiem nostāk. Atnesa vēl

jaunas, degošas lāktis, salasījās aizdurvē varenākie milnu metēji.

Iesviedis tumsā vienu lākti, Gunvaldis pabāza galvu: cieši cits pie cita sastājušies, bruņinieki vairogu vienā rokā, šķēpu otrā gaidīja uzbrukumu. Tādu rindu ne tik viegli izkustināt.

—   Mest!— Gunvaldis iesaucās.

No steliņģu puses dzīvojamā galā sprakšķēdami lidoja degošie vīkšķi, cits aiz cita, vesela gūzma, trāpīdami krustnešiem, atsizdamies, noveļoties pie kājām un sprak- stoši turpinot liesmot.

Bruņinieki atvirzījās, uzbrēcot saviem kalpiem steigt liesmas nomīņāt, taču labi izdomātajā aizsardzībā tūliņ sākās neparedzēts jūklis, un to izmantoja milnu metēji — no aizdurves ar spēcīgu vēzienu tie trieca cits aiz cita savus smagumus. . . Blaukt!. . . Blaukt!. . .Skaļš blīkšķis sekoja blīkšķim, karavālēm trāpot pa bruņām un izsitot tajās ieslēpušos no līdzsvara; kā stīvām kājām un pagrūsti tie apvēlās augšpēdus. Dzintis, staļļa ejas malā pamanījis garu, stingru solu, paķēra to un, ieskrējis iekšā, trieca sēžamo slīpeniski pret dzelziniekiem, un trīs priekšējie, kas tobrīd virzījās tuvcīņai ar zobeniem, apvēlās vēkšeniski, ka nograbēja vien. . .

Tagad pa dzīvojamo galu zemgaļi belza nokritušajiem, ka skanēja vien, un karakalpus piebeidza vēl naskāk. Būtu jau ar gaismu cītīgāk jāpārbauda, kurš dzīvs, kurš ne, bet no āra atskanēja mundrīgs sauciens, ka Rīgas vārti atvērti un esot jāskrien turp. Paķēruši degošās lāktis, zemgaļi naskoja projām, cits citam uzsaukdami vēl dedzināšanu nesākt, sak, ko var zināt, varbūt te kaut kas labs noslēpts, turklāt uguns pašus var traucēt turpmākajā uzbrukumā Rīgai.

Kad Gunvaldis, Dzintis un citi no viņa karadraudzes aizskrēja līdz mūrim, vārti, izrādījās, bija tomēr pagūti aizvērt. Rīdzinieki labāk pameta Ordeņa brāļus nelaimē,

baidīdamies kļūmēties ar saviem vārtiem un iegrūst visu pilsētu nedienā. Kas galu galā zina, cik to pagānu pa tumsu saradušies, .un, iekļuvuši aiz mūriem, tie nogalinātu rīdziniekus kā vistu kūtī ielīdis sesks vistas — ēst neēd, tikai nokož.

—   Maķenīt nosebinājāmies, — Dzintis visskaļāk sūrojās. Gandrīz bija izdevies tas, par ko viņš allaž vien sapņoja — ietikt krietnam baram ar zobeniem iekšpusē.— Vajadzēja tūliņ dalīties divos pulkos — viens pie staļļiem, otrs — šurp.

—   Par vēlu gausties. Vai varējām iedomāt krustnešus guļam nevis viņu pilī, bet staļļos?! Un ka šo tik maz! Gandrīz vai uz pirkstiem saskaitīt!

—   Astoņpadsmit gabalus noguldījām! Paguvu pa pustumsu saskaitīt,— Dzintis palepojās. Bet tad kā paskābis piebilda:— 2ēl gan. Soreizīt tā daudzinātā Rīga varēja būt mūsu!

Vīri nāca, gāja, sprieda, burzmojās.

—   Gunvaldi! Ko darīsim tālāk?—ievaicājās viens no Sidrabenes labiešiem.

—   Nudien nezinu,— Gunvaldis atzinās.— Būtu Atiņš, varētu aprunāties, varbūt viņam rastos prātīgs padoms. Kā ievilināja šonakt viņu okstoņus, tā iemānītos mēs aiz mūriem.

—   Pie Kristburgas mēs toreiz sākām ar parakšanos,— atgādināja viens no tālsirojuma dalībniekiem, kad zemgaļi, žemaiši, sudavieši un vēl citi Nameja vadībā pārstaigāja zemju zemes.

—   Par gausu, — Gunvaldis tūliņ noraidīja. — Ja šeitan tik maz krustnešu, tici man, viņi mitinās Siguldas, Cēsu un vēl citās pilīs, un bez tam tiks ziņoti pulki no Tērbatas, Kuldīgas un. . . Velsies šurp kā no kalna palaists apaļš ozola bluķis. Atklātā kaujā nav te mums ko ielaisties, kritušo būs daudz, bet guvums kā cielavai uz astes.

Tumsā nezinādami neko īsti prātīgu uzsākt, zemgaļi sagaidīja gaismas svīdumu, apstaigāja visapkārt Rīgas mūriem, turoties atstatu, lai no augšas bultas nesniegtu, pamatīgi aplūkoja stāvo, no akmeņiem saķepināto cieto sienu, vēl varenākos torņus, kuri jo īpaši sargāja pieeju vārtiem, uz Rīgas sargu apsaukāšanos atkliedza draudus, ka drīz vien viss tiks nojaukts un samests Daugavā, bet pašus krusta pielūdzējus uzsies uz dē|a un palaidīs pa straumi lejup. . .

—   Nē, pret mūriem mums neko neiespēt.— Uzbrucēju vadoņi nolēma atgriezties mājup ar to, kas šonakt iesirots.

—   Ja atkal pārsteigsim tāpat kā šoreiz staļļos, tikai tad varam cerēt uz uzvaru un guvumu,— Gunvaldis pārliecināja dedzīgākos aicinātājus turpināt uzbrukumu.— Ar mazu kauju prāvs labums, lūk, kas mums vajadzīgs,— un viņš pameta ar roku uz iesiroto zirgu pusi.

Tikai dienas gaismā varēja kumeļus īsti izvērtēt. Tie izskatījās lieliski pat tagad, uz pavasara pusi, spalva spīdēja, tātad auzām devīgi baroti un dzirdīti ar miltu tumēm, tādiem kāp tik seglos un jāj aizgūtnēm, arī arklam vilcējs jo stingrs, prieks jāt, un prieks art.

Aizejot zemgaļi pielaida staļļiem un visām pārējām ēkām uguni.

Bez Atiņa bija nodurti vēl divi zemgaļi, daži ievainoti. Noguldījis kritušos un ievainotos ragavās, pulks raitā soli lejpus Ikšķiles šķērsoja aizsalušo Daugavu un pa seno Daugmales ceļu devās mājup. . .

* * *

Pēc vienas dienas pilna gājuma pievakarē pulks kūra ugunskurus, slēja slieteņus un izpina zaru būdas, rīkojoties pelnītai atpūtai. Trīs dienas un divas naktis nebija gulēts, tajās vai pusskriešus vien noskriets pēdējais ceļagabals līdz Rīgai, izcīnīta kauja pie staļļiem un atkal iets un iets bez apstājas mājupgaitā.

Gunvaldis juta miedzīgu nogurumu. Viņš Dzintim, kad bija nolicies līdzās, tā arī pasacīja:

—   Nezinu, kā tev, bet man tāda iešana kļūst par grūtu.

—   Pats vainīgs,— Dzintis atbildēja.

Viņu slietenī bez Gunvalža, Dzinša un trim tuvākajiem karadraugiem iespiedās arī Raktes Reikūžu divi jaunie labieši un Sidrabenes pils labietis Sviraitis ar saviem diviem vecākajiem dēliem.

—   Protams, kas cits, ja ne paša kājas vainīgas,— Gunvaldis piekrita.

—   Ne jau kājas. Tas, ka tu nekāp zirgā! Rīgas kumeļi tik dancīgi, aiznestu tevi kā pali skaidu.

—   Vai mēs kopus neizlēmām sirugaitu iet kājām?— Gunvaldis pavaicāja.

—   Un tad?— Izlēmām! Bet tevim rikšotājs allaž atrastos.

—   Man. Bet jums visiem pārējiem?

Sviraitis iekrekšķinājās.

—   Viens pulks varēja būt jāšus. Tu drasētu starp viņiem,— Sidrabenes labietis izsacīja savas domas.

—   Paklausies, Svirait! Kamēr es izrīkoju pulku, tikmēr atļauj man rīkoties. Ko es drīkstu prasīt no vīriem, ja neesmu tāds pats kā viņi? Mani vadās ragūs kā sirdzēju, bet, kad citi velsies no kājām aiz noguruma, es lēkšu no braucamā un saukšu — skriešus!

—   Tev pienākas vairāk nekā citiem.

—   Nē. Nepienākas. To, ko prasi no citiem, vispirms prasi no sevis. Tikai un vienīgi tā.

Bridi visi paklusēja, līdz Dzintis ieminējās:

—   Tev taisnība. Bet vai tad gadus nevajadzētu ņemt vērā? Kur jauns noskries kā griezlte, tur vecam jāradojas ar gliemezi.

—   Ja nevari, tad sēdi mājā aizkrāsnē!— Gunvaldis kā ciršus atcirta.— Un dari kopā ar tiem, kuros tu iederies.

—   Labi, labi,— Sviraitis norūca tā kā apīgņojies. — Man miegs velk plakstus ciet. Tikai es gan nākamreiz jāšu zirgā. Man arī par grūtu.

Jau iedams Gunvaldis bija sācis kavēties pie domas par vēlreizēju ja ne Rīgas apsirojumu, tad kaut ko tās tuvumā f labi guvīgu, it īpaši viņu vilināja Ikšķile, kas ar savu vareno pili un plašo pils-sētu pie tās būtu vērtīgs guvums, tajās, šaubu nav, klētis, tīnes un bedres ar labumiem piekraut piekrautas. Taču visiem aiziet līdz Raktei, Sidra- benei un tad atkal atgriezties. . . Piekusums tomēr atslābina sparu. Un kam tas vajadzīgs? Varbūt daudz prātīgāk, ja viena daļa, paņēmusi tagad sasiroto, aizietu mājup, bet pārējie tikmēr. . . Atpūstos, iestiprinātos. . . Ēdamo viņi uzbrukumā staļļiem ari iesirojuši, dienām piecpadsmit pietiktu desmit simtiem viru. . .

Lūk, tie paliktu šeit. Pārējie ar Ordeņa zirgiem braukšus un jāšus dotos prom, un, kas grib, lai atgriežas pēc dienām desmit. . .

—   Vēl bridi neguliet,— Gunvaldis sacīja un izstāstīja savas pārdomas.

—   Brangi mums paveicās un var vēl brangāk paveikties,— piekrītoši ierunājās Sviraitis.— Taču nekaitētu vispirms izzintēt.

—  Tērvetes zintnieks padzīts. Kur ņemt citu tik protošu?— Dzinti vilktin vilka jauns sirojums, un tāpēc viņš nevēlējās paļauties uz citam zīmēm.— Skaidri viežams, ka Rīgā šiem pamazs karaspēks.

—   Tagadiņ ar skubu pulcināsies.

—   Vienalga, īsti kuplu nesavāks. Un kuram gribas nākt par viņu plikiem mūriem kauties? Ne tie ēdami, ne līdzi ņemami! Tajos taču pulcinātiem nekā neiesirot! Un ko no mums atņemt? Tik, cik caunenes no nocirstajām galvām?!

Tērvetniekus Gunvalža jaunajā nodomā visvairāk iepriecināja cerība, ka, pamatīgi pārmācīti, Rīgas, Jelgavas un Svētkalna postoņu bari pierimsies un šopavasar varēs netraucēti apsēties, vasarā izaudzēt un novākt ražu, un nevajadzēs vairs pieticināties kā šoziem, kad bijušajiem tērvetniekiem ar graudiem bija gandrīz vai ļaunāk nekā pelēm tukšā kubulā.

Nākamajā rītā Gunvaldis pieredzēja jauku vienprātību, jo tie, kas gribēja pabūt pie savējiem, varēja tur pabūt, bet tie, kas vēlējās palikt, līda atpakaļ iesildītajos slieteņos atgulēt miega badu. Viena trešā daļa saspiedās uz ragavu drēģiem, sēdēja zirgā pa divi, lai ātrāk un vieglāk pieveiktu atceļu, bet divas trešās daļas vīru palika un uzkrāja spēkus nākamajam sirojumam. Un ne vien uzkrāja spēkus, bet nelielos pulciņos paklaidus izstaigāja plašu apkaimi, notverot katru, kas bija mēģinājis pielavīties zemgaļu apmetnes tuvumā, lai izokšķerētu karotāju skaitu. Piepalīdzēja jaukais sniedziņš, kurš bija paplāni uzkritis un kurā pēdas jo skaidri izlasāmas — kurp gājuši vai jājuši, kad un cik. No Rīgas puses neparādījās neviens lielāks pulcinājums, tātad ar karotājiem šiem šopavasar aplam gaudeni, ja pat nemēģina pakaļdzīties.

Pamazām tomēr kļuva siltāks, un pēdējās pāris dienās laiks pargāja jau atkusnī. Naktīs gan viegli piesala, toties dienā saule sniegu ēšus sāka ēst. Vēl pāris dienas — un upēs ledus kārta pačākstēs, nevarēs ne pāri tikt, ne atpakaļ. Tāpēc, tiklīdz pirms desmit dienām aizgājušais zemgaļu pulks atkal atgriezās, Gunvaldis aicināja nekavēties sirugaitai.

—   Varbūt tomēr pamēģināt uz Rīgu?— Dzintis ar tādu kā šķelmību pavaicāja.

—   Labāk zīle rokā nekā mednis kokā,— Gunvaldis atkārtoja senu sakāmo.— Nepārvērtēsim par augstu savu varēšanu. Uzbrukums mūriem prasīs pārāk daudz. Papostīsim vieglāk pieejamos mājokļus, kuros tāpat savs labums paslēpts. Galēsim viņus mežos, klajumos.

Un viņš aplika roku savam dēlam Nārim, pievilka plecu pie pleca. Nāris, tēva aicināts, bija ieradies kopā ar tiem, kas atgriezās pēc zirgu nogādāšanas uz Rakti.

—   Tad kā, Nāri?! Izmēģināsim zobenu?— tēvs cieši paskatījās dēla acīs.

Lai gan vienam ritēja mūža piecdesmitais gads, bet otram tikai sešpadsmitais, abu sejās varēja samanīt daudz līdzības, it īpaši acīs. Gunvaldis lepojās ar dēlu, medībās jaunulis bija pierādījis sevi kā prasmīgu un drosmu ne vienreiz vien, un tagad tēvs vēlējās pats ievadīt dēlu karagaitā, nodot savu pieredzi, parādīt ar savu vīra piemēru vīra rīcību.

Nāris pasmaidīja.

Gunvaldis bija izlēmis uzbrukt Ikšķilei. Sī pils, arī baznīca tajā un plašā priekšpils uzcelta, pirms sāka svešie Rīgā būvēties, un Gunvaldis no sava vectēva Nārvaiša stāstiem vēl atcerējās, ka te notikušas varenas cīņas — reiz Viesturs akmens sienas licis vilkt Daugavā, aizmetinādams aiz akmeņiem virves un aizjūgdams priekšā zirgus, te Viesturs, lai iemanītos Ordeņa karamākās, sabiedrojies ar vāciem un sakāvis lielu augstaišu karaspēku, te lībieši gadu gadus turējušies pretī kristietībai un savus nodevējus, kā, piemēram, labiešus Kirjānu un Laijānu, piesējuši aiz kājām pie noliektu koku galotnēm, un, atsvabinot lapotņus, lai tie raujas augšā, pārplēsuši abus priesteru pieglaimjus uz pusēm. Taču Ikšķile, kā bijusi, tā palikusi kristīgo rokās, pils pavēlnieks Konrāds ilgi te rīkojies un izdarījies, Ikšķiles baznīcā aprakti arī viņu bīskapi Meinhards un Bertolds, tiem līdzās norakti pašu lībju nobeigtie Kirjāns un Laijāns.

—   Sāksim ar Ikšķili,— Gunvaldis ierosināja, kad sapulcējās zemgaļu labākie.— Tā ir mazāka par Rīgu, taču tikpat bagāta un priekšpilī vien mēs gūsim guvīgu siru. Viņi tur jūtas aplam droši, jo ilgi neviens nav uzdrošinājies uzbrukt.

—   Tu gribi vispirms aplenkt viņus?— ievaicājās Sidrabenes Sviraitis.

—   Nē,— Gunvaldis atbildēja.— Todien, pirms uzbrukuma staļļiem, mēs ar Atiņu vērīgi aplūkojām Ikšķili no visām pusēm. 2ēl, ka Atiņa vairs nav mūsu sirugaitā. Viņš šoreiz būtu īsti piepalīdzīgs kādai kara viltniecībai pret kristīgajiem. Es ierosinu atkārtot iepriekšējo uzbrukumu— uzbruksim nakts tumsā strauji un negaidīti.

Uzzinājis par zemgaļu izrikošanos pie staļļiem un bezmaz vai gatavošanos ietikt pilsētā, mestrs Vilhelms no Sauerburgas steidzīgi atgriezās Rīgā. Jau pa ceļam viņš izsūtīja uz visām pusēm ziņnešus, liekot tuvu un tālu piļu komturiem, soģiem un viņu tuvākajiem nekavējoties ierasties Rīgā, kur pulcēsies kapituls un tiks lemts, kā zemgaļus par tādu nekaunību pārmācīt.

Rīgā mestru sagaidīja patīkams pārsteigums — trešajā dienā pēc staļļu nodedzināšanas bija atjājis Vācu ordeņa virsmestra sūtnis brālis Volmārs no Bernhauzenas, atnesot arī vissirsnīgākos sveicienus un laba vēlējumus no kādreizējā ar augoņiem aizmocītā mestra Valtera no Nordekas, kas tagad dzīvoja Marienburgas pilī. Kopā ar sūtni bija ieradies brālis Zīverts, kas slavējās kā izcili varens pagānu nīdējs un karotājs, un vai līdz asarām mīļa bija atkalsared^ēšanās ar atjājušo bērnības draugu ordeņ- brāli Bertoldu no Sauerburgas, drosminieku starp drosminiekiem, kura slava pārstaigājusi novadu novadus. Reizē ar viņiem atjāja vēl pārdesmit brāļi, savs simts karakalpu pavadoņos, un, kad Rīgā ieradās aicinātie komturi un soģi, pie mielasta galda todien sasēdās vairāk nekā piecdesmit bruņinieku.

Vilhelms no Sauerburgas jutās apmierināts: viņa rīcībā atkal varoņu varoņi, un vai tiem, kuri patrāpīsies pa cirtienam, un šos pagānus zemgaļus tā pārmācīs, lai tie vairs nekad pat nepaskatītos uz Rīgas pusi, kur nu vēl uzdrīkstētos tuvoties.

— Godājamie, mīļie brāļi!— mielastu uzsākot, sacīja mestrs.— Vakar, kā jums zināms, notika mūsu kapituls. Mēs spriedām un izspriedām, lēmām un izlēmām, nodziedājām tik aizrautīgi mesu kā nekad un noklausījāmies mūsu Ordeņa gudros statūtus, kurus dzirdēt un zināt ir mūsu vissvētais pienākums. Toties šodien varam pelnīti palīksmot un jo vairak tāpēc, ka kapituls pieņēmis prātīgu un apdomīgu lēmumu — nesteigties pavasara šķīdonī nekrietneļus zemgaļus pārmācīt, bet šo bargo pārmācības stundu atlikt, līdz ceļi apsusēs, naktis kļūs siltas un pāri ūdeņiem vedīs droši un stipri tilti. Lēna, bet barga būs mūsu rīcība. Mēs nepūlēsimies atšķirt kviešus no nezālēm, kā to iesaka Rīgas virsbīskaps Johans no Fehtas. Lai viņš pats vētī un pārvēti. Mums viss ir skaidrs: Zemgalē kvieši gan aug ļoti labi, kurpret pagāni tur ir tikai un vienīgi nezāle, un mēs tos pļausim. Pļausim bez žēlastības!

Mestra runu ik pa brīdim pārtrauca skaļi, vienprātīgi piekrišanas saucieni, un runātājs atkal iedomāja par dziesminieku, kam vajadzētu sēdēt pie šī iespaidīgā mielasta galda un visu redzēt un dzirdēt, pēc tam skaistos vārdos iemūžināt notiekošo, nolasīt visiem priekšā. 2ēl gan, ka jau labi sen aizsūtītie sūtņi joprojām nav sameklējuši vajadzīgo un ataicinājuši šurp, laikam nav tik viegli atrast īsto: mestrs bija stingri piekodinājis — nevest šurp tādu, kas prot varbūt negausīgi ēst un vēl negausī- gāk apēsto aplaistīt ar alu un vīnu, bet kura pantiņi būs tikai šļupstēšanas vērti, nevis Livonijas ordeņa brāļu cienīgi. Apdāvinātam, visapdāvinātākam jābūt dziesminiekam, kam uzticēs mestru un viņa brāļu gaitu cildināšanu un iemūžināšanu rakstu tīstokļos.

Aizrautīgs runātājs izrādījās arī virsmestra sūtnis Vol- mārs no Bernhauzenas. Itin kā starp viņiem atrastos kāds vakar notikušā kapitula lēmuma apšaubītājs, Volmārs savu uzstāšanos sāka ar jautājumu:

—   Kam būtu pret vakar nospriesto iebildumi?. .. Kam?. . .

Brīdi nogaidījis, viņš turpināja:

—   Gudram lēmumam jābūt skaidram kā avota ūdenim, gaišam kā dienai. Lūk, tāds lēmums vakar tika pieņemts, un tāpēc par to tāda vienprātība. Sļurgāties pa pavasara zampu, pagānus tvarstot? Kam mums tas vajadzīgs? Tālredzīgi vīri tā nerīkojas. Un tāds nudien gaišs vīrs pašlaik rodams Rīgā. Viņš ar savu klātbūtni pagodina mūsu galdu. Man ir tas gods sēdēt viņam blakus. Lai dzīvo mestrs Vilhelms no Sauerburgas!

Volmāram no Bernhauzenas gandrīz vai asaras saskrēja acīs. Vēl jo vairāk tāpēc, ka slavinātais piecēlās un apskāva sūtni, abi saskūpstījās, un pēc tam saviļņots mestrs pievērsās mielastniekiem:

—   Brāļi! Nupat dzirdēto es pieņemu nevis kā sev vien domātu, bet gan — kā jums visiem un it īpaši mūsu gribas paudējam un gudrajam izlēmējam — kapitulam! Lai dzīvo kapituls!

Reiba bruņinieki no runām, taču vēl jo vairāk no alus un tām vīna mucām, kuras sev līdzi ņēmis virsmestra sūtnis. Kopš Prūsijas ordenis bija stingri pakļāvis sev visas pagānu zemes, tā ienākumi gads gadā vairojās, tam piederēja vismaz desmit tūkstoši zirgu, apmēram tikpat

daudz liellopu, divreiz vairāk, cūku, bet aitu skaits iesniedzās vairākos desmitos tūkstošu, un, pat ja tas viss nebūtu, brāļi varētu lepni jo lepni pārtikt no gaiļiem vien, jo katru gadu no katras saimes bija jādod viens gailis, un tādējādi desmitiem tūkstošu mošķu stundas aizdziedātā- jiem vajadzēja savu dziesmu beigt uz bruņinieku pusdien- galdiem. Prūsijas ordeņa bagātības straujā augšana bija pamāclgs piemērs, ko dod pagānu kristīšana, palīdzot viņiem atbrīvoties no elkdievības un iedabūjot viņus rimtā paklausībā, kas tik patīkama dievam un, protams, Ordenim.

—   Paklausība ir klints, uz kuras mēs stāvam un liksim stāvēt katram, kam dievs devis divas kājas!— mazliet vēlāk Volmārs no Bernhauzenas bija sitis sev dūri pie krūtīm.— Mēs paklausām — saviem statūtiem, savam gudrajam mestram un virsmestram. . . Tomēr vēl paklausīgākiem jābūt pagāniem, un tas ar kristīšanu jāiedabū viņos kā asinis. Nav asiņu, nav dzīvotājs, nav paklausības, nav. . . nekā nav!— viņš neattapa atrast īsto salīdzinājumu.— Katru nepaklausīgo — pie kāķa! Kad allaž redzēs kādu patirinām kājas, pārējie uzreiz kļūs prātīgāki un paklausīgāki. Beidzot taču jāiemāca viņi saprast, ka viņu, pagānu, labā mēs spiežam tos paklausībā!

Bruņinieku īsi skūtie pakauši piekrītoši māja, bet mutes kustējās — gan bāžot gaļas gabalus, gan uzdzerot alu, un mielasta sākumā cits ar citu apmainījās domām pačuk- stus — kā piektdienās pēc svētā vakarēdiena, kad nedrīkst pasprukt neviens skaļāks vārds, turklāt jebkurai sarunai jāvijas tikai ap gaišo, labo, nedrīkst izsacīt aizskarošas piezīmes, sūkstīties par dažādām ķibelēm un neizdarībām. Taču šodien nebija piektdiena, im pamazām sarunas, alus un vīna mundrinātas, ieguva aizvien spalgāku skaļumu, sākās lielīšanās un daždažādu neķītrību skaļa apcere, atceroties, kas tikai nav jau izdarīts un ko vēl vajadzētu izdarīt.

—   Agrāk vai vēlāk es šiem mēles izraušu,— draudēja viens 110 bruņiniekiem, kas bija ieradies kopā ar virsmestra sūtni un kam galva jau klanījās kā pasalkušam gailim, drupačas uzknābājot.

—  Par ko tad tik nikni?— brīnījās viens no soģiem igauņu Rotālijā, nesadzirdējis runas sākumu.

—   Par ko?— aizniknotais ar pieri atsitās pret alus krūku.— Mēs paglābām mūsu klostera mūķenes un ielikām viņas dzīvot mūsu pilī! Labu darbu izdarījām! Bet šie nekaunīgie mēlneši sākuši mūsu godīgo pili apsaukāt par meiturnāju!

—   Ha-ha-ha!—sirsnīgi smējās apkārtējie.

—   Ko smejaties?— nesaprata aizvainotais bruņinieks.

—   Lai sauc kauču par kuces namu!— atmeta ar roku viens no smējējiem.— Pareizi paglābāt! Vajadzēs arī mūsu pilī ierīkot sieviešu klosteri! Labi darījāt! Ha-ha-ha!. . .

—   Bet. . . bet. . . bet kā ar. . . šķīstības solījumu? Statūtos tas… —viens no nupat brāļos bruņiniekos uzņemtajiem, acīm gan iemirdzoties, pabažījās.

—   Ar šķīstības solījumu?—Sūtņa pavadoņos atjāju- * šais pielika visus spēkus galvas noturēšanai svērteniski. — Ar šķīstības solījumu. . . Soli! Kas tev liedz solīt? Solīts kabatā nekrīt! —Un viņš atkal iebelzās ar pieri pret krūkas malu.

Smiekli un rēcieni jau saplūda varenā murdoņā.

Apdzeršanās būtu beigusies kā parasti, noveļoties turpat zem galda, lai pamostoties dzīres turpinātu.Taču visjaukākās kopīgās juloņas brīdī ieskrēja kāds galīgi aizelsies un satraukts karakalps. Neievērodams notiekošo, nedz savu zemo stāvokli, viņš, itin ka bende viņam būtu pielicis savu jaunako mokrīku, iebrēcās:

—   Mestr! Zemgaļi noposta Ikšķili!

Arī mestrs bija maķenīt pareibis, un viņš blenza uz ienākušo ziņnesi kā uz kaut ko neredzētu.

—   Ikšķile izlaupīta un nodedzināta!— ieskrējušais turpināja.

Mestrs pakratīja galvu uz vienu pusi, uz otru, kā vēlēdamies izdabūt no tās kaut ko ārā.

—   Pils. . . arī pagalam?— beidzot viņš izspieda pāri lūpām pašu galveno. Pagāniem ielauzties mūra pilī!. . . Ja kaut kas tāds vispār iespējams. . .

—   Pils vēl pretojoties!

Negaidītā briesmu ziņa bija kā auksta ūdens šalts, tā pārsteidzoši atskaidrināja apdullušās galvas, un bruņinieku rokas sāka grābstīties ap zobena spalu, tie slējās kājās.

—   Mestr! Tūliņ kāpjam zirgos!— iesaucās Bertolds no Sauerburgas.— Pats dievs mums viņus atsūtījis šurp! Sauerburgiešu zobens alkst atmaksas!

Mestram dzimtā puse jau arī Sauerburgā.

—   Pulcēties! Pulcināt! —mestrs iekliedzās. —Kalpi! Surp kalpus!

Gatavošanās zemgaļu pārmācībai norisa steigā, kuru pat reibums diez kā neaizkavēja. Ja tik varēja uzrāpties zirgā un nenokrist, jājot redzēšana drīz vien noskaidrosies. Piemirsās brāļiem ari kapitula gudrais vakardienas lēmums nogaidīt sausākus ceļus un siltākas dienas, un tādējādi atkal pierādījās, ka lemt var, bet ne tik viegli lēmumu ievērot un izpildīt.

Atstājis Rīgā savā vietā tikai vienu brāli, kas bija apsirdzis, un heroldu DItlebu, mestrs Vilhelms no Sauerburgas četrdesmit astoņu krustnešu priekšgalā, kuras trieciensmaili veidoja dižais Volmārs no Bernhauzenas un drosminieks Bertolds no Sauerburgas, kam uzticēja nest Ordeņa karogu, draudoši izjāja pa staļļa vārtiem, un aiz brāļiem bruņiniekiem sekoja sešdesmit Rīgas namnieki un svētceļotāji, apmēram divi simti pelēču, puspelēču un karakalpu un apmēram tikpat daudz no pilsētā iemituša- jiem šejieniešiem, kopskaitā ap pieci simti. Ātrumā vairāk sapulcināt neizdevās, jo bija jāsteidzas paligā ikšķilie- šiem, taču mestrs droši paļāvās uz saviem četrdesmit astoņiem bruņās iekaltajiem, tie spēja darīt brīnumus, tā ir kā dzelzs dūre, kas satriec katru, kurš iedrošinātos nostāties pa sitienam.

Ikšķilei viņi piejāja, kad tās priekšpils vēl kūpēja. Daudzo dzīvojamo ēku, lopu mītņu un klēšu vietā pletās ar pelniem un karstām oglēm klāts kūpošs dedziens. Tā bija sen neredzēta posta aina, kas tagad te re dzama.

—   Mēs zemgaļus postā iedzīsim vai visi cīņā kritīsim!— iesaucās mestrs, redzot, kas noticis ar lielo un bagāto Ikšķili, kura celta jau pirms Rīgas un kura aizvien varēja bagātībā un spēkā sacensties ar savu kaimiņieni uz jūras pusi.

Pamanījuši rīdziniekus, pils aizstāvji vēra vārtus, un pa tiem, karsto pelnu nebīdamies, izlēkšoja brālis Ikšķilis. Viņš bija savu līdzšinējo vārdu mainījis un licis sevi saukt tāpat kā pili, jo ne vien tā viņam piederēja, bet visas zemes ap šo pili tam izlēņotas, un visi šejienieši ielikti viņa kalpībā. Brālim Ikšķilim vienmēr bija labākais zirgs, labākās bruņas un labākais zobens, un ari šoreiz, aiz niknuma un bezspēcības pret pagānu sirubaru gan visu nakti izmocīts, viņš ārēji tomēr izskatījās kā nupat visā jaunā saposies.

—   Mestr! Mans labais, dārgais mestr!— viņš jau pa gabalu sauca. Kamēr abi zirgi, kas pazina viens otru, sabubinājās, mestrs sacīja:

—   Neklusē, brāli Ikšķili! Stāsti visu patiesību, lai cik tā rūgta!

Un bruņinieks ņēmās stāstīt: pagāni uzbrukuši naktī un tik pēkšņi un nemanīti no visām pusēm metušies pret priekšpili, tiem līdzi bijuši kāpņu simti, ko pieslējuši pie aizžoga un metušies tam pāri, un gulētāji attapuši vien tad, kad zemgaļu zobeni tos kapājuši kā linu pogaļas un nosituši katru, kas vien bijis .pamanāms un nav paguvis izbēgt, bet tos, kas pretojušies, nobeiguši kā kaujamos lopiņus. Pils sargs gan nav bijis aizsnaudies un vārti pagūti aizvērt, toties pa priekšpili pagāni trakojuši, kā paša velna sakūdīti. Kas nav nokauts, to sējuši virvēs gūstam, aizveduši visas sievietes un bērnus, visus lielos un mazos lopus aizdzinuši, ragavu ragavas piekrāvuši ar sasiroto labumu, paši apkrāvušies ka nastu nesēji ēzeļi svētajā zemē, paņemts viss, kas vien bijis paņemams, nudien tāds guvums pagāniem sen nav ticis. Pēc tam pielaiduši uguni, cerēdami, ka liesmas un dūmi piebeigs pilī ieslēpušos, varbūt, gaidījuši pat mūrus sagāžamies, bet tie, kā teica brālis Ikšķilis, ar dieva žēlastību un šķīstās jaunavas Marijas gādību izturējuši svelmi un kvēpumu, jo vējiņš kūpoņu nesis mazliet sāniski prom, un tā debesu un zemes valdnieks parādījis savu labvēlību viņiem, nabaga grēciniekiem, kuri tagad brēktin brēcot pēc taisnīgas atmaksas.

—   Ja mēs viņus tagad nenosūtīsim uz elli, dievs mums var to nepiedot,— brālis Ikšķilis beidza savu izmisuma pilno stāstījumu.

—   Vai saskaitīt nepamēģinājāt, cik to sātana kalpu te apgrozījās?— noklausījies mestrs tūliņ kala atmaksas nodomu.

Brālim Ikšķilim ļoti gribējās pamēļot, uzdot mazāku daudzumu, taču tas var nepatikt dievam, un tad sods būs negants, un viņš, smagi nopūties, sacīja:

—   Pāri desmit simtiem saskaitījām. … Varbūt pat visi piecpadsmit. Viņi te tekalēja kā skudras, uguni pajutušas, un vienu varējām divos ielikt.

—   Tu saki — gandrīz pusotra tūkstoša. . .

—   Tā man jāsaka, ja negrību sagrēkoties. Skaitīt skaitījām cītīgi, jo citu neko pret viņiem neiespējām.

Viens tūkstotis četri simti. . .

Mestrs apsvēra savas iespējas.

Viņam — pieci simti. . .

Viens kristīgais pret gandrīz trim pagāniem.

Mestrs ilgi domāja.

Brāļi bruņinieki atsver vismaz piecus simtus.

Divi simti pelēču, puspelēču, svētceļotāju, namnieku, algotņu — šoreiz visi spožās jo spožās bruņās, visi pieredzējuši zobena varoņi, un šie divi simti atsvērs tūkstoti pagānu. . .

Jā, viens tūkstotis pieci simti naidnieku ir mestra vadītam pulkam pieņemams pretspēks. Jo bez tam no Rīgas vēl līdzi divi simti zemesļaužu, kas gan diezgan pagļēvi karotāji, taču vismaz viens pret vienu cīnīsies, lai kaut ko iegūtu.

— Zirgos! Mēs vēl šodien notversim šī posta vaininiekus!— mestrs iesaucās un sagrieza savu stalto ērzeli uz Daugavas pusi, jāja pāri ledum, kas vēl bija pietiekami izturīgs.

XV

Pēc vedīgā uzbrukuma Ordeņa staļļiem atceļā Gunvaldis gaidīja pakaļdzīšanos un bija pārsteigts, ka krustneši pat nemēģināja sekot viņa pulkam un vismaz kaut kādi atriebt zaudēto. Viežams, Rīgā šobrīd pamaz karotāju, un tieši šis secinājums pamudināja atgriezties un izsirot arī Ikšķili. Taču ari šoreiz, aizejot ar dāsno siru guvumu un atstājot aiz sevis degošo Ikšķiles priekšpili, Gunvaldis drošības labad norīkoja zemgaļu pulka astesgalā pārdesmit izlūkus zirgos, un tiem vajadzēja laikus pamanīt, vai tiešām pat šoreiz nenotiks mēģinājums atriebt sirenie- kiem. Un patiesi — jau pirmajā naktī, kad zemgaļi, atgriezušies nesen izmantotajos slieteņos, nolikās uz naktsmieru, atlēkšoja pirmie trīs ziņneši un atnesa ziņu pie Ikšķiles atjājam apmēram piecus simtus, no kuriem vismaz puse bruņās, tātad rīt no rīta sapulcētie steigsies pa pēdām, lai panāktu aizejošos, atņemtu sasiroto un atriebtu par nopostīto.

Gunvaldis cēla pulku kājās. Jātiek tālāk ar guvumu, jāapdomā, kur un kā ielaisties kaujā.

Ar vakardienas pēcpusdienu bija iestājies sērsnu dienām neparasti silts laiks, var pat sacīt — atskrējis vasarīgs karstums, un ziemas sanestais kusa kā uz kveldīgas ogles uzmests tauku pičulis. Pat nakts vēsums piekāpās siltuma straujajam uzplūdam, un nākamajā dienā sniegs plaka vēl straujāk, visur sāka urdzēt un tērcēt, upītes un upes modās plūdiem. Tas, protams, kavēja zemgaļu virzīšanos, taču vēl jo vairāk tos, kas dzinās pakaļ, jo tiem bija jāatgūst attālums, bet zirgi stiga sniegotajā striegonī vietumis līdz pavēderēm, pat necenties dabūt naskākā soli. Gunvalža vadītajam pulkam izdevās neļaut sevi panākt ne vien pirmajā, bet ari otrajā dienā ne, zemgaļi tīši soļoja tur, kur nebija ne ceļu, ne ari tiltu pāri upēm, un tas jo vairāk kavēja krustnešus, kam katra ūdensšķirtne izvērtās par smagu un aizvien bīstamāku pārbaudījumu. Tikai trešās dienas pievakarē atstatums saruka līdz tam mazumiņam, kas vēstīja: rit iespējama kauja. Bet varbūt vēl pacensties izvairīties?

Gunvaldis apspriedās ar tuvākajiem.

Izšķīrās par kauju. Ari Gunvaldis vēlējās ciņu. Vēlējās pirmkārt jau tāpēc vien, ka gūstītāju pulks ir vismaz uz pusi, ja ne vēl mazāks. Šo galveno ziņu izlūki bija vairākkārt pārbaudījuši, tā godam attaisnodami senseno parunājumu, ka mežs ir ar ausim, lauks ar acīm. Gandrīz vai visi Ordeņa viri bruņās mirdzinās? Kas par to? Vai viņi, tērvetnieki, reiz nezobenojās, ģērbušies tīros, baltos linu kreklos, pret Gerdu no Skanēs un viņa dzelziniekiem? Namejs lai! Ai, cik viegli toreiz Gunvaldim cilājās zobens! Nokausēja bruņās ielīdušos kā vispēdējos mērgļus un tad. . . Tveicīgais laiks nav krustnešu sabiedrotais kaujā.

Ari šoreiz vispirms jānojedina. Izmantojot skaitlisko pārsvaru, zemgaļiem jāuzbrūk nevis vienlaicīgi un bez atelpas, bet — palēnām, pašiem mainoties. Aizvien svaigi, atpūtušies zobeni pret bruņu pārākumu. Piegu- rums darīs savu. Jāuzbrūk neatlaidīgi, bet rotaļīgi. Taču jāpiebeidz visi. Līdz pēdējam!

Naktī Dzintis ar dažiem karadraudzes vīriem aizjāja vēl pēdējā izlūkgaitā. Gunvaldis deva līdzi arī savu dēlu Nāri. Puisietis bija godam parādījis sevi pie Ikšķiles, viens no pirmajiem pieskrējis ar kāpnēm pie priekšpils stabeņu aizžoga un pāri tam ielēcis pagalmā. Vēlāk teicās vismaz piecus nodūris. Pirmajā reizē! Tēvs smaidīja vien. Iesiro- jis ari bija krietnu guvumu. Rudenī sievu varēs vest mājā jo bezbēdīgi, bez tēva devuma.

Izlūki aizjāja.

Gunvaldis palika sēžam uz vēja izgāzta koka. Vai senākus viņš tā sēdētu? Nejātu izlūkojumā līdzi? Nekad! Tagad jutās maķenīt aizguris, pamiegains. Laikam jau šis siru gājums par tālu un ieilgušu. No Raktes līdz Rīgai, tad naktskauja pie staļļiem, pēc tam steigšus uz māju pusi, tikai dažas dienas atpūtai un arī tās — nepārtrauktā uzmanīšanā un sardzē, tad atkal atpakaļ pāri Daugavai, cīņas pie Ikšķiles, un nu trīs dienas pa šļakataino sniega putru, ledaino ūdeni. . . Bez zirga, tikai un vienīgi ar kājām. . . Arī rīt viņi uzbruks kājniekos. Sasirotos lopus un citas vērtēs, divi simti vīru pavadītas, viņš pievakarē lika bez liekas apstāšanās dzīt un vest tālāk, lai aiz kādas nejaušības nezaudētu iesiroto. Pietiks kaujai ar divpadsmit simtiem pret pieciem simtiem uzmākteņu. Taču noguris Gunvaldis bija. Tā vien gribējās atlaisties siltumā un sausumā un gulēt, gulēt, gulēt. . .

Varbūt patiesi laiks doties veļos — viņš vienbrīd ieprā- toja. Šīszemes gaita kļūst par smagu. . . Rau, kā Naris! Skriešus skrien! Ne aizkusumu mana, ne nogurums gulst kamiešos. Tādam gan vēl daudz šīszemes darāmā. Nāris. . . Madris. . . Viņš — Nārim te drasējot — tagad namā vecākais. Pērnvasar jau sprauda ozolzarus rudzos, lai padodas cieti graudi. Padevās arī. Madris būs labs zemes arājs.

Naula. . . Vecākā, jau mātes vietā mazajiem. Vēl dažas gadskārtas un varēs pusnaktī mest upe divus vainadziņus — ja tie saskarsies, tad toruden aizvedīs tautās. .. Bet matus jau tagad sukā apiņos, lai aug gari.

Artume. . . Kunete. . . Arvidets. . . Dargute. . . Gra- sute.. . Dēkla. . .

Jā, viņam būs pie kā nākt pasērst veļu laikā. Pie viena, otra, trešā. . . Pēc vectēva Nārvaiša aizdzīšanas drellībā viņš, Gunvaldis, palika viens, vēlāk aizrāva svešums arī viņa sievu Naulu un trīs mīļos pekainīšus. . . Taču tagad — lūk, kas jau paliek aiz viņa šeit! Un ja katram no palikušajiem piesekos tikpat turpinātāju? Ko? Cik tas kopā būs? Deviņi. . . deviņi. . . deviņi. . .

Četrdesmit deviņi!. . .

Nē, ticībnieki viņus nespēj piemākt un pazudināt! Būs grūtāki gadi, varbūt būs aplam grūti, nelādzīgam pavasarim sekos auksta vasara un vasarai — slapjš rudens, varbūt nejauceņi uzmāksies aizvien negantāk un būs jāpamet vēl kāda pils, tīrumi, bišukoki. . . Varbūt dažs labs aizies nelaikus pazemes valstī, tomēr. . . ja katrs zemgalis atstātu aiz sevis deviņus un šie deviņi ķatrs vēl deviņus. . . Nē, velti krusts te mošķojas ap viņiem! Ko tas var iespet pret varavīksni? Ko tas spej padarīt dardedzei? Jauki Brita reiz dziedāja:

— Atminiet, sveši ļaudis, Kā nevar salocīt? Varavīksni debesīs, Tās nevar salocīt.

Jā, jā, kad viņi visi reiz rotaļās sastājās puslokā, nudien tā bija varavīksne — katrs ar savu iedabu, katrs ar savu daiļumu, ar savu krāsu. . .

Pusnakti, visīstākajā mošķu stundā, atgriezās izlūki. Viņi pavēstīja vajātāju pulku apmetušos Garozas krastā, jau tā biezlga meža vissaaugušākajā biežņā, un skaidri viežams zirgus un jātniekus krietni aizgurušus, pēc atpūtas aizslāpušus, kā trīs dienas ūdeni nebaudījis pļāvējs, sakūruši visapkārt apmetnei lielus ugunskurus un tūliņ sakrituši uz plānas zaru pasedzes guļai. . . Pat sardzinioki nav nolikti. . .

—   Cik šajā viņu pulkā viru?— Gunvaldis vēlreiz no- vaicāja.

—   Joprojām ne vairāk kā pieci simti,— Dzintis nešaubīgi atbildēja, jo viņi bija pielīduši gluži klāt apmelnei, apgājuši tai apkārt, skaitot gan ugunskurus, gan izvērtējot ap tiem sagūlušos karotājus.

—   Labi, simts vairāk. . . vai divi simti. . .— Gunvaldis nosacīja.— Bet noguruši jau nav tikai viņi vien. Vai mēs neesam?

Viņš saprata, ka piekusums māc ne tikai viņu, vairāk vai mazāk piekusuši ir visi, kauču vairumam no viņiem tikai mazliet vairāk gadu nekā viņa Nārim, ap divi desmiti, kad, šķiet, ne sals kniebj, ne karstums sviedrē, ne slapjums izmērcē, ne vēja brāzmas izpūš, tas ir vecums, kad možums tā vien ņirb pa kauliem, nedodams miera. Turklāt'šoreiz viņa pulkā — labākie no labākajiem, veiklākie no veiklākajiem, drosmīgākie no drosmīgākajiem, visi pulcināti no brīva prāta un kā lasīt izlasīti. Tomēr piekusuši ir visi, un tāpēc jāpasaka vismaz daži uzmundrinoši vārdi, un Gunvaldis, piegājis pie mežmalā sasēdušajiem un snauduļojošiem, paaicināja iekļausities, saspiesties vēl ciešāk, lai viņa sacītais aizskanētu ari līdz tiem, kas atrodas tālāk.

—   Manējie! Zemgali! Tautieši!—Gunvaldis katru vārdu atdalīja, kā nocērtot ar zobenu.— Tas brīdis klāt! Un nevis gaidīsim viņus uzbrūkam, bet — uzbruksim mēs! Mums jāuzbrūk! Mēs visi un katrs no mums esam izjutuši postu, ko nodara mestrs un viņa ļaudis, priesteri un viņu krusts. Tad atriebsim tagad! Naidnieks apmeties netālu mežainē uz naktsguļu. Sai mežainei jākļūst tiem par kapabedri. Tērvetnieki! Mums jābūt visniknākiem! Šis viņu kaps šeit paņems ari pili, ko viņi uzcēluši mūsu Svētkalnā! Nebūs šīs pils — un pāri mūsu novadam uzlēks miera saule. Tie, kam Tērvetē bijusi mājvieta, drīkstēs atgriezties turp. Sēt, art, pļaut, dēt dores. Būs Tērvete, būs pasargātāki visi novadi aiz tās!

Zemgaļi!

Pārspēks šoreiz mūsu pusē, tā pierādot Laimas labvēlību. Mīļa Laima nolēmusi mums uzvaru! Uzvaras slavu!

Šajā vietā Gunvaldis apklusa, ievilka krūtīs dziļu elpu un tad turpināja:

— Naidnieks jāiznīcina viss un pilnīgi, līdz pēdējam krustnesim un kalpam. Tāpēc, lai cik noguruši mēs esam, celsimies pēkšņam uzbrukumam, dosimies tūliņ uz viņu nometni un aplenksim to ar savu skaitu tā, lai neviens pat bēgšus nevar izbēgt. Bet uzbrukt neuzbruksim visi reizē. Klausieties manī! Uzbrūk viens, bet aiz viņa divi nogaida. Pēc tam uzbrūk nākamais, bet pirmais atiet atvilkt elpu. Pēc tam uzbrūk trešais. Mums viņi jānogurdina. Bez vismazākās atpūtas jānojedina kā dīkā nostāvējies kumeļš. Jāizmanto milnas! Jāpiesargājas no viņu metamajiem šķēpiem! Pēc tam jāuzsāk zobena ciņa. Nesteidzoties, bet nepārtraukti. Lai viņi aizslāj nāvē, bet mēs — atgriežamies mājā pie savām sievām, bērniem, tēviem un mātēm, brāļiem un māsām… Ne dzīvību mums ir bail šeit atstāt, bet — mūsu dzīvība būs vēl nepieciešama! Tā mums noderēs nākamreiz! Lai Laima un tēvtēvi palīdz mums!

Nakts tumsumā viņi lāgā neredzēja runātāju, tikai vārdi skrēja pāri, vairāk vai mazāk sadzirdēti, tomēr saprotami, un to apliecināja arī piekrītošā atsaukšanās un tuvās kaujas noģiedums. Naids un uzvarētgriba cēla visus kājās, šķita, visi ir krietni atpūtušies un spēkus atguvuši. Pa šodien iemīto sliedi pulks naskā soli šļakatoja atpakaļ, pretī naidniekam.

Rīta ausumā viņi tuvojās savu vajātāju nometnei.

Zemgaļus pamanīja, kad tie jau bija kristīgos apņēmuši lokā.

Mestrs Vilhelms no Sauerburgas, pirms vēl gaismiņa svīda, bija saaicinājis pie savas telts visus ordeņbrāļus un apspriedās ar tiem, ko darīt. Lai turpinātu pakaļdzīšanos, vajadzēja šķērsot upi, bet ledus virs tās bija jau tik izčākstējis, ar ūdens kārtiņu pārplūdis, ka vienīgi cilvēki, un ari tikai turoties drošības labad pie virves cits aiz cita, iespētu nokjūt pāri. Ko darīt ar zirgiem? Tie ielūzis, un glābt tos būtu bezcerīgi. Dzīties pakaļ kājniekos? Ari bezcerīgi.

—   Dievs pagānus šoreiz pažēlojis,— sūrojās Bertolds no Sauerburgas.— Ja zirgos trijās dienās nenoķērām, tad ar kājām ne tik. Vienīgi ja mēs pamestu te bruņas un skriešus kreklos mēģinātu.

—   Zēl gan. Tālu viņi vairs nevar būt no mums,— ierunājās cits.— Vakar iemītās pēdas glabāja svaigumu.

—   Esmu izsūtījis izlūkus,— paziņoja mestrs, lieku reizi pierādīdams savu tālredzību.— Drīz tiem jāatnes ziņa, kāds attālums mūs šķir no elkdievjiem, kurus taisnīgas atriebes zobenam vajadzētu pārmācīt.

Kad mestrs pasacīja šos vārdus, pēkšņi meža dziļoksni pāršķēla kliedzieni, lidojot no mutes mutē:

—   Zemgali!. . . Zemgaļi!. . . Zemgaļi!. . .

Apmetnē sagriezās jūklis kā skudru pūznī, kad tur uzmet nāvcirsni odzi. Notika pēdējā laikā allaž pieredzētais: vietējos, padzirdot vien zemgaļu vārdu, tūlīt satvēra tāds izbīlis kā vilka tuvumu pajutušus suņus, un tie deva kājām vaļu, itin kā zem kreklapakšas būtu pagrūsta degoša sveķene. Sie ap Ordeni salasījušies ļautiņi bija drosminieki tikai pie viegla guvuma, tikai nešaubīgi viežamā uzvarā, bet tas vien, ka trīs dienas vajātie piepeši paši izlēmuši sākt kauju, uzdzina posta ap- jausmi, kad vienīgi kāju žiglumā pēdējais paglābums. Zemesļaudis zināja arī to, ka pirms kaujas bēgošos vietējos zemgaļi nevajā, ļauj aizskriet. Tāpat notika šoreiz — lai arī uzbrucēji jau bija nometni apņēmuši kā stīpa mucu, tiem, kas naskoja projām, zemgaļi, paskaļi pairgodami, ļāva aizbēgt, tā atkal pierādīdami, ka vienmēr un visur viņi ievēro savu tagad pieņemto likumu: necīnieties pret mums, un — tas paglābs ari jūs! Atstājiet krustnešus un viņu pakalpiņus vienus!

Zemgaļu parādīšanās tik tuvu un no visām pusēm, neziņa, cik viņu īsti ir, tāpat tieši meža biezoknī uzspiestā kauja, kad jācīnās bez zirgiem, kad maz nozīmes metamajiem šķēpiem un garajiem piķiem,— tas viss mulsināja ielenktos. Vienīgi izslavētais bruņinieks brālis Volmārs no Bernhauzenas, paša virsmestra sūtnis, paguva uztikt savā zirgā un, četru pavadoņu piesegts, ietriekties pagānu pirmajās rindās, un viņa slaidais piķis kā zibens šautra trāpīja vairakos zemgaļos, tā patiesi apliecinot bruņinieka kaujas izcilību, ari viņa pavadonība cirtās jo nikni, un Sidrabenes viri, kuri vairīja šo pirmo uzbrukumu, dažs nogūla uz necelšanos. Savas varonības un panākumu spārnots, Volmārs no Bernhauzenas aizlēkšoja no klaju- miņa un iedzinās brikšņos pie Ordeņa karoga, kuru stingri turēja mestra savietis brālis Bertolds no Sauerburgas un ap kuru bija sapulcējušies visi krustneši, Rīgas namnieki, pelēči un puspelēči, svētceļnieki.

—   Šķīstās jaunavas Marijas vārdā — visi aiz manis!— saviļņojumā kliedza Volmārs.— Mēs pagānus izpētīsim kā pelavas vējā! Lai velns uzlasa viņu dvēseles! Uz priekšu!

Un atkal viņš, rādīdams paraugu, dzina savu zirgu mežmalas klajumiņā pretī zemgaļiem.

Gunvaldis, kas nupat no mežmalas bija pamanījis šī krustneša nenoliedzamo ciņas sparu un prasmi, redzējis vairākus sidrabeniekus nokrītam, saprata, ka šis ienaidnieks ir viens no visbīstamākajiem un tas jāpieveic iespējami drīzāk, pirms viņš pagūst izdarīt jaunu Jaunību, paretināt atkal zemgaļu rindas.

—   Dzinti! — Gunvaldis iesaucās. — Tas jāņem mums! Ar metamajām milnām!

Viņš skrēja bruņiniekam pretī, un reizē ar viņu skrēja Dzintis, Nāris, vēl daži no karadraudzes, un šoreiz krustnesis nepaguva iegrūst savu garo pīķi nevienam krūtīs, jo, pirms viņš kādu aizsniedza, vairākas milnas un metamās nūjas, cita aiz citas izmestas ar spēku un no tuvuma, apsita virsmestra sūtni augšpēdus un viņš izvēlās no segliem. Pieskrējušais Nāris ar kāju atspēra sejas bruņu aizvāzni, un zobena smaile nemeklēdama darīja savu. . .

Ielenktajiem ausīs vēl skanēja viņa pašpārliecinātais:

«Lai velns uzlasa viņu dvēseles!» —un nu viņa paša dvēsele aizlidoja. . .

Mestrs, redzēdams savējā varoņa tik mirklīgu pievei- kumu, saprata, ka ar zemgaļiem joki nav, un deva rīkojumu pa vienam vairs neiziet no biežņas, turēties citam pie cita un visiem ap karogu un sākumā neaizrauties ar uzbrukumu, bet domāt tikai par piesargāšanos, atvairot pirmos uzbrukumus tepat, tikai vēlāk, atklājot pretinieka rindās vājāko posmu, sākt virzīšanos uz priekšu.

Zemgaļi uzbruka vai negribīgi, slapstījās aiz kokiem, vilcinājās, šķita, viņi nevar atrast vispareizāko veidu, kā piekļūt šai dzelzs dūrei, sairdināt to, jo metamie šķēpi pret bruņām neko neiespēja, lai gan arī algotņu izmestie nesasniedza mērķi — uzbrucēji veikli aizslēpās aiz koku stumbriem. Taču uzbrucēju spiediens kļuva aizvien ciešāks un ciešāks, aizvien spožāk sāka novizēt zobeni un atvairot noklaudza vairogi.

Bet tad zemgaļiem izdevās sakustināt dūrē savilkto kristīgo pulku, aizsākot niknu uzbrukumu spraugā starp ielenktajiem un turpat piesietajiem viņu zirgiem. Skaļi izkliegdami kaujas saucienus, uzbrucēji blīvā gūzmā ietriecās pašaurajā joslā, kas šķīra kumeļus no jātniekiem, un, kamēr priekšējie cīnījās, aizmugurējie skriešus veda guvumu prom. . . Pat uzvarot bruņinieki tagad paliktu kājniekos, un tāpēc gribot negribot mestram vajadzēja mēģināt izglābt vismaz tik daudz, lai pašam un tuvākajiem būtu iespēja tikt zirgos un bēgt. Taču pārgrupēšanās, mēģinājums izlauzties līdz zirgiem radīja vienīgi jūkli, jo vēl palikušie vietējie ļaudis atkal glābās, nometot ieroci, bēgšus, bet tagad zemgaļi dažu labu nogalināja vai, satvēruši dzīvu, sasēja un lika gūstekņos.

Kaujas vieta, vienbrld pastiepusies garumā, atkal lēnām sažņaudzās, līdz apli palika tikai mestrs Vilhelms no Sauerburgas, karognesis Bertolds no Sauerburgas un kāds nepilns simts vāciešu — bruņinieki, pārdesmit Rīgas namnieki un svētceļotāji un, protams, pelēči un puspelēči. Viņus apskāva blīvs ielencēju gredzens, kuru salauzt kļuva aizvien bezcerīgāk, jo pret vienu ielenkto stāvēja vairāki zemgaļi.

Zemgaļi, ieguvuši zirgus, pieveikuši vieglāk pieveicamos, tagad vieda priekšā viskārdinošāko, tomēr visgrūtāko: jāpiebeidz bruņās ieslēptie, turklāt apmēram kādi piecdesmit ir ordeņbrāļi, tātad spēkā un izveicībā jo rūdīti, kas centīsies likt jo dārgi aizmaksāt par savām dzīvībām. Pakliedēt viņus vairs neizdevās, un tāpēc atlika tikai uzbrukumu turpināt tā, kā to tika piekodinājis Gunvaldis: uzbrukt nepārtraukti, bet piesardzīgi, citam citu nomainot, pamazām dzelziniekus nokausējot, un šajā ziņā pavasara siltā diena, saule, pakāpusies nupat visaugstāk, zemgaļiem bija īsti piepalīdzlga: bruņinieki svīda karstuma un nāves baiļu sviedrus, tiem aizvien biežāk jāpaver sejas aizvāznis, lai noraustu no acīm sviedrus, kas, līstot pāri pierei, sūrstināja redzokļus un aizmigloja skatienu, bet pietika ar mazu nepiesardzibu, lai kada mesta milna nobaukšķētu pret galvu un. . .

Cīņa ieilga. . . Ari mestrs redzēja uzbrucējus izvēlamies veidu, lai jau tā nogurušos nogurdinātu galīgi, līdz bezspēkam un tad. . . Bet ko kristīgiem citu iesākt, kā tikai atvairlties, negaidot palīdzību no malas, ja vien nenotiek kāds dieva brīnums. No ierindas bija izsisti tikai daži bruņinieki, šur un tur arī kāds no zemgaļiem saļima, un viņu zaudējumi būs daudz lielāki, bet guvums. . . Guvumā tikai dzīvības un dzelzs bruņas, ieroči. Varbūt tas liks zemgaļiem attapties un beidzot pamest viņus?. . .

— Dievs, parādies un apskaidro viņus ar mūs glābēju domu!— mestrs briesmu brīžos tomēr vērsās pie tā, kam viņš lāgā nebija ticējis.

Aizvien sarkanīgāk krāsojās ūdeņainais, izmīņātais sniegs, tas šļakstījās kopā ar cilvēku asinīm. . .

Gunvaldis jau vairākas reizes, liekot Nārim uzmanīgi vērot, pats mainoties ar diviem karadraugiem, bija stājies divcīņā ar kādu krustnesi un sevi cerējis parādīt dēlam, kā vajag cīnīties un kā pieveikt, cerējis vismaz šo vienu noguldīt, tā piacinot bruņinieku skaitu.

Neizdevās un neizdevās.

Vai roka par vāju vai par lēnu, vai acij nav vairs senējā nekļūdība?. . .Gunvaldis elpoja smagi, sajuta nodevīgo aizkusumu, ar katra jauna pavasara atnākšanu aizvien jūtamāku aizkusumu, gurumu. Un nupat šis sirugājiens, tikai un vienīgi kājām pa dziļo šķīdoni iets, it īpaši lika manīt savus gadus. Atvelkot elpu, Gunvaldis vēroja savējo ciņu pret nīstajiem, un viņā savirma niknums gan pret ienaidnieka nepadevību, gan pret savu nespēju pieveikt šo vienu dzelzinieku.

«Tā pārlieku ilgi nedrīkstam mūdžoties,» viņš sprieda sevi, «ik pa brīdim kāds mūsējais saļimst, sniegs kļūst aizvien sarkanāks no mūsu asinīm, aizvien vairāk un vairāk gūst smagus savainojumus, un dažu labu mūsu dziedniece Mētrlte ar visu gribējumu un prašanu neizdziedinās, mūžs aizies kropļos. . . Jā, uzvarēt jau uzvarēsim, bet līdzi nāks aplam grūta bēda. . . Mājās, vīrus nesagaidījušas, raudās sievas, bāreņi slaucīs acis. . .»

Viņa skatiens ieurbās augsti virs galvām paceltajā Ordeņa karogā. . . Kamēr tas plīvo, tikmēr asinis līs un līs… Ap karogu turējās varenākie vai."tāji, viņu vidū ari pats mestrs. Nupat Gunvaldis bija skaidri sadzirdējis

šo pagodinājumu, viņu sedza vismirdzinošākās bruņas, viņa pavēles pārējie centās izpildīt. . .

«Mestrs un karognesis jānogāž vispirms. Vienalga, par kādu cenu. Bez karoga un mestra pārējie pajuks,» Gunvaldis izlēma. «Tas jādara bez kavēšanās, lai mazāk kritušo mums un mazāk savainoto. Tas jādara man!»

—   Dzinti! Nāri!—viņš pievērsās abiem saviem tuvākajiem, kuri allaž turējās līdzās, laikam taču sargādami patēvu un tēvu, Nāris — arī mācīdamies no tēva.— Sada- būjiet smagākas milnas sev un vienu vissmagāko man! Ar zobeniem vien, rau, cik gausi sokas. Mēs parādīsim, kā darīt.

Kad prasītais bija sadabūts, viņi visi trīs pietuvojās klātāk, un vairs tikai pārdesmit soļi viņus šķīra no mestra un karoga. Paaicinājis aiz sevis vēl no savas karadraudzes labākos, viņš norīkoja:

—   Dzintis, Nāris un es — mēs metīsimies pret karogu. Jūs uzmaniet mūsu sānus un aizmuguri. Mēs neapstāsimies, pirms karogs nebūs samīts, karognesis un mestrs — nogalināti! Neapstāsimies!

Dzintis gan gribēja iebilst. «Tēv!» viņš gribēja sacīt. «Tu labāk skaties un izrīko, tu esi viedākais starp mums, bet ne vairs veiklākais un stiprākais. Pietaupi sevi!»

Taču neiedrošinājās to skaļi pasacīt. Aizvainot. Tas nudien būtu aizvainojums Gunvaldim, kas nekad nav atradies citur kā vien pašos priekšējos. Dzintis vienīgi izlēma iespējami vērīgāk uzmanīt un vairīt slepus dūrienu pret Gunvaldi. Savukārt Gunvaldis, paskatījies savā dēlā, arī gribēja kaut ko sacīt, bet nepasacīja. «Vai pirmā tikšanās ar dzelziniekiem viņam lai būtu pēdējā?» tēvs domāja. «Nē! Es viņu pasargāšu! Viņam jāpaliek aiz manis!»

Ar kreisās rokas elkonī uzmauktu vairogu, ar tās pašas rokas plaukstu pieturot zobenu, kuru vajadzēs tvert, kad labā roka atbrīvosies no milnas, šīs zarainās egles bozes, kam paresninājumā ieliets svins, viņu augumi saspringa pēdējam ieskrējienam, asam, rāvīgam un galvenais — trāpīgam milnas izmetienam, jo, tikai atsitoties pret dzelzī ieslēpto galvu, varēja cerēt bruņinieku apdulstam un nogāžamies. 1

—   Nāri! Tu met pirmajam krustnesim,— tēvs pavēlēja,— un paraujies sāņus. Mēs ar Dzinti pāri tavam nogāztajam lēksim pret mestru un karognesi. Dzinti! Tu met karognesim! Es ņemu mestru!

Kaujas pēdējais uzdevums arī bija sadalīts: lai viens otru netraucētu, lai katrs zinātu savu darāmo.

Tēvs vēlreiz paskatījās dēlā. Puisis atsmaidīja. Virs augšlūpas sakustējās dīgstošas bārdas pūciņas. «Nudien drosminieks,» Gunvaldis jutās apmierināts. «Tāds pats kā Dzintis. . .»

Un nez kāpēc viņam šajā mirklī pavīdēja atmiņā sensenās vilku medības, kad viņi ar Dzinti pieveica veselu baru izsalkušo plēsoņu un jaunulis toreiz parādīja bezbailību un stingrību, kāda piederas katram īstam vīram.

—   Varam?— viņš pavaicāja, atskatoties uz pārējiem.

Visi piekrītoši pamāja.

—   Ē-ē-ē-ūūū!— Gunvaldis izgrūda uzmudinošo kaujas saucienu, ko uztvēra tuvākie un kas aizvēlās aizvien tālāk, un kopā ar saucienu pats rāvās uz priekšu.

Tēvam garām aizlēca dēls, Nārim pirmajam jāpagūst izmest milna, viņam jānotriec krustnesis, kas sedza mestru un karogu, jāpaver maza spraudziņa tēvam un Dzintim. Ieskrējies un atvēzējies Nāris izkliedz brīdinājumu tērvet- niekam, kurš jedina dzelzaini zobenu divcīņā. Padzirdis tērvetnieks atraujas atpakaļ un pietupstas, un Nāris pāri viņam izmet milnu. . . Takšsss!. . . Nārim vajadzēja pieskriet vēl pāris soļu tuvāk; milna gan ir trāpījusi, taču kādu trīs pirkstu platumā par zemu, tā atsitas nevis pret galvu, bet vispirms pret krustneša kreiso plecu sargājošo, apaļīgi izliekto kūkumu un, zaudējusi trieciena skaudrumu, noslīd gar dzelzs pakausi. Nāris, milnu izmetot, nešaubījās pretinieku krītam un bija nolēmis gāzties tam virsū, neļaujot tā zobenam vairs cilāties. Tagad, redzot savu misējumu, viņš tāpat neaptur savu skrējienu pretī ienaidniekam, kam bija jākrīt, bet kas joprojām stāv. . . Tūliņ viņš nestāvēs, gāzīsies. . . Viņš triecas bruņiniekam virsū ar savu augumu. . . To, ko neizdarīja milna, izdarīs viņš, Nāris, ar pilnu spēku uztriekdamies, apgāzīs. . .

Krustnesis, kauju kaujās rūdīts, pēc milnas trieciena sasvārstās, tomēr nekrīt un, redzot pret sevi ieskrējienā lēcošo zemgali, pagūst izgrūst pretī sava zobena smaili un. . . tad gan kopā ar caurdurto Nāri atmuguriski krīt. . .

Gunvaldim, skrienot pāris soļu aiz dēla, notiekošais nozib gar acīm, viņš uztver nedienas mirkļus, un visa pasaule apmiglojas, aizsedzas, un viņš redz vienīgi un tikai mestru, un liesmains naids rauj preti nīstajam, pretī spožajām bruņām. . .

«Ja ar Nāri. . . ja ar Nāri. . .» skaudrā baža neaptur tēvu, tieši otrādi, iedod sparu un viņa izmestajai milnai smagumu, zem kura ikvienam jāsaļimst.

Mestrs gāžas.

Reizē ar mestru, Dzinša karavāles veikts, ļimst karognesis, un uz šķldoņa sniega nopļekšķ karogs, pārvēršoties par lupatu. . .

«Ja ar Nāri. . . ja ar Nāri. . .»

Tēvs ar domu par dēlu nepamana krustnesi, kas sedza mestru no kreisās puses un bija aizslēpies aiz resnas priedes stumbra, bet tagad izlēcis ar šķēpu triecas virsū Gunvaldim. Caururbts Gunvaldis tomēr pagūst ar abām plaukstām satvert šķēpa kātu un noraut gar zemi ari šo sev pēdējo uzbrucēju. . .

Kaujas saucieni mijas ar ieroču šķindu, ievainoto lāsti ar mirstošo vaidiem. . .

Mestra un karoga krišana bruņiniekiem uzpūš nāves salto dvašu, tie gandrīz visi reizē saplok zem zemgaļu karavīru neatvairāmā viļņa. . .

Trīsdesmit trīs Livonijas ordeņa bruņinieki apguldināti uz mūžu. . . Livonijas un ari Prūsijas ordeņu krāšņākais zieds — pats mestrs Vilhelms no Sauerburgas, Vācu ordeņa virsmestra sūtnis Volmārs no Bernhauzenas, karognesis Bertolds no Sauerburgas, komturi, soģi, ar izcilu slavu apvītais, izdaudzinātais brālis Zīverts. . .

Sešpadsmit dzelziniekiem apmestas virves ap pleciem, vidukli, un tie klusēdami gaida turpmāko. . . Un nevienam! Nevienam no viņiem nav izdevies aizbēgt!. . . Visi! Visi līdz pēdējam palikuši šeit!. . .

Zemgaļi. . . Bagātīgs guvums, sākot ar zirgiem un ieročiem un beidzot ar gaļas un miltu maisiem, iesala mucām, gaida aizvedumu mājup — uz Rakti, Sidrabeni, Dobi, Spārneni. . .

Zemgaļu priekam vajadzētu kūsāt kā vasaras saulgriežu dienas miestiņam. . . Taču vīru sejās viežams tikai drūmums un naids. . .

Klajumiņā pretī trīsdesmit trijiem krustnešiem nogul- dlti veļos aizgājušo zemgaļu augumi. . . Tiem sava rinda. . . Pagara. . . Un divi nolikti priekšā pārējiem: Gunvaldis un viņa vecākais dēls Nāris. . . Diena iesilusi isti vasarīga, pavasaris atskrējis straujš un mīlīgs, solot audzelīgu vasaru, taču Dzintim salst, viņš stāv starp abām guļošo rindām, un drebuļi rausta ceļus un roku locītavas, viņa mēle šķiet sapampusi, un viņš nespēj pasacīt pat dažus vārdus. Viņš stāv kā sasaistīts, un viņa augums trīc. Aiz žēluma. Aiz naida. Aiz tāda naida. . . Kā turpmāk elpot ar tādu naidu sirdī?.. . Kā iet dores dēt, art, sēt, pļaut?. . . Kā audzināt savus dēlus?. . . Ja naids aizmiglojis visu ap tevi, bet tevi pašu lauž pušu. . .

Pienāk viens pie viņa, pienāk otrs, pienāk trešais. . . Pasaka kādu vārdu. . . Aiziet. . .

Vajadzētu posties ceļam, aiziet, kā viņi parasti aizgājuši — ar guvumu un uzvaru, bet. . . Vai iespējams tā aiziet no vietas, kur savu šīszemes gaitu beidzis Gunvaldis? Kā doties mājup, ja kakls aizžņaugts kā ar virvi, un kā, aizgājušam mājās, paskatīties Britai acīs! Kā skatīties daudzo sērdienīšu sejiņās? Kā dzirdēt brālīšu un māsiņu taujāšanu par savu vecāko brāli, kam pirmā kauja kļuva arī par pēdējo!. . .

Dzintis nespēja tā aiziet, bet viņš nezināja arī, ko darīt, lai spētu aiziet. . . Beidzot tomēr sakustējās, paspēra dažus soļus uz gūstekņu bariņu, un pirmā doma bija — tos visus nogalināt. No šejienes lai neviens neaiziet! Bet tad apstājās. . . Jo iešāvās otra doma:

«No kā Brita dzīvos?. . . Vecākajam Madrim paliks četrpadsmitā gadskārta, bet Dēklītei vēl nav gadiņa. . . No kā viņi paēdis?. . . No kā apģērbsies?. . . Tūliņ līgt kalpos kādam Sidrabenes labietim?»

Sī doma Dzintim lika apstāties. Jo par sagūstītajiem bruņiniekiem varēs pieprasīt prāvu izpirkumu, krietnu kaudzi sudraba, kas tik lieti tagad noderētu Britas saimei. . . Jau tā ar aiziešanu no Tērvetes paputināti, vismaz sudrabs palīdzētu vieglākai dienai. . . Un Gunvaldis un arī Nāris to godam nopelnījuši. Viņi ietriecās pie mestra, pie karoga. . . «Nē, nogalināt vien visus, to, tēv, tu manā vietā nedarītu,» Dzintis domās sarunājās ar veļos aizgājušo. «Tu allaž mācēji rīkoties apsvērīgi, lai gan pats ne vienmēr tā rīkojies. Ari šoreiz varēji sevi un Nāri pietaupīt, lai gan. . . Nedusmo!. . . Zinu jau, zinu, tu nespēj turēt zobenu makstī, kad tam jādara darāmais, tu nespēj sargāties aiz citu mugurām. . .»

Taču aiziet tāpat, nekā nedarījušam — arī to Dzintis nevarēja. Viņš pamāja Gunvalža karadraudzes vīriem, kas sadrūmuši tepat stāvēja, tikpat pilni niknuma un sāpju, tikpat neizlēmīgi, ko tagad darīt. Paskatījies visu sejās, Dzintis pavaicāja:

—   Vai tā aiziesim?

Vīri neatbildēja.

—   Neatriebuši. . .Kas tad nākamreiz atriebs mūs? Kā velīšiem mīlīgi velties, ja aiz naida kājiņas ķersies?

—   Ziedu vajadzētu nest, — sacīja viens no karadraudzes.

—   Un īsti prāvu,— papildināja otrs.

—   Jā, to vajadzētu gan,— atbalstīja citi.

—   Pateicībā par uzvaru. . . — Dzintis pārņēma nupat izsacītos ierosinājumus un turpināja:

—   Tomēr arī neatriebuši nedrīkstam aiziet. Par Gun- valdi. . . Par viņa dēlu. . . Lai Nāra nogalinātājs turpina šīszemes gaitu un Nārim diez cik ilgi jāgaida nākamā tikšanās? Lai varētu norēķināties!

—   Nē!—apkārtējie piekrita.— Nāra nodūrēja augumam jāpaliek tepat. Lai Nārim būtu veļos ko pieveikt.

—  Tad labi! No milnas viņam bija jāmirst, un — no tās viņš arī mirs!— Dzintis paziņoja.

—   Piekrītam! Pareizi! —atskanēja apstiprinoši saucieni.

—   Par Gunvaldi mūsu sāpes jāpaņem tam, kura šķēps izbeidza Gunvalža elpu!

—   Piekrītam!

—   Zinu,— turpināja Dzintis,— Gunvaldis droši vien sacīs — zemgaļi tā nekad nav darījuši, šāda rīcība mums sveša un nepieņemama. . . Jā, taisnība viņam! Bet vai mēs vairs varam tikai ar taisnību vien savu dzīvi izvadīt? Šoreiz Gunvaldim jāsaprot mūsu sāpes. Tēv! Tā ir mūsu atriebība par tevi! Mūsu vaidu tiesības!

Bruņinieku, kas bija nodūris Nāri, viņi uzsēja kailu uz zirga muguras virs biezās krustnešu zirgseģenes, kas iztur pat šķēpa dūrienu, un smiedamies un irgodamies meta piesietajam ar vismazākajām milnām, vieglākajām. Nudien kļuva jautrak! Itin kā sirds atvieglotos. Pakš!. . . Pakš!. . . Pakš!. . . Pa vienu roku, pa otru, pa sāniem, pa kāju, pa dibenu, pa muguru nosvilināja vīli. . . Vēl un vēl!. . . Jau maķenīt trāpīja pa pakausi. . . pa kaklu. . . galvai arī. . . Vēl un vēlreiz. . .

Un trīsdesmit ceturto varēja noguldīt rindas galā.

Nocirtuši vairākus pusauga ošus, Gunvalža kara- draudzes draugi pagatavoja režģi, uz kura uzsēja bruņinieku, kurš ar savu šķēpu nogalinājis Gunvaldi. Uzkūruši pamatīgu ugunskuru, viņi režģi ar piesieto uzlika virs tā. . .

—   Lai tiek šim viņu pašu sludinātā elle jau tepat uz mūsu zemītes,— vēl iesaucās kāds no karadraudzes. — Mums gan nav verdoša piķa katla, toties uguntiņa tikpat kveldlga! Ar tādu apcepinātu mūsu Gunvaldis viegli tiks galā!. . .

Lai pavēstītu, kas turpmāk sagaidīs dažu labu bruņās ieslēpušos uzmākteni, Dzintis vēlēja vienu no dzīvajiem krustnešiem maķenīt iekaustīt un apdurstīt, uzsēdināt zirgā un. . .

—   Lai lēkšo prom pie savējiem!. . . Pavēsta notikušo. . .

Tagad zemgaļu pulks cēlās atceļam.

XVI

Stalli izslējies, tikpat kā neieskatīdamies uz galda priekšā noliktajā palielajā, pelēcīgajā papīra lapā, seju allaž vien uz augšu pavēršot un aizmiedzot plakstus, te reizēm labo roku, te kreiso paceļot uz augšu, DItlebs no TIzenhauzenas lasīja, pareizāk, no galvas cēla priekšā klausītājiem savu kārtējo vakardienas veikumu. . .

Ordeņbrāļi uzmanīgi klausījās. . .

Dziesminieka balss kāpa aizvien augstāk un augstāk, un šobrīd balsi ietrīsējās īpaša pacilātība un skaļums atbilstoši tam, ko skandēja mute:

Dītlebs no Tīzenhauzenas apklusa un nolaida abas paceltās rokas par zīmi, ka tās bijušas beigas, un tūliņ telpā uzvilnīja paskaļa, piekrītoša murdoņa — ordeņbrā- ļiem bija paticis, pat loti paticis dzirdētais. Nudien brālim Ditlebam nāk ārā tas, ko viņi visi ļoti labi zina, vienīgi neprot pasacīt. Turpretī viņam tas skan plūstoši, lūk, kauču pats nobeigums:

«Par slavu tam šis rindas skan.»

Mestrs Kuno no Hercogenšteinas pamāja kādam ar roku, tūliņ atvērās durvis un iesteidzās apkalpotājs ar lielu, lielu pušķi trejkrāsu samtainām atraitnītēm un, zemu noliecies un paklanījies, pasniedza ziedus dziesminiekam.

Klātesošie uzgavilēja.

Brīnišķīgi!. . . Brīnišķīgi!. . .

Pats dziesminieks dziļā aizkustinājumā smaidīja, jo nupat notikušais vispār bija brīnums, divkāršs brīnums: tūliņ pēc rudens sekoja pavasaris, jau decembrī kokiem sāka raisīties pumpuri, un atraitnītes ziedi tādējādi bija vienlaicīgi gan šejienes pļavu negaidītais sazaļojums, gan mestra atzinības pierādījums. Jāsaka gan — aizejošā mestra. Blakus viņam sēdēja jau nākamais — Bolto no Hohenbahas.

Taču pat gauži neparastā ziema, par kuru jāteic, ka ziemas vispār nav, ir tikai mazs notikums visā tajā, ko viņš, Dītlebs, pieredzējis, dzirdējis un piedzīvojis pats! Pat ar nesalīdzināmi mazāku dieva piešķirtu spēju šeit jāpārvēršas par dzejnieku, jo Ordeņa, tā mestru un zobenbrāļu veikums pats prasās pēc cildinājuma, liek iemūžināt notikušo un notiekošo nākamajām audzēm. Ar neparastu, pat nepiedzīvotu aizrautību viņš ķērās pie rakstīšanas, iesākot savu varoņhroniku ar rindām:

Dievs ar sava vārda spēku radījis šo pasaulsēku. . .

Jā, ar šim rindām viņš uzsāka diža laikmeta dzejisko dokumentējumu šķistās jaunavas Marijas zemē, cēlas varonības poēmu par Vācu, Livonijas un Prūsijas ordeņiem.

Dziesminieka pirmie dzīves un darba gadi šaipusē aizritēja diezgan nomācoši — viņu sākumā diez kā necienīja. Prūsijas ordeņa mestrs, vēlākais Livonijas ordeņa mestrs un visbeidzot Vācu ordeņa virsmestrs Konrāds no Feihtvangenas iecēla viņu kā lasīt un rakstīt pratēju par savu heroldu, un tam augu dienu vajadzēja lasīt priekšā atsūtītos rīkojumus un vēstules un savukārt sacerēt nosūtīšanai atkal citiem. Jālīkst bija pie galda no tumsas līdz tumsai, turklāt brāļiem bruņiniekiem patika Dītlebu pazobot, jo tie — tas nav nekāds noslēpums — prasmi lasīt un rakstīt uzskatīja vai par negodu, piemērotu tikai mūkiem, kuri bēg no zobena kā izbiedēti seski. Ilgi Dītlebs slēpa ari aicinājumu sacerēt kaut ko pašam vijīgos vārdos ar atskaņām, un vienīgi toreiz, kad padzirdēja Svētkalna komtura ierosinājumu un mestra Vilhelma no Sauerburgas atbalstu, sūtot tālienē meklēt kādu sacerētāju, Dītlebs nolēma savu nenoslāpējamo tieksmi dzejot likt lietā. Kamēr viņš tā gatavojās, zemgaļi nodūra Vilhelmu, un tā Dītlebs beidzot atklāja jaunieceltajam mestram Kuno no Hercogenšteinas savu nodomu ķerties pie spalvas, lai cildās rindās apslavinātu Ordeņu, mestru un brāļu veikumu šajās zemēs.

Kuno no Hercogenšteinas bija gudrs, ar izmanīgu prātu. Viņš tūliņ nesacīja heroldam ne jā, ne nē, bet pec dažām dienām, paaicinājis Dītlebu pie sevis, ievaicājās:

— Labi, brāl Dītleb! Es atbalstīšu tavu jauko nodomu. Tikai. . . Mēs savu drosmi un prasmi pierādām ar zobenu.

Vai tu esi ar mieru pierādīt savu prasmi atrast vārdus, kas būtu mūsu varoņdarbu cienīgi? Baidos, tu noplicināsi dižo Istenibu ar pelēcīgu skribelējumu! Tikai neapvainojies, ja runāju atklāti, taču Ordeņa slava man augstāka par visu.

—   Godājamo mestr!— bija atbildējis Dītlebs, mazliet tā kā aizvainots, un tāpēc nekautrējās turpināt.— Savu prasmi, ko man šūpuli ielicis dievs, es ilgi esmu centīgi slīpējis kā dārgakmeni, paraugam ņēmis visdižākos, labākos no labākajiem un vispirms — Valteru no Fogelvei- des !'

Un savu zināšanu un prasmes pierādījumam Dītlebs bija jūsmīgi noskaitījis šī dzejnieka vijīgā mīlas dzejoļa pirmo pantu — kādas jaunavas atzīšanos par pirmo tikšanos ar savu mīļoto:

— Zem liepas kādas krūmiņos

mums guļasvieta tiek,

un — lai jums rādās — noplūktos

Mestrs bija cieši, pat aizdomīgi ieskatījies Dītleba acīs, laikam gribēja kaut ko nopietni iebilst — droši vien par saturu, jo ne jau mīlestība un sievietes šeit jācildina, bet gan — Livonija! Dzejniekam jākalpo tikai un vienīgi. . .

Nosaucis vēl dažus, Dītlebs bija pārliecināts, ka mestrs būs ticis pāri savām šaubām par herolda spējām sacerēt ne vien mestra vēstules, bet arī. . . Nekā! Kuno no Hercogenšteinas vēlreiz bija atgriezies pie aizsāktā un sacījis:

—  Brāli Dītleb! Man uzticēts gādāt ne vien par Livonijas ordeņa šodienas slavas darbiem, bet arī sargāt bijušo slavu un jo vairāk — nākamībai atstājamo. Tāpēc atļauj— kā jau pirmīt sacīju — mēs savu drosmi un prasmi pierādīsim ar zobenu, bet tev tas jādara ar vārdu! Esi ar mieru?

—   Kauču tūliņ!

—  Jo labāk, ja tu neapvainojies un atļauj pārbaudīt sevi ar vārdu, kā mēs to darām ar ieroci.

—   Es gaidu!

—  Klausies! Es tūliņ cirtīšu pirmo rindu, bet tu cērt otro. Tikai iegaumē— viens mirklis, kad zobens aizkavējas, nes jau nāvi. Vai ar vārdu būtu savādāk?

—  Ar vārdu var nogalināt vairāk nekā ar zobenu. Vārds ir pavēlētājs, zobens — tikai izpildītājs,— Dītlebs drosmi atbildēja, lai gan viņam nudien kļuva šķebeni ap dūšu: apskaitīsies mestrs un ņems vēl un nodurs par šādu tukšīgu lielību.

Paklusējis un ļāvis sagatavoties, Kuno lēni un vai bardzīgi noskaitīja:

—   Tēvs kāpj pa trepēm. . .

Dītlebs pēc maza mirkta , kuru viņš uzkrītoši izmantoja elpas ievilkšanai, turpināja:

—. . . dēls iet uz šnepēm!

Dzejnieks divkaujā bija spīdoši uzvarējis!

Jā, gudrs un viltīgs bija Kuno, viņš savlaikus bija pameklējis vārdu, kam cits visu dienu un varbūt pat visu mūžu neatrastu atskaņu, un nudien, ja Dītlebs nebūtu jau no jaunības un diendienā izkopis savu izteikšanos, lai vārdi birtu viegli kā zirņi no caura maisa, tad. . . varbūt pat no herolda pienākumiem padzītu un būtu ar zobenu vien kā visiem jādarbojas, bet tas DItlebam ne sevišķi patika.

Tā Dītlebs sāka rakstīt.

Katru otro dienu uzrakstīto nolasīja brāļiem priekšā.

Un, jo vairāk Dītlebs lasīja no savas atskaņās iekaltās varoņdarbu hronikas, jo atsaucīgāki brāļi kļuva, vairs viņu neizzoboja. Bet varoņdziesmai tas tikai aizsākums, viņš šodien nolasīja līdz trīs tūkstoši četri simti divdesmit astotajai rindai, bet viņam iecerēts. . . Iecerēts pastāstīt visu, visu, kauču rindu skaits iesniegtos desmitos tūkstošu; brāļu bruņinieku dzīve un veikums pilnam pelnījuši viscēlākos vārdus. Lūk, tā paša mestra Vilhelma no Sauerburgas nāve! Un vēl — kā šie pagāni zemgaļi vienu bruņinieku noģērbuši kailu, uzsējuši uz zirga un nomētājuši ar nūjām, bet otru sadedzinājuši dzīvu uz lēnas uguns!. . . Ak, kad Dītlebs nokļūs līdz šim notikumam! Mati klausītājiem sliesies uz galvas stāvus! Viņš, kam toreiz palaimējās palikt Rīgā, izprašņājis sīki jo sīki no aplenkuma izbēgušo — kā viņš pēc paglābīgās atgriešanās Rīgā lepojās — brāli bruņinieku, vienīgo aculiecinieku, kam sadedzinātais bija ne tikai ordeņbrālis, bet miesīgais vecākais brālis. Stāstot drebēja naidā Godfrīds no Jokumas, tiklīdz pieminēja šo kauju. Atriebdamies tagad šis bruņinieks jo slaveni izsirojies pa visu Zemgali krustām un šķērsām, gan piedalījies Dobelenes nodedzināšanā, gan pie Raktes un Sidrabenes pilīm satvarstljis sievas un bērnus, kamēr paši zemgaļu viri, apvienojušies atkal ar žemaišiem, tolaik apsiroja Ordeņa zemes Vidze- friē, tāpēc pa Zemgali varēja jo netraucēti izdarīties un sariebt pagāniem.

Vakar viņi ar Godfrldu bija nokāpuši lejā līdz pils bedrei apskatīt — kā Godfrīds zobojās — svēto dumiķi, kuru tas sagūstīja Kokneses pilī, atveda šurp un pašrocīgi grūšus iegrūda dziļajā tumsā.

—   Lai svētulim nebūtu garlaicīgi, katru dienu sametām draugos žurkas,— irgodamies stāstīja Godfrīds.— Taču, tici vai ne, žurkas aizbēg no svētuļa! Visas! Met, cik gribi! Man tagad tāds nodoms — uzlikt bedrei stingru koka vāku, lai šīs nevar aizbēgt. Redzēsim, kas būs kārāks uz ēšanu — žurkas vai mūsu svētulis. Pirmo reizi redzu tādu ietiepšu!

To visu Godfrīds runāja pie bedres malas, tad, licis pasniegt lāpu, uzlaida gaismu bedrei: tajā pussakņupis, ar plecu piebalstījies sienai nīka vecs vīrs un, gaismas apžilbināts, tagad blisināja plakstus.

—   Dziesminieki—Godfrīds piebakstīja ar elkoni Dītle- bam.— Ko tu pie šitentā godājamā sprāgoņa vari nodziedāt?

—  «Nu gribam mēs to līķi rakt!. . .»'—Dītlebs nodziedāja arī dziesmu, ko viņš jaunībā bija Vircburgā iemācījies.

—   Hei!—Gotfrīds uzsauca lejā ieslodzītajam.

Ieslodzītais joprojām neatsaucās.

—   Labi! Pret mēmumu palīdz sen pārbaudīts līdzeklis! Sāksim!—bruņinieks kaut kā bargi un izlēmīgi paziņoja.— Tad kā, godājamais, kuru aci tu pirmo atdod dievam?

Klusums.

—   Es tev vaicāju, ar kuru aci sāksim? Ar labo vai kreiso? Mūsu godājamie mestri — aizejošais Kuno no Hercogenšteinas un atnākušais — Bolto no Hohenbahas ļauj tev brīvi izvēlēties.

No pēdējiem deviņiem Livonijas'mestriem pagāni sešus nogalinājuši, arī Vilhelmu no Sauerburgas, kad toreizējā kaujā nogalināts tika viss šejienes bruņniecības zieds. Kad Kuno, pret savu gribu iecelts par Livonijas ordeņa mestru, savācis no tāltālēm, pat no Flandrijas, bruņiniekus, izveidoja gluži no jauna karaspēku, jo līdzšinējais tika iznīcināts — pa visu Livoniju dzīvos paglābušies bija tikai četri brāļi —, kad mestrs pieprasīja Rīgas virsbīskapam Johanam no Fehtas visu Kursu un Zemgali uzskatīt par Ordeņa īpašumu, tad virsbīskaps, mēģinādams ķildas saasināšanos novērst ar aicinājumu uz «miera skūpstu», neatlaidīgi ķepurojās pretī, vilcinājās, pat tuvējo Doles salu, kuru 1259. gadā virsbīskaps Alberts no Zauerbēras bija nopircis no Rīgas rātes, Johans no Fehtas pērn pasteidzās pārdot Rīgas domkapitulam un mestra priekšā tēlot nevainīgu un nevarīgu — es jau neko, es jau tikai visu labu, es jau tikai par mieru. . .

Dītlebs bija klāt, kad Kuno, kļuvis aiz dusmām sarkans, uzkliedza virsbīskapam:

— Tu, svētuli, paklausies! Kamēr tu te Rīgā ēd un pesteļojies, seši mani priekšgājēji nodurti, un tikai velns zina, vai viņi atrodas paradīzē vai ellē. Kurš no jums, svētuļiem, nodurts? Alberts no Zauerbēras aiz vecuma nobeidzās kā simtgadīga žurka. Johans no Lunes arī mira apčubināts slimības gultā. Droši vien gavēņa laikā pārri- jās žāvētu šķiņķi. Un tu? Tu arī ceri nomirt siltās cisās? Un par to lai jums pieder viss, bet mums par mūsu asinīm — tas, ko jums labpatiks atmest?! Nē!

Johans no Fehtas pēc šī uzbrēciena un skaidrojuma bija naski pasteidzies atvadīties, aizbildinoties ar kanonisko lūgšanu. Drošs paliek drošs. Tūliņ aizbēguļoja un paslēpās Kokneses pilī, dodot rīkojumu steidzīgi celt Alūksnē varenu mūra pili tālāk no Rīgas, lai tajā varētu netraucēti ieslēpties.

Bet, kā brāļi zobojās, virsbīskaps — gudrs, mestrs — vēl gudrāks.

Aizsūtīja vēsti, ka Kuno, dieva gudrības apskaidrots, vēlas ar virsbīskapu tikties «miera skūpstā» un. . .

Johanu no Fehtas bruņinieks Godfrīds no Jokumas pats ar savu roku iegrūda Ordeņa pils melnajā bedrē, un kritienā Johanam ielūza kājas liela kauls, var sataustīt izspiedumu, sāpes tik neciešamas, ka nedrīkst pat pakustēties.

Nu viens no galvenajiem viņa mocītājiem draud izdurt acis. Draud? Nē, izdurs! Johans no Fehtas to labi zina, pirmo reizi tas izdarīts jau labi sen, kad naids vēl nebija tik negants, turklāt acis izdurtas paša pāvesta vasalim Leideram. Sie tēvaiņi nekautrējās pat savu mestru Folk- vinu, kas godam valdīja piecpadsmit gadus, ieslodzīt trīs mēnešus torņa bedrē, un to atļāvās izdarīt vienkāršs zobenbrālis Johans no Zēlihas. Tad kādu žēlastību tagad gaidīt? Jo naids starp virsbīskapiem un mestriem allaž vien uzliesmojis un ne tikai Livonijā. Tas pats Vācu ordeņa mestrs Konrāds no Tīrbergas, vecākais, Erfurtes baznīcā vispirms smagi piekāva un pēc tam pie altāra būtu nodūris Maincas virsbīskapu tikai par to vien, ka tas otrajā dienā vēl lika sist baznīcā sava Reinhardsbronas abata asiņaino muguru, jo pēdējais spītīgi liedzās un liedzās maksāt dažas nodevas. Un ko viņam un Albertam no Zauerbēras bija jāpiedzīvo Siguldas pils torņa bedrē?! Šaušalas!

—   Pēdējo reizi tev prasu — ar kuru aci sākt?— God- frīda bardzība nelika vairs šaubīties.— Jeb varbūt pār tevi tomēr nolaidusies dieva apgaismība un tu izpildīsi, kas ierakstīts šeit izdoto likumu otrā kapitulā? Ko? Varbūt esi aizmirsis? Brāli Dītleb! Atgādini!

Aicinātais prasīto zināja no galvas un sacīja:

—   In nomini Domini. Amen. Wenn se denn komen to dem bischope, erem heren, es gut to entvangen, so is en de bischop plichtich, es gut to lenende mit hande unde mit munde.'

Protams, Johans no Fehtas labi zināja nupat dzirdēto likumu, bet aiz šī likuma zināja arī nākamo par lēņu vīra uzticību izlēņotājam, bet — vai šie varmākas to nezina? Zina, tikai negrib ievērot. Un neievēro.

—   Pēdējo reizi prasu — runāsi vai ne? Atvērsi muti vai ne? Novgorodas veče savu svētuli esot jau padzinuši[20], mēs arī tevi padzīsim, tikai. . . bez acīm!

Zaudēt acu gaismu, kauču vecumā, Johanam no Fehtas tomēr negribējās, un viņš beidzot atčērkstēja no lejas, ka padodas dieva gribai — atdos Kursu un Zemgali Ordeņa īpašumā.

—   Ora et labora!3 — Dītlebs priecīgi iesaucās.

—   Nu tu pats savām ausīm dzirdēji,— Godfrīds priecīgi uzsita dziesminiekam uz pleca,— kā svēto dumiķi var pagudrināt. Ejam augšā! Raksti vienošanos — es, tāds un tāds, no laba prāta. . . Un pin savos pantos iekšā!

Dītlebs no Tīzenhauzenas, jūsmodams par brāļu drosmi un varonību, pieprata tomēr savu jūsmu ievadīt vēlamā gultnē. Varmācība pret dieva kalpu nebija īsti piemērota apcildināšanai, un sen viņš izlēmis pret šiem ikdienas pelēkajiem sīkumiem aizvērt acis un ausis, redzēt un dzirdēt tikai vajadzīgo, aprakstīšanai piemēroto. Neraksta taču viņš vienīgi šodienas klausītāju ausīm, bet jo vairāk nākamībai, lai paaudžu paaudzes zinātu un, galvenais, jūsmotu, kādi izcili vīri atdevuši savu gudrību, spēku, māku un pat dzīvību, lai šīs pagānu zemes ieliktu šķīstās jaunavas Marijas klēpī. . .

Kāpjot augšup, brālis Godfrīds atkal piebikstīja ar elkoni Dītlebam.

—   Paklausies! Rītā mazs pulciņš jāsim uz Koknesi.

—   Ko tur?

—   Varbūt esi aizmirsis, ka pretī Kokneses pilij sēļu pusē dzīvo šķīstās jaunavas Marijas Magdalēnas cister- ciešu klostera jaunavas?. . .

Šim klosterim Daugavas kreisajā krastā starp Ordeņa un virsbīskapa īpašumiem bija iemērīts vienu jūdzi garš un tikpat plats starpgabals.

—   Un kas jums tur meklējams?— Dītlebs izlikās nesaprotam.

—   Aiz šī trakotā siltuma visas pļavas būs jau puķīšu pilnas.

Nu gan Dītlebs neizprotoši paskatījās Godfrīdā.

—   Tādu gabalu jāsiet puķīšu dēļ?

—   Nē, tie dziesminieki tomēr nav pie pilna prāta. Tu gribi tikai pats vien saņemt pušķus? Kāpēc tu nevēlies noplūkt ziedus un pasniegt tos. . . Kā tu todien dziedāji: «…pazaudēta atslēdziņa, un — vairs netiek ārā daiļaviņa. . .» Koknesē es pazaudēju atslēdziņu, ha-ha-ha! Jāsim, brāli! Dzīvi vajag pazīt! Tad tu rakstīsi vēl labāk! Lai gan arī tagad tu. . .jā, to tu labi pasacīji!

—   Ko?

—   Nu, par šejieniešiem, par tām pagānietēm. . . viņu paražām. Pa, pa, kā tur bija?. . .

—   Zinu, ko tu domā!— Dītlebs atsaucās un turpināja, atkārtojot no sava sacerētā un nesen nolasītā:

— Tiem paradumi tiešām divi, jo vienkopus tie neved dzīvi, bet mežos savrup iebūvējas. Un sievas tiem ir daijas, rau, cik krāšņi tērpi gurnus skauj!. . .

Un Godfrīds apskāva ar roku Dītleba kreiso plecu un labo piespieda savam plecam, un viņu soļi skaļi un pašpārliecināti klaudzēja uz plieņakmens kāpnēm. . .

Izskaņa

Gatavojās viņš tam ilgi un pacietīgi. Laikam jau no tās dienas pirms daudzdaudzajām gadskārtām, kad no Tērvetes pilskalna izvijās piekrautu ragavu virtene un aiz katras no tām soļoja sadrūmuši vīri un raudošas sievas, un pieaugušajiem līdzi tuntuļoja pieklusuši sīkuļi, gāja pretī tumšai rītdienai un, atskatoties pār plecu, ieslēdza sirdīs pašu rokām aizdedzinātās pils uguns kārās mēles, biedīgo dūmu irdzi virs tās kā pēdējās atvadas. . . Jā, laikam kopš tās dienas Dzintis bija tam gatavojies, taču nodomātais, allaž kā bēgdams un iespītēdamies, pačibēja. . . Naidnieka zobens Dzinti nav ņēmis ne akls, ne arī karstguļa nomirdinājusi, un vienīgi gadi, gadi, gadi, vasaras un ziemas, rudeņi un pavasari gulsnī ja stīvumu kājās, slābanumu rokās, tumsumu acīs, aizelsi krūtīs. Nupat tas viss tik cieši iekrampējies Dzinša augumā, ka ildzināties vairs nedrīkstēja, gluži vai kauns būs paskatīties Gunvalža un citu mīļu īstenieku acīs, kuri nudien jau būs vai pārgaidījušies Dzinša nākumu veļu pagarē. Vienīgais attaisnojums — aizvien Dzintis neiespēja izdarīt to, ko dažam labam un visvairāk sev solījis izdarīt. Diemžēl viens pats viņš nodomāto nevarēja veikt, bet palīgi un piemērots brīdis nepatrāpījās un nepatrāpījās. Citādi viņš jau sen būtu kādu bargsala nakti aizčāpojis līdz egļu vērim, apsēdies un iemidzis, sensen bija laiks šim gājumam, ja vien prātu netirdītu un nemierotu Tērvete. . .

Tērvete un Tērvete. . .

Kad reižu reizumis viņš ierunājās ar vienu vai otru, vai trešu dēlu, ar mazdēliem vai mazmazdēliem, sak, vai patiesi ļausim tiem krusta mūdžiem vēl ilgi mūsu pilskalnu nicināt, uzrunātie atmeta ar roku, sacīdami:

—   Tavu nemierīgu aplamnieku! Esam gājuši turp un iesim vēl, bet vienīgi bez tevis, vecotēv! Mums taču jānes vairogs un zobens, nevis ar tevi, vecaini, jānoņemas.

—   Nesēji atradušies!— Dzintis klusībā tad nopuko- jās.— Kam tad vēl neesat to viņu pili aiznesuši?

Kad bija dzīvs vēl visvecākais dēls, Akutes pirmdzimtais Tērvetē, ari tas drūmi parūca bārdā:

—   Kam tu, tēv, vairs raujies? Pat es noliku zobenu guļus. Virvlti papīt varu, skaleni uztaisīt. . .

Ak tu nešķistais vecums! Dzintis tad sirdījās uz sevi un citiem. Būtu jaunāks, tik tiešām lēktu kumeļā un pats aizdrasētu līdz Traķiem, līdz Viļņai, pietiktu sarunai ar leišu dižkunigaiti, jo viņam, Dzintim, ir taču ko pavēstīt: par Nameja un Treideņa sadraudzību, par tālajiem kopsi- rojumiem. . . Un tad Dzintis rosinātu, teikdams:

—   Ko ildzinies? Ko gaidi? Mēs gājām kopā ar jums, vai nav beidzumis laiks jums nākt kopā ar mums un palīdzēt mums atgriezties Tērvetē?!

Dēli neklausījās. Tie atrunājās un mierināja, sak, pacieties, vecotēv, pacieties, gan mēs paši tiksim galā, kad pienāks tā reize.

Un Dzintis pacietās. Gaidīja un gaidīja.

No dēliem dzīvajos vairs tikai viens. Šķita, labākais nokavēts un neko vairs neiespēt. . . Jāaiziet veļos, ta ari solīto neizdarot. Bet. . .

Bija atjājis no Tērvetes puses labietis Pāle, vecā Pāles dēls. Pirms daudzdaudzajiem gadiem, kad Dzintis vēl bija spēka pilns un kādas divdesmit gadskārtas jaunākais vecais Pāle arīdzan, viņi abi bija vai akli sastrīdējušies, jo strīds bija neizstrldams. Kāpēc? Tāpēc ka tikpat kā visi zemgaļi bija aizgājuši no savpuses, no Tērvetes, Dobes, Raktes un citiem novadiem, aizgājuši dzīvot Zemaitijā, lai tikai paliktu brīvi, bet Pāles. . .

Zemgaļu lielā sašķelšanās notika Sidrabenē, pēdējā pilī, kur viņi vēl turējās pretī Ordeņa postoņām. Lūk, un tur novada labieši, vispirms Sviraiši, arī Pāles un vēl citi, ieslēpās pilī un paziņoja, ka paliek šeit dzīvot un prom neies, bet sūtīs uz Jelgavu sūtņus līgt mieru. Dzintis bija aiz niknuma vai valodu zaudējis.

—   Nodevēji! Kaunējušies butu Gunvalža piemiņas!— viņš kliedza pie paceļamā tilta pret savējiem, kas ieslēpušies pilī.

Savējiem? Vai tie maz vairs bija savējie? Gunvaldis ne vienreiz vien bija atkārtojis: «Mums allaž jāatrod, kā saglabāt sevi. Tā būs mūsu cīņa pret nīsto. Tu esi! Vienīgi neesi nekad kopā ar viņiem! Pat viņu vidū cienīts un slavināts — tu esi gājis bojā pats un visi tavējie.» Nē, naidnieka vidū savējie nevar būt! Tie ir zuduši.

—   Nodevēji! Nodēvēji! Nodēvēji! Gunvaldis jus zobeniem sakapātu!

No pils augšas vecais Pāle, visturīgākais no labiešiem, bija atkliedzis:

—   Gunvaldis?! Ne viņam kas bija, ne tev kas ir! Tādiem plikujiem kā jums jau viegli klīst pa balto pasaulīti!

—   Ak tad labāk kļūt nebrīvam? Kļūt par krusta kalpu?!— Dzintis sauca pretī.— Barot suni, kas tev kož?

Vecais Pāle visumā bija rāmas dabas, lēnīgs, taču toreiz strīdā tāpat iekaisa:

—   Vispirms mums jāmēģina izdzīvot. Vai ari Gunvaldis to nesacīja? Jāsaglabā sevi.

—   Vai tad mēs, aizejošie, to nedarām?

—   Nē! Tur jūs drīz vien pačibēsiet.

—   Bet jūs saglabājiet sevi, lai barotu viņus! Vai tā ir sevis saglabāšana?— Dzintim balss drebēja kā aukstumā.

—   Ar manu desmito tiesu viņi vēderus nepiepildīs. Par dažu labu manu tīrumu, lopu un bišukoku viņi pat neuzzinās.

—   Jā, jā,— Dzintis bija iesaucies.— Uz to jau viņi manīgi — godīgu vīru pataisīt par sīku blēdnieciņu. Un to tu sauksi par vīra dzīvi?

Zemgaļi sašķēlās, vairākums aizgāja dziļāk žemaišos, Sidrabenes pilī palikušie labieši aizsūtīja padevības ziņu uz Jelgavas pili, bet. . . vēsts aiznesēji tā arī vairs neatgriezās, to vietā atvēlās siroņi, pilī palikušos izdzina, Sidrabeni nodedzināja, no katras ģimenes paņēma pa dēlam ķīlniekos, kuri tik un tā pazuda, lai arī cik pazemīgi palikušie paklausīja, visus nokristīja un tad nometināja starp Tērvetes un Jelgavas pilīm, uzmanīja kā vispēdējos dreļļus un — ja mazliet kas — tūliņ sita un bendēja.

Viens no vecā Pāles dēliem saglabāja sūru rūgtumu, arī viņam vajadzēja aizdot vienu dēlu ķīlā aizvešanai uz Rīgu, un no tās dienas par puisēnu ne čiku, ne grabu. . . Papostīti un nicināti palikušie vairs nemeklēja glābiņu svešumā, bet nīkuļoja turpat. Taču rūgtums. . .

Viens no Pāles dēliem reiz tika sameklējis Dzinti, gribēja pierunāt piedalīties ceļā uz Romu, lai tur sūdzētos pašam pāvestam par Ordeņa nekrietnībām.1

' 1299. gadā pie pāvesta ierodas divi zemgaļu sūtņi.

Kam tu sūdzēsies? Tam pašam, kas viņus atsūtīja šurp? Prasīsi sunim, kāpēc suns rej?

—       Pastāstīsim, kā mūs apkauj. Kā uzliek ierobežojumu uz ierobežojuma, aizliegumu pēc aizlieguma. Sacīsim — kas tā par jūsu sludināto misiju uz brīvību, ja tā ir vismelnākā misija uz drellību!

Dzintis atsacījās. Nē, tas ceļš nav viņa ceļš.

Tagad viens no vecā Pāles dēliem, kas pats nu saucas par Pāli, izrādās, arī pacietīgi gaidijis tikai izdevību, sācis pulcināt un apspriesties un viendien, jādams garām ar savējiem, saticies arī ar šejieniešiem, bija iegriezies pie Dzinša.

—        Nu? Roku nedosi? Vēl joprojām nicini manu tēvu? Mūs visus palicējus?

—   Kas dod desmito krastam, tam es roku nedodu.

—   Ja nu drīzumis nedošu. Tad dosi roku?

—   Tad došu.

—   Kā iedosi, ja pats nebūsi klāt?

—   Kāpēc nebūšu klāt?

—   Tu vēl taisies karaceļā?!— Pāle pabrīnījās.

—       Varu jāt, varu iet savām kājām,— Dzintis bija ar tādu kā nevērību paziņojis.

Pāle bija ilgi skatījies Dzinša patumsušajās acīs, tad pieliecies ausij, atklāja noslēpumu:

—        Alģirds un Ķēstutis pulcina zem sava karoga itin visus. . . Man dota miņa, ka siruceļā viņi varētu apraudzīt arī mūsu Tērveti. . . Ķēstutim gauži tā nepatīk.

—        Ko?!— Dzintis pirmbrīd neticēja pačukstētajam. Vai tikai viņš nav pārklausījies? Pēdējā laikā viņam ausīs allaž kaut kas sīc kā muša zirnekļa tīklā.

—   Ko tu sacīji?. . . Tērveti?. . .

—   Jā, jā, beidzot kārta mūsu Tērvetei. . .

Dzintis zināja, ka pirms deviņām gadskārtām[21] Ordenis tur sāka celt cietu mūra pili, pēc trim vasarām pabeidza, un tagad uzmākteņiem tajā rasts aplam drošs patvērums, kur paglābties un žņaudzīt tuvākā un tālākā apkaimē visus, kas vairās dot desmito tiesu, un ar katru gadu vēl un vēl kaut ko pieprasa klāt. Sī mūra pils bija visīstākais akmens Dzinša sirdī, viņš nekādi nezināja, ko viņš iespetu

tai izdarīt, un tādēļ atlika un atlika savu aiziešanu veļos, nezaudēdams cerību, ka varbūt tomēr. . . varbūt. . .

No padzirdētā tobrīd ceļgalos iemetās trīce.

—   Kāda kārta?. . . Ko jūs esat nodomājuši?. . .

—   Pacieties. Drīz uzzināsi. Ne tev līdzi nākt, ne tu spēj vairs piepalīdzēt.

Pāle aizjāja.

Pasacītais palika.

Dzintis nevienam neko nevaicāja, zināja, ka ne dēls, ne mazdēli un mazmazdēli neatbildēs, slēps nevis tāpēc, lai nejauši neizpļāpātos, bet tāpēc, ka prasīsies līdzgaitā. Kā apsmieklam! Pats tik tikko kust un noturas stāvus, bet viņš taisīsies vēl zobena vīros!

Tāpēc Dzintis gatavojās slepus. Ilgi un pamatīgi apdomāja un, jo vairāk apdomāja, jo stingrāk izlēma, ka darīs tikai un vienīgi tā. Protams, viegli tas nenāksies, bet jāizdara tas ir, un viņš to izdarīs.

Tāpēc šorīt, izgājis tumsiņā pagalmā un pavērojis spilgti zvaigžņotās debesis, bet zem kājām pajutis sasaluma garozu, ko pa nakti bija uzsitis lauskiņš, vēsi valgo gaisu, Dzintis izlēma:

Laiks doties ceļā! Nu beidzot tā diena ir klāt! Tagad tikai nenoseboties! Uzspēt!

Atgriezies namā, viņš pielīkņāja pie durvjpuses nāras, uz kuras, cits pie cita sarindojušies, gulēja jaunuļi, un, pataustījis ar plaukstu viena, otra, trešā galviņu, nekļūdīgi atrada savu mazmazmazdēlu Gunvaldi, kuram tāds vārds dots par atceri Dzinša patēvam, un, pabužinājis zēņuka matu ērkuli, iečukstēja ausī:

—   Celies, dēliņ! Un Rasiņu pamodini!

Kauču apmiegojies, zēns naski pieslējās pussēdus, un Dzintis varēja būt drošs, ka sacītais tiks izdarīts. Laikam jau vēl kāds no gulētājiem būs pamodies, naktis kļuvušas garas, un miegs izgulēts, cits tikai tāpat vien vaļējām acīm pagulšņāja, rītu gaidīdams, un tāpēc Dzintis nepiegāja pie pavarda un neuzmeta pagalītes liesmiņai, lai neviens nepamanītu un neko nevaicātu un viņš varētu paņemt savu ceļakuli ar tajā savlaikus ieslēptu kukuli rudzu maizes un vārītas cūkgaļas gabalu. Tad viņš vēlreiz piegāja pie lažiņas, pa kuru klusi kā pelītes čabinājas abi pamodinātie, un vēl pačukstēja:

—   Saģērbieties tālceļam! Gaidīšu abus ārā piedurvē!

Pie zilmelnajām debesīm margoja zvaigžņu naujums.

Dzintis, pavērsis skatienu augšup, ilgi pēta,itin kā skaitītu, līdz lūpas nobubina:

—   Kura būtu manējā? Kurai nu laiks krist?

Pailgāk vērojot, tālais mirdzums, šķiet, sakustamies, gaišumiņi salecas, paraustās, spožums te pieņemas, te pablāv, liekas, arī tur kāds sarosījies, arī tur savs nemiers, lai gan mirdzošie punktiņi tā mirguļojuši Dzinša jaunībā, tā spīdējuši aizvien un spīdēs joprojām.

«Tik zvaigžņu, cik ļaužu! Mainās tās un šajā mainībā pastāv,» sprieda vecais vīrs. Piepūlē acis sāk asarot, tajās iekrīt ņirbums, un Dzintis noliec galvu, pagriežas un pieiet pie pakša, kur piesliets viņa šķēps. To satvēris, ar smaili piebiksta sasalušajai zemei.

—   Skan. . . Būs viegla iešana,— viņš iepriecināts nospriež u,n jūtas možs un spridzīgs. Sen, sen viņš nav tik spirgti juties kā šajā agrajā rīta stundā. Un izlemtā ceļa gaita nevis biedē, tieši otrādi, dod vai jauneklīgu sparu.

Jāiet!

Beidzumis viņš dodas turp, kur gadu gadus rīkojies iet!

Paveras durvis, un pa spraugu izslīd vispirms Rasiņa un aiz viņas Gunvaldītis. Iznākuši abi klusi piestājās blakus vecvečvectēvam, gatavi uzklausīt katru viņa vardu, sekot soli solī.

—   Gunvaldīt!—ierunājas sirmgalvis.— Aizmirsu tev uzbilst paņemt arī savu ceļakuli, ieber tajā no poda vārītos zirņus. Šoreiz ceļš būs patāls un ēst gribēsies.

Kamēr zēns iegājis atpakaļ namā, Rasiņa pienāk vecajam vīram vēl klātāk un piedur savu rociņu raupjajai delnai.

—   Ko teiksi, Rasiņ?— sajutis meitēna pieskārienu, vectēvs pavaicā.

—   Vecotēvuli!— Rasiņa uzrunā, it kā izprasīdama atļauju ilgākai parunāšanai.

—   Jā, meitiņ!

Sī uzruna—«vecotēvuli»—pieder Rasiņai. No viņas mutītes tā atskanējusi pirmo reizi, viņa pirmā sāka tā uzrunāt sirmveco tēvu, un drīz visi tā vien sacīja:

—   Vecotēvuli!

Bija tēvi, vectēvi, vecvectēvi, tēvatēte un mātestēte, bija vārdi un vēl daždažādi otra cilvēka uzrunājumi, taču Dzinša lielsaime bija tā sakuplojusi, ka allaž vien pajuka, kurš šoreiz saukts un kurš ne, un ilgus gadus Dzintis bija tēvs, tad vectēvs, beidzot vecvectēvs, līdz kļuva par vecvecvectēvu, taču kurš gan tik garu steberējumu izrunās, un tāpēc ilgilgi viņš tika dēvēts vienkārši par vectēvu, bet bija vēl citi vectēvi, un pajukums radās allaž vien, lidz Rasiņa, kad viņa iegāja trešajā gadskārtā, pēkšņi kādā diena pasacīja:

—   Vecotēvuli!. . .

Kur viņa ņēma šo vārdu? Kas to lai zina! Tikai visiem tas iepatikās un arī Dzintim pašam. Vēlāk vārdam nokrita sākums un tas skanēja:— Tēvul! Tēvulis! Tēvulītis!. . .

—   Tēvuli!—Rasiņa atkārtoja tik ierasto uzrunu un turpināja:—Vai zvaigznītes var paņemt rokā?

—   Nē, nevar, meitiņ.

—   Kāpēc?

—  Viņas noliktas augstu. Augstāk par putnu, kas lido pie mākoņiem.

—   Bet nokritušu zvaigznīti? Vai to arī nevar paņemt rokā?

—   Nokritušu. . .

—   Tu man pats rādīji, kā tās krīt.

—   Nokritušu, meitiņ, nevar atrast. Nokritusi zvaigznīte ir dvēselīte. Tās abas noslēpjas pazemes valstī,— Dzintis lēni, ar apdomu skaidroja.— Ne sataustāma, ne vairs redzama, ne dzirdama. Tomēr tā ir. Kā dvēselīte manī. Tevī. Kad nomiršu, skaties labi vērīgi, pamanīsi krītam vienu zvaigznīti. Nomirgos un pazudīs. Kā dvēselīte.

Rasiņa klausījās un klusēja. Nupat tēvulis bija pasacījis tik daudz, ka būs ilgi jāpiedomā, lai pasacīto atcerētos un vēl jo vairāk — saprastu.

«Nokritusi zvaigznīte ir dvēselīte. Tās abas noslēpjas pazemes valstī.»

Iznāca Gunvaldiņš ar ceļakuli pār plecu, un Dzintis, noglāstījis abiem galvas, sāka iet, bet pussoli aiz viņa, katrs savā pusē turējās abi mazie pavadoņi.

Iet patiesi bija viegli. Zemei uzsalusī cietā garoza lāva likt raitu, nasku soli, pie kājām neķepinājās dubļu pikas, pēdas nestiga muklainē, pat ūdenspeļķēm varēja droši doties pāri, tās bija sasalušas un noturēja gājēja svaru, un tikai seklākajās, zem kurām ūdens sasūcies dziļumā, bālganā ledus kārtiņa salūza ar spalgu krakšķi.

Sākumā visi trīs gāja klusēdami. Ceļš bija pazīstams, ne reizi vien iets turp un atpakaļ, un pat tumsā katrs koks, rugaine vai pļavas nostūris zināms un iepazīts, pļaujot, grābjot, ārdot un gubojot lopiņiem sienu. Dzintis gāja, savu domu apņemts, tās sagula ap viņu kā dūmi bezvēja stundā ap ugunskuru. Ilgu, tikpat ilgu kā Pūcene un nemierīgu mūžu viņš bija nodzīvojis, un tomēr pašam viedās vēl pārāk maz padarīts, vēl pārāk daudz kas palicis īsti neizdomāts, neizprasts. Vienīgais mierinājums, ka viņš, kuru reiz patēvs, Nameja karadraudzes vecākais, atradis mazu un nevarīgu pie mirušās mātes Lielupes meldrājos, atradis kā vienīgo un pēdējo savā dzimtā, tagad atstāj aiz sevis kuplu jo kuplu istenieku pulku. Viņa pirmmīļā Akute vien dāvāja savus astoņus dēlus un septiņas meitas, otru sievu viņš nopirka Augštaitijā, bet trešo iesiroja pēdējā karagaitā zem dižkunigaiša Ģedimina dēla Ļubarta karoga Kijevas valstī. Toreiz gan teju, teju būtu aizgājis veļos, ja pēdējā brīdī nepiesteigtos paša dēls un nepaglābtu no naidnieku zobeniem, kas bija apstājuši no visām pusēm. Kijeviete dāvāja viņam vēl trīs dēlus. Sācis dzīvi viens Gunvalža pajumtē, Dzintis, paaudzies un sakuplinājis saimi, nu bija aiz sevis atstājis tik atlicinliku īstenieku sadraudzi, ka viņam ik vakaru būs kur nākt pasērst velīšos un nevajadzēs klīst vienda- bim un pamestīgam. Vienīgā nediena, ka viņa lielsaime nemita tēvtēvu novadā, bet Zemaitijā, kaimiņu meži un purvaines kļuva par patvērumu, viņu pakalni un lejas par tīrumiem un pļavām, kas pabaroja simtdaudzās mutes: Dzinša saimē bija vai vesels pulks ienācēju — iegātnīši un iegātnītes un viņu radi un paradi. Aizdzīt viņus vairs nevar no iekoptajām druvām, viņiem te dižs lopu ganāmpulks, bišukoki, viņi te tagadiņ var dzīvot mūžu mūžos, paaudzi aiz paaudzes, ja vien. . . ja vien nebeidzami gruzdoša doma neliktu katru dienu skaļāk un klusībā pieminēt savpusi. Tā Dzintis un Akute pēc aiziešanas no Tērvetes piejaucēja savējos — ar ilgām atgriezties, tā izauga šeit dzimušie ar mājupgaitas nemieru. Viņos visos iegūla apņēmība sagaidīt atceļa gājumu turp, kur rodams aizsākums viņu tēviem un tēvtēviem. . .

Gaismiņai svīstot, Dzintis izvēlējās nomaļāku taku — ne vien tāpēc, lai gadījumā, ja kāds sadomātu pakaļdzī- ties, viņus neatrastu, bet pa šo celīti vajadzēja garām iet piekalnītei, kuras dienvidu nogāzē, eglaja ieskauts, snauda pa garens tīrumiņš. Dzintim tas bija sevišķi tuvs, iemīļots, tas paglāba viņa saimi ļaunajos gados. Ja atceras aizgājušo, nudien dažkārt pieredzēts aplam bargs trūkums. Katrs labības graudiņš vai ar skaitīšanu skaitīts, Jau no Tērvetes, Raktes, Sidrabenes un citiem zemgaļu novadiem ļaudis aizgāja papostīti, bez kādreizējās rocības, tāpat dažu labu rudeni neizdevās novākt pilnu ražu', jo krustnešu varzas pasteidzās druvas nodedzināt vai vismaz nobradāt. Labi vel, ka tālie sirojumi kopā ar žemaišiem un augstaišiem deva atspaidu, ļāva Dzintim sakuplojušo saimi izbarot. Bet tad pienāca trīs pēc kārtas aplam aukstas un slapjas vasaras', kad ne tuvu, ne tālu nepaauga labība, pavārpojusi tā saulgriežu dienās nosala, bet nenosalusī noslīka, un bads bija tik badains, ka cilvēki sāka cilvēkus ēst, un tika dzirdēts vecākus apēdam savus bērnus, bet igauņu pusē kāds dēls pat savu tēvu nomielojis. Kur doties sirojumā, ja visur nāk pretī un bēg nevis cilvēki, bet visbiedīgākie ģilteņi? Vienīgi pašu upes un meži tad deva ēdamo. Nediena vēl, ka pa ceļu ceļiem kopā ar badu tekalēja melnais vīriņš, grūžot jaunus un vecus karstumguļā, un tāpēc Dzintis ar savējiem vairīgi turējās savrup tukši nestaigāt un nesirot, bet ņemt no meža, upēm un arī zemes; saulgoža pusēs plēsumi tomēr deva kādu pasīku graudiņu, it īpaši nomaļais, diennakti sargātais tīrumiņš. Tas ļāva neaizmirst maizes garšu. Un tāpēc tas bija viņam tik mīļš kā Akute, viņa kuplās dzimtas aizsācēja.

Apstājies tīruma malā, Dzintis nolaidās uz ceļgala un ar plaukstu noglāstīja sasalušos kukuržņus. Sen jau bija iekoptas citas druvas, uzplēsti plēsumi, bet šai nogāzei Dzintis neļāva aizalkšņoties, apmežoties, allaž pēc dažu gadu atmatas uzplēsa jaunu sleju, jo te labība padevās pat sliktākajās vasarās, un savu reiz aizsākto piekodināja turpināt dēliem un dēladēliem.

Jaunie klausīja Dzinti uz vārda. Jo viņa sacītais un izlemtais ne vienreiz vien izrādījās pareizākais, guvīgā- kais. Dzintis aizvien vēl atmin savu pēdējo sirugaitu, kad viņi atdzina vezumu vezumus, zirgus un lopus, sudraba saujas un sievietes un bērneļus, un bagātība kā kuplot sakuploja. Toreiz, pirms sirojuma, visas zīmes vēstīja neparasti bargu ziemu[22], un tā patiesi atnāca nepieredzēti un nedzirdēti stindzīga, aukstums kļuva tik negants, ka plēsa koku stumbrus, bet pumpuri pavasarī nedzīvi nobira, un nākamajā vasarā zaļums turējās tikai skujās, bet lapotņi stāvēja gluži kaili, pat nokalta, un tikai aiznākamajā pavasarī sāka raisīties atkal lapas kā lapas. Jā, zīmes rādīja ļaunu ziemu, taču Dzintis izlēma ar savējiem vīriem nostāties zem dižkunigaiša Ģedimina karoga, devās līdzi izsirot Aizdaugavu līdz Tērbatai, un viņu guvums bija izcili dāsns, dižkunigaitis vien aizveda sev līdzi piecus tūkstošus sagūstīto, un sava tiesa tika katram zem viņa karoga sirojošam.

Protams, ne reizi vien, dzīvību glābjot, Dzinša saimei uz laiku bija jāpamet ari sava šejienes sēta. Pēc atgriešanās parasti no mājām bija palikusi tikai poča, kad vienīgi pelni vēl liecina par neseno mājvietu. Taču ari posta dienās Dzintis bija pratis dot glābēja padomu. Vēl ne tik sen — tai gadā, kad ticībnieki sāka celt cieto mūra pili Tērvetē, bet šejieniešos iebruka liels Prūsijas ordeņa karapulks, medību un postltkāres dzīts.

Vei, vei, tepat jau ir tā treju ceļu sazare, kurā bija jāizlemj, kurp bēgt — vai pa mežiem un purviem vai kādā tuvējā pili. Bēgošie žemaiši aicināja līdzi, bet Dzintis, kā melnu nedienu jauzdams, bija atrunājis savējos līdziet, sacīdams, ka drošāk šoreiz būšot kustībā un kaut kur nomaļāk, un dēls un dēladēli paklausīja, un tas atkal izglāba saimi. Jo kas notika ar Pilenes pilī sabēguša- jiem? Tie paļāvās tur rast visdrošāko patvērumu, jo pils ir liela un varena, un tajā sabēga krietns naujums ļaužu, vēlāk saskaitīti četrdesmit simti žemaišu, žemaitieņu un žemaitīšu, un laikam tieši šis vienviet sabēgušais daudzums uzdedzis iebrucējos alcīgu iekāri pili ieņemt un svinēt uzvaru. Ordeņa pulks pārtrauca apkartsirošanu, un visi sapulcinājās ap Pileni, dziļie grāvji ap pili piebērti ar smilti, uzstādītas akmeņu metamās lingas, un ar tām sākti mest un mest degoši sveķu vīstokļi. Tā vienu dienu, otru, trešo uzbrukums seko uzbrukumam, līdz skaidri viežams, ka krustneši un viņu pakalpiņu milzums ātrāk nerimsies un neatlaidīsies, līdz pils nebūs viņu, un paglābiņu ielenktajiem nesagaidīt: vīrus nodurs, sievietes un bērnus aizdzīs svešumā, pārdos drellībā, un tikai jaunākai un valšķīgākai jaunulei lemts tiks kļūt kādam svešiniekam par blakussievu. Un tad kunigaitis Marģinis ierosinājis un pārējie tam piekrituši: vispirms lielā sārtā sadedzināti graudi un drēbes, viss, kas tiem paņemts līdzi un ko ienaidnieks varētu iekārot, pēc tam viri nodūruši savas sievas un bērnus, atdodot nogalinātos uguns upurim, un, palikuši vieni, spēcīgākie žemaiši triekušies cits pret citu ar šķēpiem, tā nogalinoties un iekrītot uguni, bet savainotos un nespēcīgākos piebeigusi ar nazi Pilenes zintniece, pēc pati dzīva ieejot liesmās. Kunigaitis Marģinis nolūkojies notiekošajā un, uzbrucēju bariem jau rāpjoties augšā, noskūpstījis savu neparasti daiļo sievu, pēc tam to nodūris un nodūries pats, pārkrītot sievas augumam. . .

No četrdesmit simtiem dzīvajos nav palicis neviens!. . . Neviens!. . .

Vai Dzintim ar savu saimi bija toreiz jādalās pileniešu liktenī?. . . Nē, vispirms viņiem jāatgriežas Tērvetē!

Jāatgriežas!

Un Dzintis tagad atgriežas!

Jā, atgriešanās diena beidzot uzaususi! Ilgi, ilgi gaidīta, līdz beidzot sagaidīta. Protams, tā nav īsti tāda, kādu tam būtu gribējies — visi bariņā, vīri, sievas, bērni, ar zirgiem un ganāmpulku, visi līksmā atpakaļceļā. Tagad viņš paliks tur viens, tikai Rasiņai un Gunvaldim būs atceļš. Atceļš no šī gājuma, saņemot līdzi jaunu rosmi un apņēmību — atgriezties uz laiku laikiem Tērvetes krastos. Kā Dzintis nav gadu gadus zaudējis cerību, atgriešanās alku, tā jaunie nedrīkst to zaudēt. Visu, tikai ne to zaudēt, vienalga, kas notiktu un cik ilgi būtu jāgaida.

Vēl Dzintis mācījis un mācījis visus, sākot ar lielajiem dēliem līdz vismazākajiem: neuzkosties uz krusta pielūdzēju jaukajiem solījumiem kā zivīm uz kārdinātājas ēsmas, kurā ieslēpts āķis. Jā, jā, viņi milzum daudz sola. Sola izlēņot pat tīrumus, cik vien tu vēlēsies. «Taču padomājiet!» Dzintis tika sacījis. «Saņemt to, kas mums pašiem piederējis, pieder un jāpieder uz laiku laikiem!» Kāpēc daudzi labieši uzķeras uz šo ēsmu ar āķi? Tāpēc, ka alkatība viņus dzen. Kam vairāk ir, tam gribas vēl vairāk. Rau, tīrums plašu plašais, bet līdzās kaimiņam. Kā tu to pieliksi savam klāt? Nekādi! Bet padodies Ordenim un kristies, turpretī, ja kaimiņš patrāpījies, kas to ne akls nedarīs, tad, lūk, tev laipni izlēņos arī viņa daļu. Nelietība! Vismelnākā nelietība! Pacelties augstāk uz savējā skausta! Tas mežotniekus jau pazudināja. Un kur tagad viņu labieši, kam tolaik sava labuma nepietika, iekāroja cits cita? Visi zem velēnas, ne dēli vairs palika, ne tīrumi.

Pēdējo reizi Dzintis pabija Tērvetes pusē pirms gadiem desmit, kad viņam aizsākās septiņdesmitās gadskārtas. Toreiz viņš jo braši turējās zirgā, apjādelēja Rakti, Sidrabeni, Tērveti, pat krustnešu Mežotnes un Jelgavas pilīm pietuvojās un tad caur Dobeleni un Dobi devās atpakaļ. Redzētais skumdināja un tomēr arī iepriecināja: zemgaļu zemē krusta kalpiem joprojām neveicas: tāl- tāli — tukšums un pamestība. Kādu desmito tiesu tie varēja ievākt no aizaudznēm? Nekādu! Par to bija prieks. Lai gan pamestie tīrumi skumdināja, tīrumi, kas reiz gulās cits aiz cita, veidojot pat klajumus, bet tagad uz tiem slkulīgs mežs. Pat pazīt nevarēja savas bijušās vietas. Aiz Tērvetes uz Jelgavas pusi gan bija atkal apļaužots, uzplēsti jauni plēsumi un vietumis arī šur tur citur ļaudis maķenīt iestrādājuši zemi, apbūvējušies, tātad atgriezušies dzīvoja slepāk vai atklātāk, cits paglābās ilgāk, citu ātri vien piebeidza, jo tikai tie, kas solīja un cieši deva katru desmito graudu, lopu un visu pārējo, atdeva sudrabu, dzīvoja paklausībā krusta zīmei, nenomazgāja mūku uzšļakstītos pilienus,—.tikai tie varēja cerēt uz dzelzīs kalto sirotāju žēlastību. Starp Tērvetes novadā nedaudzajiem iemitušiem joprojām turējās arī labieša Pāles saime, Dzintis bija nojājis garām viņu sētai, palūkojies no tālienes, bet neapstājies, viņš joprojām nevēlējās dot roku vīriem, kas pielabinās krustam.

Jā, dīvaini gan ar šo kristīgo dievu un krustu, ar šīm viņu debesīm un elli. . . Dzintis saprata: spēks un vara spēj piespiest tiem ticēt un kalpot, bet kāpēc dažs labs zemojās to priekšā no brīva prāta? Pat tāds, kam nu nekādi nevajadzētu to darīt. Teiksim, dižkunigaitis Ģedimins. Un kas viņam par to tika? Vai viņa nāve nebija visskaidrākais brīdinājums nenovērsties no tēvtēvu dieviem? Pats Pērkons ar savām ugunīm nospēra! Tajās valodās, kas laiku pa laikam nokļuva līdz Dzinša ausim, daudz kas šķita jaunlgs, dīvains un neizprotams. Kad Dzintis vēl jāja sirojumā uz Kijevas valsti, Lietuvas dižkunigaiša Ģedimina nodomi virzījās uz šo zemju pakļaušanu sev,un visur, kur viņš valdīja, tika atstāta vecā ticība, paražas un valoda. Pats ari tolaik cieši turējās pie tēvtēvu dieviem, visvairāk godinot Pērkonu, taču jau toreiz ap viņu mudžēt mudžēja gan no Romas nākuši ticīb- nieki, gan arī tā paša viendievja pielūdzēji no austrumu zemēm, kauču abu gluži līdzīgo ticību piekritēji neieredzēja viens otru līdz nāvei — kā divi buļļi riesta laikā viens otru. Neizprotama bija ari Ģedimina izturēšanās pret Rīgu, kur viņš draudzējās ar baznīcas valdniekiem tik ilgi, līdz Ordeņa karapulks izlaupīja gan pašu Viļņu, gan daudzas citas pilis, nogalinot pat Ģedimina sūtītos miera sūtņus, un tā dižkunigaitis bija spiests vairs neuzticēties nevienam rīdziniekam, sagaidīt tos tikai ar ieročiem rokās un reižu reizumis pats aiziet tos pārmācīt.

Stāsta, reiz viņam tādā sirojumā Vidzemes pusē piesities vadātājs, viņš nav varējis atrast savējos, gauži apmaldījies, un tikai Zilaiskalns parādījis ejamu ceļu, tāpēc Ģedimins pateicībā licis kalnā uzcelt piemiņas zīmi. Ilgilgi viņš valdīja tuvu un tālu, ieceldams vietvaižos savu triju sievu septiņus dēlus, no kuriem tuvākie tam bija Aļģirds un Ķēstutis, un tie, tēvam vēl dzīvam esot, bija izsirojuši gan Aizdaugavas novadus, gan arī krustnešus jo krietni pārmācījuši sembjos, natangiešos un nadraviešos.

Dzintim atceroties dzirdēto un piedzīvoto un brīžiem parunājoties ar mazajiem, visi trīs gājēji bija nonaskojuši jau it prāvu ceļu, tuvojās Sidrabenei. Zinot tepat netālu svētbirzi, kurā dižojas tikpat vareni ozoli kā Rāmavā redzētie, viņš nolēma pie tiem atpūsties un pastāstīt mazliet par Ģediminu, no kura gaitām domas neatstājās un neatstājās, pastāstīt abiem jaunuļiem par Ģedimina nāvi. Lai zina! Lai iegaumē! Iedami viņi bija patergājuši par šo un to, par pamanītajiem putniem, vilku un lāču tikumiem, par zīmēm, kuras abiem mazajiem jāievēro un jāatstāj aiz sevis, lai atceļā nenomaldītos.

—   Ka ar kājām? Mana gurumu?— Dzintis iejautājās, tuvodamies svētbirzei.

—   Nē, tēvuli!— pirmā pasteidzās iesaukties Rasiņa.

—   Es varu iet un iet.

—   Labi gan, labi gan,— Dzintis apmierināts nosacīja.

—   Labi gan, ka jūs man tādi sprigači. Ko nepaguva jūsu tēvulis, to jūs uzvijām pagūsiet izdarīt.

Lapotņi stāvēja kaili kā nokaunējušies, vienīgi kupliga- jos zemzarlšos ozolos lepni turējās sabrūnušās lapas, kurās vieglais vējiņš mīlīgi čabinājās, kā atgadinādams aizvadīto vasaru un vēstīdams nākamo plaukumu. Ozolā slēpās milzu sīkstums un spēks, ne vecums to ņēma, ne cirvim tajā iekosties vai ugunij, tāpēc ozoli tika godināti — vecajos, jau caurajos stumbros likti ziedokļi, zem kuplajām pazarēm rastas pārdomas, zīlēta rītdiena. Ozolus it īpaši pieskatīja pats Perkontevs; kad viņš dārdināja padebešos, allaž vien spožasmens zibsnis izskrēja cauri kokam, atstajot plaisu, kam tikai ar gadiem aizaugt.

—   E, ku jauki!—vecais vīrs iesaucās, atsēzdamies uz sensenis noliktajiem bluķeniem, kuri, kā viežams, labi sen nav lietoti, acīmredzot tuvumā nav mājvietu, počas vien palikušas.— Manējas pēdas gluži atspiedušās, uz augšu pavērst vien gribas. Jā, vecums, vecums, tā ir nasta, kuru ne nomest, ne panest, bet jānes vien ir.

—   Tēvulīti!—Rasiņa ierunājās, laikam jau labi sen kāds jautājums viņu bija sācis tirdīt.— Kāpēc tu tik tālu esi sadomājis iet un mūs līdzņemt? Mēs jau aiziesim gan, bet tu? Kā tu tiksi atpakaļ?

Dzintis pasmaidīja un atkal noglāstīja galveli.

—   Par manu atpakaļnākšanu nebēdā. Par tālo gājumu gan tev taisnība. Bet ne velti mēdz teikt — veci koki grūti lokāmi. Tā ar mani. Uzdomājis esmu, un man tas jāizdara. Bet vispirms paklausieties, ko gribu jums pastāstīt par diždižo dižkunigaiti Ģediminu.

Vecais vīrs runāja ar abiem jaunuļiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Ko nesapratīs, to viņi pavaicās, bet galveno viņi dzirdēs un atcerēsies — kas notiek pat ar visdižākajiem, ja viņi negodā tēvtēvu paražas. Tieši to viņš vēlas atstāt piemiņai.

Izstāstījis, ka Ģedimins, izsirodams zemju zemes un pakļaudams tās savam valdījumam, tomēr allaž vien padraudzējies ar krusta pielūdzējiem, ņēmis savā tuvumā paltrakainos mūkus, jaucis savu tēvtēvu dievus ar atnākušo no svešpuses viendievi.

—   Un kā tas beidzās?— stāstīdams Dzintis šad un tad pavaicāja, lai pašam būtu vieglāk atbildēt.— Bēdīgi! Aplam bēdīgi! Aplencot Veļavas pili, kur dzelzinieki bija raduši sev ērtu patvērumu, Ģedimins arī šo pili būtu ieņēmis un paturējis sev, ja vien Pērkontēva dusmība pašu nepiemeklētu. Nospēra dižkunigaiti! Uguns un dūmi vien nošķīduši, bet aiz nogalinātā auguma novēlies apaļš dzelzs pikucis.' Glabājiet manu padomu! Ģedimina nāve bija Pērkontēva brīdinājums dzīvajiem: ne soli kopā ar svešo krustu, jo nedrīkst aizvainot tēvtēvu dievus un paražas, senču piemiņu. Un nekad nedrīkst būt tā, ka virsaitis meklē tikai savu labumu. Virsaitis domāts tautai, bet nevis tauta virsaitim. Ar kājām gaisā, lūk, kā tad ir!

Saruna neapsīka. Sirmgalvis stāstīja un stāstīja, un abi mazgadēni aizgūtnēm klausījās. Stāstītājs zināja savu pēdējo gājumu, zināja, ka nu tikai jāskaita dienas līdz aiziešanai veļos un tagad tie ir viņa pēdējie vārdi, arī klausītāji noprata šīs gaitas neparastību, tāpēc modrīgi tvēra sacīto, katru vecā tēvuļa padomu.

Nolikuši pie dižozola veļu cienastam maizes riecienu ar

gaļas gabaliņu, viņi tepat netālu ielīda biezbiezā eglājā, sacirta egļu zarus, paklāja tos bužlgā kārtā zem kuplas egles, saslēja pāri mazu slieteni, ap kuru ari sakrāva skujotos zarus, izveidojot ciešu nojumi, iespraucās visi trīs pa spraudziņu iekšā un tad arī spraugu aizsedza. Saspiedušies viņi drīz vien juta cits cita siltumu, un viņu elpa tīkami jaucās ar skuju smaržu. Pirms mazajiem plaksti kļuva smagi, Dzintis ievaicājās:

—   Atceļu zināsiet?

—   Jā,— zēns droši atbildēja.

—        Rītrlt soļosim ar gaismiņu. Liii jūs redzētu. Tāpēc skatieties un vērojiet! Atstājiet savas zīmes, lai atceļā nenomaldītos.

Un tagad Rasiņa beidzumis iedrīkstējās tieši pavaicāt, ko viņa sāka apjaust:

—   Tēvulīt! Tu vairs nenāksi kopā ar mums?

—'Nē.

—   Kāpēc?

—   Palikšu sargāt Tērvetes pilskalnu. . .

Palikšu sargāt Tērvetes pilskalnu. . . Beidzot viņš atklāja mazajiem savu nodomu, uz kurieni un kāpēc viņi iet. Viņi iet uz Tērveti. Un tēvulis paliks to sargāt.

—       Tu sargāsi pilskalnu? Bet tu pats stāstīji, tur krusta nesēji uzcēluši savu pili. Kā tu, tēvul, varēsi sargāt?— Gunvaldis tomēr kaut ko īsti nesaprata.

—   Viņu pili reiz nopostīs. Sargāšu savējo.

—        Nopostīs?. . . Kas to izdarīs?— Gunvaldis bija prātīgs un apdomīgs, viņš jau zināja, ka ne viss iespējams.

—   Tu.

—   Es?

—        Paaugsies. . . Tev būs dēli. . . Ja tu nepagūsi, vismaz tie tad izdarīs.

—   Un tu tikmēr gaidīsi?

—   Jā. Kļūšu velis un — sargāšu. Gaidīšu jūs atnākam.

Nu Dzintis bija pasacījis visu.

Kļūšu velis. . . Mīļais, labais velis. Gunvaldis, tāpat Rasiņa atcerējās, kā pērnziem bargajās sala dienās aizgāja veļos viņu divi sirmgalvji, aizgāja paši, ne čiku, ne grabu, un, kad sirmvecā Latica pēkšņi iegūla ar nespēku, nevarēja pakustēties, tad viņa palūdza mazdēliem aizvizināt ragavās līdz meža viducim un atļaut tur pasnaust.

—        Dēliņi mani! Pažēlojiet!—viņa bija lūgusi.— Ļaujiet man kā velitim pasērst pie jums!

Veciem ļaudīm tā labpatīkot, un neviens neiedrošinās viņiem šo aiziešanu liegt, arī pati Latica bija pasūrojusies: — Mīļumiņ! Gana man rūpju bijis senāk un sāpju tagad! Gribu drīzāk viņāsaulē! Velīšos patecēt viegli vieglītiņām!

Klau, vai tepat viņi nestaigā?! Kas cits gar skuju slietenīti tā čabinātos? Droši vien nu jau pamielojušies pie ozola ar maizi un gaļu, tagad nāk pasacīt savu veļu paldies. Varbūt tēvulim vienam kaut ko iečukst ausī, jo arī viņš taisās iet viņu pulkā. . .

Mazajiem plaksti kļuva smagi, tajos iegūla ciešs miegs. Dzintis negulēja. Gan atgulēsies tur, bet tagad doma dzina domu. Kauču viņa kamiešos sēž astoņi desmiti gadskārtu, vairāk nekā astoņi desmiti pavasaru, vasaru, rudeņu un ziemu, un tikai retam pavisam retumis lemts nostaigat tik ildzlgu šīszemes gaitu, gaužgauži maz piedzīvo tādu sirmumu kā viņš vai vecā zintniece un dziedniece Pūcene — Dzintis sevī joprojumis nes domu, ka vēl ne mazums palicis neizzināts, neizdomāts, neizprasts un galvenais — nepadarīts. Visvairāk viņu gremza nepadarītais. Arī tagad miegu vairīja prātuļošana, kā vislabāk rīkoties, lai veļos no patēva Gunvalža dzirdētu atzinību un virs zemes palikušais jaunulītis Gunval- dēns ari pieminētu savu tēvuli ar labu vārdu. . . Kā rīkoties? Ak, vecums, kā tas liek vairāk prātot un mazāk izdarīt. Par katru soli, par katru zobena tvērumu tu domā un domā. . .

Skrapst zem kājām sasalusī zeme un uz tās nobirušās lapas, peļķēm pārsalusi ledus plēksne ielūstot nošvirkst kā liesmās iemests skujots egles zars.

Visi trīs gājēji nasko tālāk un tālāk.

Šodien Dzintim nāk līdzi liela prieka sajūta. Viņš samana sevī tādu ka atvieglojumu, jo naktī tomēr ko izprātojis un arī ceļš beidzot tuvojas mērķim. Vecums bija tā sācis sevi likt just katrā solī, ar katru mīļu rītu vairāk un vairāk, un Dzintī bija iesējušās bažas kā sakņu dobē nekrietna nezāle, viņš bija baiļojies nokavēt to, ko lēmis darīt. Nu viņš dara! Vai tāpēc būtu nozudusi sāpe plecos un mugurā? Un kājas kļuvušas lokanākas, gandrīz vai pašas nes uz priekšu?! Naktī viņš bija izlēmis viens saviem spēkiem vien nemēģināt darīt nodomāto, bet vispirms iegriezties pie Palēm, un tur viņš sacīs vecākajam Pālem:

—   Aplam gribētos beidzot roku dot. Gājām katrs savus ce|us, varbūt beidzot iesim kopā?

Jo toreiz, kad vecā Pāles dēls viesojās pie viņiem, labietis lika manīt kaut ko darāmu. Labi, labi, pārbaudīsim! Runāt jau dažs labs iemanījies tāpat ka tie paltrakai- nie paradīzes sludinātāji, bet — runāts vēl nav darīts.

Solis aiz soja, solis aiz soļa, un gājēji atstāja aiz sevis noieto, tuvojās Tērvetei, un aizvien biežāk, un biežāk Dzintis apstājās, lūkojās uz vienu pusi, uz otru, kā gribēdams ieraudzīt kaut ko gluži neredzētu. Kas tas būtu? Dzintis pats to jo skaidri vieda:

viņš vēlējās vēlreiz saskatīt senās, tik pazīstamās vietas, tās, kuras glabāja atmiņas par jaunību un vīra gadiem. Gribēja redzēt tīrumu, kuru pats uzplēsa meža ielokā, bišu kokus ar paša dētām dorēm, ozola paēnu, kur atpūties kopa ar Akūti un bērniem pēc siena pļaujas, upes līci, kurā peldējušies, viņš gribēja aiziet gar virsaišu kapkalniņu, kuru zināja Gunvaldis un tagad — tikai Dzintis un kuru vajadzētu paradīt mazajam Gunvaldītim, viņa mazmazmazdēlam, kas tik žirgti soļo blakus. . . Daudz, daudz sirmgalvis grib vēl saskatīt ar savām pablāvušajām acīm, saskatīt reiz ierasto, tuvo, mīļo, taču. . . Jo tuvāk Tērvetei, jo viss kļūst itin kā svešādāks, pārvērties. Ne ceļš tāds, ne koki vairs tie, bet tīrumu vietā saaudzis ražens mežs. . . Svešādība , nepazīs la- mība. . . Vai tikai viņš nav nomaldījies? Aizgājis uz Mežotnes pusi, uz sēļu novadiem, kuri jau pasen ļaužu pamesti?. . .

Nē!

Lūk, te tie trīs ozoli takas malā! Pavei, tur tajās priedēs Gunvalža bišu koki sanēja! Pareizs bijis nākums, viņš nav nomaldījies, tikai pamestība darījusi savu — tērvet- nieku iekopto piesējusi ar alkšņiem, priedēm, eglēm, savus zaru vainagus pletuši jauni ozoli, taciņas, cilvēku nestaigātas, aizaugušas. . . Taču Tērvete tā ir! Nu tikai taisni pa šo ceļu, tur jābūt Pāles sētai, un tad jau pilskalns tikpat kā klāt!. . .

Dzintis skaidri juta savas sirds pukstus. Atkalredzēšanās lika elpai kļūt straujākai kā pēc ātra skrējiena.

Savu prasīja arī piesardzība. Tāpēc viņš pabrīdināja abus mazos pavadoņus:

—       Tagadiņ būsim klusi kā pelītes! Abas ausis un acis vaļā. Ja mūs nogrābs — mani nodurs, bet jūs abus aizvedis svešumā!

Viņi negāja vairs pa ceļu, bet gabaliņu nostāk uzmanīgi un lēni, līdz priekšā pavērās klajums — iestrādāti lauki un aiz tiem dzeguļots aizžogs, virs tā ēku jumti. Te dzīvoja Pāles.

Dzintis ilgi, ilgi skatījās un sevī domāja:

«Dzīvo viņi sadraudzībā ar ticlbniekiem. . . Kā toreiz uz Jelgavas pusi Skadainis. . . Sēta tikpat groda apkārt, saime lai paprāva. . . Bet vai par Skadaiņa ļauno piebei- gumu Pāle nebūtu dzirdējis, ja te iekārtojies un cer zaļot?. . . Skadaiņu Māris vienīgais toreiz bija paglābies. . .»

Viņš lika abiem mazajiem palīst zem kuplas eglītes un gaidīt viņa atgriešanos.

—   Ja ar tumsiņu neesmu, rīt no rīta ejiet mājup vieni.

Dzintis neuzticējās Pālem.

«Zemgalis netic zemgalim!» sirmgalvis sevi pavīpsnāja.

«Lūk, kādā nekrietnībā mūs nodzinuši svētuļi no Romas un viņu pakalpīgie pielīdeņi!»

Pirmajā brīdī vecā Pāles dēls, tagad arī saukts par Pāli, neticēja savām acīm, ieraudzījis namdurvju priekšā Dzinti un šķēpu viņa rokās. Attapis iesaucās:

—   Tu tas esi vai tavs velis?!

—   Abi divi reizē!—Dzintis atbildēja.

Pāle atnācēju tūliņ aicināja siltumā, pavēlēja likt galdā ēdamo.

Dzintis vilcinājās, beidzot ieminējās, ka ieradies nevis viens, bet ar diviem piepaligiem.

—   Lai nāk šurp!

—   Tu viņus atlaidīsi tikpat brīvi, cik brīvi viņi atnāca?

—   Ak neuzticies gan man. . .— Pāles vaigs samācās.

—    Roku tev vēl nevaru dot. Lai gan aplam gribētos to darīt.

—    Ja nu tu esi šeit, tad uzklausi vīra vārdus: drīz, pēc dažām dienām, tu varēsi dot man roku,— un Pāles acis ieskrēja tāds kā mirdzums, varēja jaust, viņš ne vien pārsteigts par sirmvecā tērvetnieka ierašanos, bet arī iepriecināts un ka plecīgajā, vareni noaugušajā zemgalī kūsā aizturēts saviļņojums, itin kā viņš būtu kaut. kam neparasti svarīgam gatavojies, un Dzinša negaidītā ierašanas šķita kā skaidra labvēlības zīme. Pāle vēl bija vīrs pilnā spēkā, kā nekā krietni jaunāks par Dzinti, kurš, ja atceras sevi tajā vecumā, nodrasēja pat līdz Kijevai un pārveda sev trešo sievu. Jā, jā, ir jau spēks un veselība divdesmitgadniekam, taču sešdesmitgadnieks, ja vien zobens vai āva nav ļauriestīgi skārusi, tāpat tīši zemē metams un paļājams nav. Un kur vēl prāts! Vecu zvirbuli ar sēnalām nepiemānīsi!

Dzintis atveda Rasiņu un Gunvaldi, tos tūliņ ielaida bērnu burza, kas ap abiem savirpuļoja kā sniegpārslas puteni, kurpretī abi pieaugušie, iztriekušies par tuvāko un tālāko, apskatījuši Pāles labumu un patērgājuši ar viņa dēliem, novakarē devās pasāņus, lai aizvējā pie siena kaudzes pārrunātu to, kas abiem gulēja uz sirds: Dzintis atklātu savu nodomu. Pāle — savējo.

Kad Dzintis bija pastāstījis, kāpēc nācis šurp un kāpēc līdzņēmis mazgadēnus un ka vienīgi bailes neizdarīt nodomāto, tāpat šaubas par zēna un meitenes likteni likušas iegriezties Pāles sētā — labietis satvēra ar abām plaukstām Dzinša plecus un sapurināja:

—   Pati Laima tev likusi iegriezties pie manis! Visīstākajā reizē!

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

Ari Pāle vairs neslēpa zināmo un nodomāto: kad toreiz, paviesojies Dzinša sētā, viņš esot atgriezies no likšanās ar Ķēstuša sūtni, kurš pavēstījis, ka notiks dižkunigaiša Aļģirda un kunigaiša Ķēstuša varens sirojums uz Vidzemi un tāiāk igauņos. Visi līdzgribētāji var apvienoties, turklāt siruceļš šķērsos Zemgali, un varbūt tāpēc zemgali jo nikni piepalīdzēs tikt galā ar Ordeņa neatlaidīgo uzmācību. Pāle ieminējies, vai tad vispirms nevajadzētu nopostīt nesen uzcelto Tērvetes mūra pi!i, no kuras tiek pārraudzīta jo plaša apkaime, bet Ķēstuša sūtnis šaubījies, jo guvums Tērvetē tiktu aplam sīkulīgs, un tāpēc kunigai- tis diez vai vēlēsies noķērnāties ap mūriem, drīzāk tad brukt Jelgavas pilij ar tās priekšpili un plašo pils-sētu, tās vajadzētu iznīcināt, jo tur vismaz savus pāris tūkstošus būtu ko nodurt un tādējādi jo jūtami mazināt Ordeņa spēku. Beidzot vienojušies: ja garāmejot vienā cēlienā var Tērveti ieņemt un nopostīt, tad sūtnis iesācis Ķēstu- tim norīkot uz šejieni savus pāris simtus vīru, bet, ja būs jāsāk lenkšana un rāpšanās pāri mūriem, jāzaudē zobena cilātāji bez guvīga guvuma, tad. . . Vienvārd, izdomājiet paši un tad paziņojiet. . .

—  Tā, lūk, Dzinti!—savu pailgo stāstījumu nobeidzot, Pāle sacīja.— Dod nu padomu, ko darīt? Kā ātri un neaizķeroties piebeigt aiz mūriem ieslēpušos?

Dzintim mutē iepilējis tāds kā saldums, kā liepziedu medus, ausīs skan pavasarīgie lakstīgalu treļļi. Niecīga, pavisam niecīga cerības dzirksts viņu vedinājusi šurp, bet, ka viss pavērsīsies tik laimīgi, tik sakritīgi, to viņš pat nosapņot nav iedrošinājies. Un galvenais — Dzintis nešaubījās par Ķestuša veiksmi; kopš tās dienas, kad kuni- gaitis iemīlēja Palangas svētās uguns sargātāju vaideloti Birutu, apprecējās un viņiem piedzima dēls Vitauts,— kopš tiem laikiem Ķēstuša karagaita vienmēr ar uzvaru apvīta.

—   Cik pilī dzelžainu?— Dzintis sāka izvaicāt.

—   Apmēram desmit. Viendien mazliet vairāk, otru mazāk.

—   Cik pārējo?

—   Vismaz vīru simt.

—   Tu drīksti pilī ieiet brīvi?

—   Nē.

—   Kā? Tu dod brīvprāt viņiem desmito, bet viņu pilī tev nav patvēruma?— Dzintis nevarēja nepajautāt.

—   Aplam lapsīgs soģis iemitināts. Un droši vien būs jau kāda miņa pienesta par Ajģirda un Ķēstuša pulcināšanu zem kara karoga. Piesardzība kļūs vēl manīgāka.

Sensenis ilgotais beidzot klāt: ir kupls karaspēks, kas uzbruks aiz mūriem patvērumu guvušajiem postoņām, un uzbrucēju rindas stās arī Dzintis. Atmaksai jābūt galigai, lai neviens uzmāktenis neatgrieztos savpusē, pils mūri jāsaskalda, lai pēc tam ūdens, saule un sals sadrupina galīgi. Sirmais vīrs jūt savās plaukstās atkal spēka tvērienu, šķēps itin kā rautin raujas dūrienam, un tad viņš pēkšņi atceras dienu, kad savējās pils tornī izstabulēja uzbrukuma vēsti un tērvetnieki pieveica visus dzelzīs iekaltos un viņu kalpus, bet vēlāk viens no podnieka Brakšķa dēliem izvilka ar irbuli mīkstajā māla ziedumā uz sienas viņa, Dzinša, galvu — ar stabulīti pie lūpām. . . Kur tagad zīmējums palicis? Droši vien sabirzis zem pelniem, kad viņi aizejot visu nodedzināja. . . Kā tagad izstabulēt uzbrukumu? Lai pēc uzvaras apgultos turpat, kur guļ sabirzušais māls ar viņa attēlu. Viņš grib savu augumu atdot pilskalnam, paslēpt tajā. Pāle vai samulst, kad Dzintis ne no šā, ne no tā pavēl viņam:

—   Tev būs mani jāapbeda pilskalnā!. . .

—   Pilskalnā?. . . Tērvetes pilskalnā?

—   Jā, teicu tev: esmu atnācis, lai aizietu veļos. Tāpēc man līdzi abi pavadoņi, lai būtu, kas uzkaisa zemīti. Tagad tu to izdarīsi!

—   Gaidīju, ka tu vispirms dosi gudrīgu padomu, kā bez liekas kavēšanās un bez asinīm tikt viņu mūros. . . Kā piebeigt šos. . . Bet tu prāto tikai par savu augumu.

—   Mans augums padarīs darāmo, savu pēdējo šīszemes darbu. Tāpēc es tev pavēlu — tu apberēsī mani pilskalnā!

—   Iekam tu naidnieku neesi padzinis, man pilskalnā bedri neizrakt,— Pāle iebilda.

—   Padzīsim! Tu varēsi brīvi rīkoties, Gunvaldis un Rasiņa lai tev piepalīdz. Viņiem jāzina, kur guļ viņu tēvulis. Jāzina, lai nepazūd griba atgriezties. . .

Pāle skatījās sirmgalvī un vai neticēja savām acīm un ausim. Zem gadu nešļavas salicis, pierē, vaigos un ap acu dobuļiem krunku krunkas kā sažāvētam ābolam, un tikai acīs vēl mirdzums, pāri lūpām nāk nelokāmas apņēmības pilni vardi. Vai tiešām viņš sadomājis rāpties pa krauju augšup, uztikt uz mūra un cirsties ar dzelziniekiem? Līst tīši pretī nāvei? Kaut kādi iebiedēt tos? Nē, Pāle nevarēja pat iedomāties, ko vecais vīrs izlēmis. Viņš savām acīm redzējis varonību, līdz viņam bija atnākuši arī senie nostāsti par Viestura un viņa karadraudzes labāko dižo Nārvaiti, par spēkoni Miku, par Nameju un viņa karadraudzes vecāko Gunvaldi, par Dzinti, cik negants un cirtīgs bijis šis kādreizējais tērvetnieks. Viņš zina, ka šis sirmais vīrs atsakās dot roku tikai tāpēc, ka Pāles roka dod kristīgajiem desmito tiesu. Tad ko gan atnācējs tagad uzdomājis? Viņš taču izlemtā nāvē neies nokārtu galvu, aizmirsis, kas viņš bijis un ir, ari nāvē viņš noteikti dosies ar labumu dzīvajiem. . . Jā, Pāle nekļūdījās, jo Dzintis sacīja:

—   Tagad, kad tu zini beigumu, zini, kur tev mans augums jānorok, es pasacīšu tev sākumu. Kā mēs ieiesim pilī!

—   Ieiesim pilī? Kam vārti vienmēr aizlikti?

—   Klausies! Vīrs pret vīru, naids pret naidu, viltība pret viltību. Nav viltnieciskāku blēdnieku par viņiem. Tāpēc šoreiz — dots devējiem atdosies! Mēs viņu pilī ieiesim ar viltu!. . .

Tērvetei tuvojās diezgan dīvains gājiens. Pirmais soļoja labietis Pāle, sejā drūma bardzība, pie sāniem zobens. Aiz viņa klunkurēja kāds pakumpis sirmgalvis, ar abām rokām pār plecu saturot pasmagu maišeli, bet pats vecis bija ap vidu iesiets četros striķos, kuru galus turēja Pāles četri dēli, pa divi katrs savā pusē. Aiz šī piecnieka nāca vēl četri sagūstīti, cieši cits aiz cita sasaistīti zemgaļi, kurus ar saviem šķēpiem uzmanīja vēl četri vīri no Pāles saimes.

Četrpadsmit vīri — pieci gūstekņi un deviņi apsardz- nieki — tuvojās Ordeņa jaunuzceltajai mūra pilij Tērvetē.

—   Ak septiņi krustneši. . . Viens pret mums diviem. . . Maķenīt kauns. . . Man pašam gribētos vismaz divus piebeigt,— skaļi prātoja virvēs iesietais vecis, un viņa balsī skanēja prieks, kā ejot uz dāsnu mielastu.

—   Tev aplam viegli vedas rēķināt,— labietis Pāle atskatījās uz sasaistīto runātāju, kas nebija neviens cits kā Dzintis.— Vēl vārti nav atvērušies un mēs aiz tiem, bet tu jau skaiti. Pie tam neaizmirsti, ka līdzās septiņiem bruņiniekiem vāķēsies ap simt pelēču, puspelēču un kā viņus visus tur. . . Un soģis jau var nepielaist savā tuvumā, pavēlēt no tālienes, lai jūs visus piebeidz, un tikai tad nākt pats klāt. . .

—  Tu, Pāle, viņiem līdzās dzīvodams, tomēr neesi šos iepazinis.

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

—   Vārti atvērsies, ja tu pakliegsi, ka veča maisā sudrabs. Uz to viņi metas kā aklais dundurs uz asini. Pielips. Bez tam šie taču gribēs uzzināt, kas mēs un kāpēc nākuši.

—   Tā jau vajadzētu notikt, bet. . . kā viņi paši dažreiz saka: velns sajaucot prātu, un tad viss iznākot ačgārni.

—   Sudrabs nesajauks. Tu redzēsi! Ja ir velns, tad viņiem tas ir sudrabā!

Labietis Pāle bija piekritis Dzinša padomam — izliekoties vedam sagūstītus zemgaļus, kuri ap Tērveti okšķerējušies, iekļūt viltnieciski aiz mūriem un tad. . .

Pāle vēlreiz bija slepus ticies arī ar Ķēstuša sūtņiem. Lietuviešu karaspēks jau virzījās sirojumā uz Aizdaugavu, un Ķēstutis bija apsolīj is atdalīt divus simtus savu labako jātnieku, tie straujgaitā pielēkšos pie pils, tiklīdz vārti būs vaļā, un tad piebeigs iemitinātos nekrietnos postītājus, kuri nu jau gadu gadiem jādelēja lielākos un mazākos pulciņos tuvāk un tālāk, vajājot katru nepadevību viņiem.

Sals pēdējās dienās bija uzrāvis ūdeņiem jau pabiezu ledussegu, un, kad nācēju pulciņš izgāja uz takas gar Tērvetes krastu, viņi pamanīja kādu vīrišķi un tas pamanīja viņus. Droši vien šis jendziņš bija viens no pils kalpiņiem, kam jāgādā ēdamais, un šis laikam bija pētī- jies, vai nevar ar bozi iebelzt kādai prāvākai, zem jaunā ledus ciešāk pagūlušai spurainei līdakai. Pamanījis gājējus, vīrs meLās tiem klāt un veicīgi ņēmās iztaujāt, kas un kā. Kas tie par gūstekņiem un kur satverti? Viņš pazina labieti Pāli, un Pāle cienīgi atbildēja, ka šorīt, gaismiņai svīstot, notvēruši šos astoņus žemaišu okstoņus un, izpildot kristieša svētu pienākumu, vedot atdot soģim, turklāt vecajam maišelī uz muguras ieslēpts kaut kas īsti dārgs. . . Pakalpiņš, pajutis, ka ar savu līdzdalību varēs palepoties un izlielīties, sak, nebūtu es, astoņi okstoņi aizbēgtu, pievienojās pulciņam un sāka soļot līdzās Pālem. Dzintis klausījās sarunu un nodomāja — lai nāk vien, redzēdami savējo, vārtnieki kļūs pielaidīgāki.

Kad viņi bija iznākuši Raktes ceļa uzkalnē, Pāle apstājās un pārējie aiz viņa tāpat. Labietis savējos bargi pabrīdināja:

—   Saturiet okstoņus acīgi! Vēl pēdējā brīdī paspruks!

—   Esi, tēv, drošs! Kas mūsu nagos, tas tikpat kā vilkam zobos. Raušus neizrausi,— viens no dēliem atbildēja.

—   Es jau arī! Es jau arī!— kalpiņš rosījās apkārt.

Dzinša skatiens pielipa pretējam krastam. Acis gan gauži miglainas, un tomēr tās alka pamieloties pie reiz tik ierastā. Taču viss bija biedīgi, līdz nepazīšanai pārmainījies. Tur, kur pacēlās viņu pilis, tagad redzēja tikai tukšu zemes kupri kā aplam sakumpušam vecim, ne jumts kāds, ne vissīkākā ēciņa, bet ar resnajiem baļķiem nostiprinātā un tādējādi pastāvinātā nogāze pārvērtusies nolaidenā slīpumā, pa kuru it viegli varētu tikt augšā. Šur tur jau pastidzis pa slaikam bērziņam, iegūlis eglītes tumšums. Bija stalta pils uz kalna, tagad — tikai neliels paugurs. Un tomēr! Tomēr Dzintis vēlas tajā apgulties! Pašā augšā! Kur tas pabiezais saaudznis, droši vien sūrābelcs sīkstais zarojums. . .

Dzintis juta, kā sirds sāk lēkāt. Strauji jo strauji. Jo atkalredzes prieks atsitās kā veseris pret sāpju un rūgtuma laktu. . . Tieši pretī viņu pilskalnam, tur, kur reiz bija rosmes pilnā priekšpils sēta, kur viņš bija aizsācis dzīvi un ilgilgi nodzīvojis, tagad melnēja tumšs, draudīgs mūris. Tik svešāds, nepieņemams. . .

«Nudien kā augonis sejā!» Dzintim sakāpa kaklā smacīgs niknums.

Pāle sāka atkal iet. Pārējie sekoja.

Šaipus upes viss saalkšņojis, neredz vairs ne ēkas, ne iekoptus sakņu lauciņus, viss postā aizlaists, jo svešajiem jau nevajadzēja ne sēt, ne pļaut, viņi visu ņēma gatavu vai gaidīja no Rīgas atvedam. Liekēžu bars. Dzintis nopurina kuplo bārdu, kā gribēdams atvairīt netīkamo, un pievērš atkal skatienu pilskalnam. Cik labprāt viņš vēl paša spēkiem uzkāptu plakumā, palūkotos, kā jaunībā bija lūkojies, tālainēs, vērojot, vai neuzstīgs brīdinātāja dūmu irdze, atcerētos aizgājušo. Augšā viņš pamatīgi aplūkotu sūrābeli, pie kuras saknēm guls viņa augums, jo nudien tā būs visjaukākā vieta palikšanai. . . Dzintis bija priecīgs. Torīt, izejot no mājas, viņš iedomāties nevarēja nācienu tā paveicamies: viņš ne vien atnāks un apgulsies šeit uz mūžu, bet dosies vēl cīņā, pieredzēs nīsto uzmāk- teņu piebeigšanu. . .

Pāle veda gājienu pāri upes ledum un tad gar akmens sienu uz vārtiem.

Virs mūra vērojot snaikstījas galvas, atskanēja sasaukšanās.

Dzinša paredzējums piepildījās. Pils iemītnieki, pamanījuši bariņā savējo, kļuva droši, sāka savējā mēlē saklaigā- ties, un brukulainais lielibnieks no apakšas atbrēca tiem augšā:

—   Saņem viesus!. . . Tais vaļā un saņem viesus!. . .

Vārti sāka slīdēt lejup, guldamies pāri dziļam grāvim

un pārvērsdamies par tiltu, pakalpiņš un Pāle, un aiz viņiem visi pārējie iegāja pilī. . .

Aizmugurē, spalgi čīkstot, tilts atkal slējās stāvus, kļūdams par vārtu aizslietni.

«Savu darāmo es pagūšu, vienalga, kas tagad notiksies. 2ēl jau gan būtu, ja Pālem nepaveiktos,» Dzintis sevi gatavoja pēdējam.

Ap nācējiem sāka pulcināties ziņkāro tie. Līdznākušais kalps lielījās vienā lielībā:

—   Re, kā piežmiedzām! Man neizspruks! Ne līdaciņa upē, ne okstoņi mežiņā!. . .

Uzmetis sev balto apmetni ar melno krustu, iznāca bruņinieks un, apstājies pretī Pālem, nīgri noprasīja:

—   No kurienes?

—       Mani sauc Pāle. Labietis Pāle. Soģis mani pazīst,— Pale skaidroja.

Krustnesim līdzās piemetās tumšā paltrakā ietinies mūks un tulkoja sacīto.

—   Es vaicāju, kas tie striķos liktie?

—       Vai nu viņi man stāstīs?— Pāle aizbildinājās.— Tāpēc jau vedu soģim.

—       Ko vilki tādu veci šurp? Turpat uz vietas piebeigt vajadzēja!— krustnesis izskatījās gauži sapīcis.

—       Ceļvedis! Pats ceļvedis! Zina, kurp devās un ko meklēja. Pie tam kuļķenē viņam!. . . Ai-ai!

—   Kas viņam maisā? Taisi vaļā!

—        Nē, nē, tikai lai soģis tūliņ savām acīm redzētu,— Pāle sāka runāt noslēpumaini, lai apkārt sastājušies nesadzirdētu, un tad tulkam pačukstēja:—Aplam lieli dārgumi. Vai nu visām acīm būtu jāredz?

Tulks ar krustnesi apspriedās.

—   Labi. Lai vecis nāk līdzi!

—   Baidos laist vaļā.

—   Kas tie turētāji?

—   Mani dēli.

—        Lai uzmana, ja jau tev no tik sagrabējuša veča bail, ko vieglāk nostiept garšļaukus, nekā odu no deguna aizpūst.

Viņus ieveda palielā namā. Trīs sienas bija liktas no paresnām priedēm, par ceturto noderēja mūris, kam apakšā atstāts liels robs, kurā dega pagales, dvesmodamas siltumu, bet dūmi ievijās akmeņos atstātajā spraugā. Gar koka sienmalēm piesistas lāviņas, un, kad viņi iegāja iekšā, uz tām sēdēja trīs ordeņbrāļi, bet trīs citi jau bija ielīduši bruņās, ap kurām piekārtojot rosījās pa kalpiņam. Viens no krustnešiem kaut ko bargi uzsauca, redzot te iespraucamies svešos, bet tas, kas bija ārā runājis ar Pāli, pasteidzās atbildēt kaut ko, un niknais nomierinājās. Tas bija pats Tērvetes soģis. Kādu laiku viņi sava starpā saburkšķējās, tad soģis lika kalpiem iziet ārā, bet pats piegāja tuvāk ugunij un ar tulka palīdzību paaicināja pienākt klāt arī ienācējus. Soģis pazina Pāli.

—   Ko tu man te atvedi?

—       Ceļvedi un Ķēstuša okstoņus,— Pāle vai pajautri atbildēja.— Nebūtu jau stiepis šurp, ja šitā veča maisā nepamanītu patiesi lielu dārgumu.

—   Ko?

—   Sudrabs. . . Pat zelta spīdums nodzilkstīja.

—   Pats kaut ko jau nepaņēmi?— Bruņinieks aizdomīgi pētīja.

—   Lai jods mani nosper! Tad jau būtu ņēmis visu un nevedis pie tevis, kā tas kristietim pieklājas.

—  Nu, nu, agrāk vai vēlāk tāpat es uzzināšu, un tad par likuma nepildīšanu. . .— Soģis tagad pētīja Dzinti.

Dzintis bija sagatavojies: viņi ir seši — Pāle un viņa četri dēli, pats Dzintis, bet krustneši ir septiņi, tulks astotais, bet to var neņemt vērā, jo mūki vienmēr glābjas tikai bēgot. Tātad seši pret septiņi, no kuriem četri gan ir jau ielīduši savās dzelzīs, galvās uzmaukuši bruņucepures, un tāpēc nogalināt ar pirmo sitienu neizdosies, tātad vispirms tie jānogāž augšpēdu. To Gunvaldis bija iemācījis Dzintim jau jaunībā, un vēlāk ne vienreiz vien viņi bija pārliecinājušies, ka augšpēdu pagāzts bruņinieks kļūst par vaboli, kura, guļot uz muguras, nevarīgi kustina kājeles, nespēdama bez citu piepalīdzības pat piecelties, un tāpēc var ļaut bez briesmu šiem patirināties. Apspriežot uzbrukuma veidu, Dzintis ar Pāli bija cieši norunājuši— bruņās tērptajiem mesties virsū pirmajiem, apgāzt tos un tad rīkoties tālāk.

«Man jānogulda divi,» cauri Dzinša galvai izskrēja apņēmība, kad viņš, paklausot soģa pavēlei, noņēma no muguras nesamo, nolika to sev pie kājām un sāka lēni atknizināt aizsieto mezglu.

«Vēl pēdējo reizi acij un rokām nekļūdīties!. . . Vēl pēdējo reizi izdarīt darāmo!. . .»

Soģis kļuva nepacietīgs un kaut ko uzsauca. Tulks uzbrēca Dzintim:

—   Vai pats savu mezglu vairs neproti atsiet?!

Piktais, kā vārnas ķērciens ķērkstošais uzbrēciens uzvilnīja Dzintī melnu dusmu vilni, viņa kājas itin kā atrāvās no klona un augums uzlidoja, un nepaguva tumšajā paltrakā ievīstījies tulks aizvērt gaļīgās lūpas, kad zemgalis ar plecu ietriecās soģī un tas ar skaļu būkšķi atsitās ar galvu pret mūri un novēlās.

Gandrīz vai mirkli mirklī ar Dzinša uztriekšanos soģim Pāle metās pret otru bruņās tērpto krustnesi, viens viņa dēls pret trešo, bet pārējie trīs dēli, izrāvuši no azotēm tuteņus, ar pirmo dūrienu pieveica vamžos sēdošos neapbruņotos. Vienīgi ceturtais krustnesis paguva nolaist aizvāzni sejai un izraut zobenu, savukārt mūks metās bēgt,

taču nepaguva atraut durvis, jo viens no Pālēm paspēja ar savu dunci noieskāt bēdzēja muguru.

Dzintis, notriecis no kājām soģi, ari pats sakņupa uz priekšu, aiztenterēja līdz mūrim. Prātā viņš jau gāzās pretī ceturtajam krustnesim, bet kustības padevās daudz gausāk nekā gribētos, ari šis četras virves ap vidu traucēja, bet, kad viņš atkal stingri nostājās uz kājām un bija ar seju pavērsies pret vēl nepieveikto, pēdējais cēla zobenu dūrienam. Dzintis nesaminstījās, viņš pats triecās pret asmeņa smaili kā pret tukšumu, un krustneša roka mazliet nodrebēja, zobens gan izslīdēja cauri Dzintim kā adata drēbei, taču sirmgalvis paguva iekrampēties dūrēja rokā un vilkšus vilka sev klāt, un, gāžoties uz klona, uzrāva sev pāri nīstā dzelzinieka augumu. . .

Kad Pāle pieliecās un novēla uzkritušo nost, gribēja palīdzēt Dzintim atbrīvoties no zobena, sirmgalvis ar abām rokām saturēja savu nonāvē tā ju asmeni. Šķita, viņš nejūt ne mazāko sāpi, vienīgi tādu kā piegurumu, un tāpēc pāri lūpām vārdi skanēja klusinātāk nekā parasti:

—   Vārtus!. . . Atveriet vārtus!. . . Lai Ķēstutis. . .

—   Vārti jau vaļā!— Pāle nomierināja, un tā patiesi bija: padzirduši namā krustnešu palīgā kliedzienus, karakalpi metās šurp, bet tas no Pāles dēliem, kas paguva noieskāt mūka muguru, paguva arī aizsprūdīt durvis, un tagad gar tām belzās izbiedēts Ordeņa algotņu bariņš, izbiedēts arī tāpēc, ka atvestie sasaistītie, pagalmā atstātie gūstekņi un viņu apsargi, atskanot kliedzieniem namā, pēkšņi bija metušies uz vārtiem, nodūruši vārtniekus, sacirtuši atsēju vifves, un vārti ar smagu baukšķi, kā milzu kaulu salaužot, atkrita vaļā, paverot brīvu ceļu uz pili.

Pale vārtu krišanu bija sadzirdējis.

—   Nodedziniet!— Dzintis vēl čukstēja Pālem, kas bija notupies pie viņa uz viena ceļgala un pieliecis galvu. — Nodedziniet! Akmeni uz akmeņa neatstājiet!

—   Izdarīsim!

—   Dod roku. . . — Dzintis atlaidās no zobena.— Dod tagad roku. . . Man nepatika tavējo līdzšinējais gājums. . . Izrādās, mēs tomēr esam gājuši vienu ceļu. . . Katrs savādāk, tomēr vienu ceļu. . . Namejs priecāsies. . . Gunvaldis. . . Kā vasaras saulgriežos līksmosies visi kopus!. . .

Ārpusē dzirdēja kaujas saucienus. Tur zirgos pielēk- šoja zemgaju viri plecu pie pleca ar Ķēstuša jātniekiem. . .

Ordeņa mūra pils Tērvetē tika ieņemta, savas dzīvības te atstāja septiņi krustneši un simt algotņi, degamo nodedzināja. . .

Nākamajā dienā, gruvešiem vēl kūpot, Pāle un viņa dēli izpildīja Dzinša pēdējo vēlēšanos — apbērēja sirmgalvja augumu pilskalnā zem sūrābeles. . .

Pavisam. . . Uz mūžu. . . Uz laiku laikiem. . .

Mazais Gunvaldis un Rasiņa varēja doties atceļā, paņemot līdzi atmiņas par Tērvetes pilskalnu. . . Atmiņas, kas glabā sevi mūžīgās atgriešanās aicinājumu. . .

LAIMOŅA PURA GRĀMATAS CITTAUTU LASĪTAJIEM

Pirmā Laimoņa Pura grāmata krievu valodā izdota Maskavā 1968. gadā, kad izdevniecība «Cobctckhh nncaTeAb» laida klajā Mildas Snores tulkoto romānu «Gaismas staru lokā» («B KOAbņe AyHež») — romānu par zinātniekiem, kurā risinātas problēmas par harmonisku personību, par pretrunu pārvarēšanu starp principiem darbā un sadzīvē.

Izdevniecība «Liesma» 1969. gadā laida klajā Vladimira Ņevska tulkoto kriminālromānu «Ena ceļa garumā» («TeHb b /\,AHHy Aoporn»), bet 1976. gadā sērijā «Stāsti par vēsturi»— vēsturisko romānu «Degošais pilskalns» («ribiAaioinee ropoAHiuļe») par seno zemgaļu cīņām pret krustnešiem XIII gadsimtā ar Jāņa Kalniņa priekšvārdu V. Semjonovas tulkojumā. Tulkots ari romāns «Krusts virs pilskalna» («KpecT HaA ropoAiimeM»),

Laimoņa Pura īsie stāsti krievu valodā uzņemti arī latviešu prozas almanahos kopā ar citu autoru darbiem. 1955. gadā Rīgā izdotajā latviešu padomju rakstnieku stāstu izlasē «Daugavas krastos» uzņemti divi stāsti, bet 1962. gadā Maskavā izdotajā izlasē «Latviešu stāsti»—stāsts «Hello, Džon!» no krājuma «Rieta stunda».

Igauņu valodā 1969. gadā Tallinas izdevniecība «Eesti Raamat» laida klajā divas Laimoņa Pura grāmatas «Gaismas staru lokā» («Valguskiirte soorīs») Itas Saksas tulkojumā un «Ena ceļa garumā» («Vari kogu teel») Atso Kālepa tulkojumā.

Lietuviešu valodā izdevniecība «Vaga» Viļņā 1967. gadā laida klajā romānu «Gaismas staru lokā» («Svie- sos sprinduliu lauke») Mildas Zukmanienes tulkojumā.

1977. gadā romāns «Gaismas staru lokā» izdots arī Alma-Atā kazahu valodā A. Sanšarova tulkojumā no krievu valodas.

Laimoņa Pura īsie stāsti uzņemti 1956. gadā Minskā izdotajā krājumā «Latviešu stāsti» baltkrievu valodā, 1959. gadā Tbilisi izdotajā krājumā «Latviešu stāsti» gruzīnu valodā, 1971. gadā Kijevā ukraiņu v a - lodā izdotā almanaha «Zvaigznīte» 5. laidienā (Baltijas padomju republiku rakstnieku darbu krājumā).

1980. gadā Ferenca Mora izdevniecība Budapeštā un izdevniecība «Karpati» Užgorodā kopīgi laida klajā Laimoņa Pūra vēsturisko romānu «Degošais pilskalns» gan ukraiņu valodā, gan ari ungāru valodā, kuru no krievu valodas tulkojis Ištvans Ciboks.

L. Stepiņš

Laimonis Purs (Laimonis Jāņa d. Strazdiņš)

SūRĀBELE PILSKALNā

Redaktore R. Fiankenšteine Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korektore M. Tirzīte

Nodota salikšanai 18.01.86. Parakstīta lespieša nui 24.06.86. JT 00211. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas pupirs Ns 2. Baltikas garnitūra. Augst spiedums. 15,12 uzsk. iespiedi., 15,65 uzsk krasu nov.; 16,72 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt Nv 1706—5. Cena 1 ibl. 20kap. Izdevniecība «Liesma», 226252 Rigā, Padomju bulv 24 Izdevn. No 139/32 400/J-2876 Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedalo ties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja D. Ose.

Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poli grāfiias un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā 226004 Rīgā, Vienības gatvē 1 1

Purs L.

Pu630 Sūrābele pilskalnā: Vēsturisks romāns/ Māksi. J.Ņikiforovs. — R.:Liesma, 1986. 285 lpp., il. — (Stāsti par vēsturi).

Sājā SĒRIJA IZNĀK

J. M a u 1 i ņ š PĒDAS

LPur s TĀLAJOS PILSKALNOS

S. S t e p ņ a k s-K ravčinskis ANDREJS KOZUHOVS

N. F r i d s ĶEIZARIENE

A.Adamovičs VILKACI

Jakubovs ULUGBEKA DĀRGUMI

V. Z e ra g a r s KAD MOSTAS BRONZA

V. P i k u1 i s DZELZS KANCLERU KAUJA

V. S o b k o BERLĪNE — MANA SĀPE

N.Kūns ZELTA AUNADA

J.KalniņS HRONISrS UN VEI Ns

paskaidrojumi

1 «Radīšana» un «Spīdēšana». (Senebreju vai.)

1 Ārsts Romā 2. gs., sarakstījis «Ārstniecisko mākslu» un «Terapei' tisko metodi».

' Pirmie maldi/Sengrieķu vai.)

' Reliģiskās kustības vadonis IV gs. otra pusē Spānijā.

' 6. gs. pirms musu oras.

1 Pie Drūkšu (Drisvjatu) ezera.

1 Slepens amatnieks, kas strādāja bez cunftes atļaujas.

2 Kā vēstīja reliģiskie nostāsti, tā saucies viens no trim austrumzemju valdniekiem, kuri devušies apciemot jaundzimušo Jēzu.

' Viens! . . Divi! .. (Senprūšu vai.)

1 Apmēram 8,5 g sudraba.

1 Dzīvojis apmēram no 1165. līdz 1230. gadam.

1 Par sacerētāju uzskata romiešu kristīgo daejnieku Aurēliju Klemen- tu Prudenciju (448.—413.g).

1 Tā Kunga vārdā. Āmen (Latiņu vai.). Kad viņi ierodas pie bīskapa, sava kunga, lai saņemtu savu muižu, tad bīskapam ir pienākums šo muižu izdot lēņos ar roku un muti (Vidus te/asvacu vai.).

1 1313. — 1315. gadā.

1 Kā vēsta senās hronikas, pirmo reizi pils aizsardzībā krustneši šeit izmantojuši ar pulveri darbināmu šaujamierīci.

* * *

1958. gada 4. jūlijā Tervetes pilskalna arheoloģiskajos izrakumos atrada vīrieša galvaskausu. . .

[1] garbārži (langobardi), saukti arī par strīdīgajiem, mūsu ēras 1. gs. dzīvoja Elbas lejtecē, vēlāk, šķērsojot visu Eiropu, apmetās uz dzīvi Dienviditālijā un tur romanizējās.

' dzīvojis 3.-4. gs. mija.

67

[3] lietuvas psr austrumu rajoni.

[4] zelta senākais nosaukums.

[5] liorm 1248.gada 5.oktobrī.

[6] tagadējā Holande.

[7] trešais! . . (senprūšu vai.)

[8] vienā ērē trīs artavas.

[9] tilpuma mērs, kurā ietilpa 1 stops. Blašķē vai kannā—2 stopi. 1 stops — apmēram 1,3 litri.

' rīgā lietots audumu garummērs, kura etalons glabāts Novgorodas Ivana baznīcā, saukts par «lokotj Ivanskij».

[11] steigs — apmēram 10 m.

5-1706 129

[12] rokraksts, kas rakstīts uz pergamenta pāri nomazgatam vai nokasītam tekstam.

[13] ceļojošs dievlūdzējs/Senaujšvācu vai.)

[14] lasītāju ieskatam 13. gs. hronikas teksta fragments oriģinālā: Meister Andros der lies san sine brudere verstan, das es mit einer herevart wolde zu Semegallen wart. Der reise wurden sie vil vro. Das lantvolc gemeine do hin un hcr wart besant. Dem meistere quam das her zu hant. Der meister und die brudere sin, das lantvolc und die pilgerin huben sich uf die vart hin kein Semegallen wart. Do sie quamen in die lant, sie namen roubes vol die hant und slugen Semegallen vil. Dis buch uch aile sagen wil.

[15] kā katrs labs dzejolis, ari šis nav īsti pārtulkojams, tāpēc paraugam oriģināls:

Under den linden

an der heide

da unser zvvier bette was

da muget ir vinden schone beide

gebrochen bluomen unde gras. vor tiem walde in einem tai: tandaraideit

schone sanc diu nahtegal!. ..

[16] sacerēts ap 1250. gadu.

[17] miris 1213. gadā.

[18] miris 1253. gadā.

[19] miris 1287. gadā.

[20] novgorodas veče padzina no pilsētas savu augstāko garīdznieku, vainodama viņu par neparasti silto 1289./90.gada ziemu, kad kokiem lapas saplauka jau janvārī.

[21] 1336. gadā.

[22] 1322./1323. gadā.

Content

Purs Laimonis Sūrābele pilskalnā

Sājā SĒRIJA IZNĀK

paskaidrojumi