Purs Laimonis

Krusts virs pilskalna

LAIMONIS PURS

KRUSTS VIRS PILSKALNA

I

Piemirkusi un smaga bija Zemgales zeme.

Zirgu un cilvēku kāju izdangājumos pēdas apķepa ar glīzdu mālu, un allaž vien vajadzēja ceļa malienā pameklēt peļķi zālājā vai vismaz pielijušā ratu riteņu grambā paskalot pieķepušos dubļus, lai solis kļūtu vieglāks. Lietus šorīt beidzot gan bija pierimis, gar debesi no rietumiem skrēja vairs tikai tumši, vēja jau krietni papluinīti mākoņi, gaiss kļuva aizvien vēsāks un, mitruma piesūcies, līda zem apģērba līdz ādai. Atkal iegriezās nemīlīgais ziemelis, un tā arī vasara aizies, dzedruma un bēdu piemākta.

Dzedruma un bēdu piemākta…

Tā juta divi cilvēkbērni, gausi un paguruši staigņājot soli pa solītim uz Tērvetes pusi. Zēnam bija gadu piecpadsmit un jaunuvei dažas gadskārtas vairāk. Cieši pie- kļāvusi, viņa nesa mazu bērniņu, ik pa brīdim tam uzmetot raižpilnu skatienu un kā iedrošinot nočukstēja:

— Mētrīt! Mētrīt!…

Taču drošinājums bija vairāk pašai teicējai, ne mazajam, kurš platām acīm raudzījās gan savā nesējā, gan satumsīgajos padebešos, bet visbiežāk dziļā gurdumā aizvēra plakstus; bērns izskatījās apvārdzis, un tā vien jāpiemana, lai dzīvībiņa nepazustu bēdu ceļa gājumā. Jo brīnums, kā meitēns vispār izdzīvojis, jo nepasakāma nediena taču bija piemeklējusi Tērveti un tērvetniekus, bet viņus, bēduļus, paglābusi tikai laimīga nejaušība.

Todien Dzintis, tā sauca jaunuli, gāja pārlūkot Nār- vaišu Gunvalža bišukokus. Ienesums nesolījās būt dāsns, taču savs mazumiņš panašķojumam būs, un tāpēc arī Brita teicās aiziet, jo turpat netālu viņiem pļavas stūris nenokopts, pa abiem sagodētu. Kā ļaunu paredzēdams,

Britas brālis, kalējs Tērvetē, ieminējās, lai paņem līdzi arī viņa meitēnu, ja jau pakārumoties varēs un pļavā brīvi izčāpoties. Brita labprāt piekrita, un nebija viņa nogājusi ne pusi, mazo panesdama un ļaudama arī brāļameitai pašai patuntuļoties pa celīti, kad biedīgs balsu jūklis atvelas no pils puses. Brita ar mazo piesardzīgi ierāvās krūmājā, līdz pamanīja divus bēgošus Tērvetes zēnus, kuru skrējiena izmisums jau vien liecināja par nelaimi. Pamanījuši apjukušo tērvetnieci, viņi pārbīlī nokliedza:

—   Krustneši!…

Brita, kā zibeņa šautras mesta, satvēra radabērnu un arī metās skriet. Drava nebija diez cik tālu, tur viņa nokļuva vienā rāvienā un jau iztālēm, baismu un aizku- suma pārvērstā balsī sauca:

—   Krustneši!… Krustneši!…

Dzintis bija tieši sarīkojies vilkties ar dzeini augšup notrumpētā priedē, kad padzirda biedīgo vārdu, pameta visu, iztvēra no aizkusušās Britas rokām raudošo meitēnu, un tad — viņi skrēja un skrēja… Pa meža tacī- tēm, kur jātniekiem nelēkšot, pa brikšņainiem aizaugumiem, tālāk un tālāk, un viņu kājas viņus izglāba…

Pirmajās pāris dienās bēguļi patvērās tik bieza eglāja dziļoksnī, ka diena vērtās vakara krēslā, un ielīda sku- jīšu pudurī tā, lai ne puslūzis zariņš nepaliktu par zīmi viņu gājumam. Laimīgi par izglābšanos, viņi sākumā nejuta izsalkumu, taču vispirms mazajam un tad arī viņiem vēders aizvien neatlaidīgāk sāka prasīt savu tiesu un arī par mājniekiem gribējās drīzāk ko uzzināt, tā ka patvērumu gribot negribot nācās pamest. Dzintis ierosināja vispirms viens pats doties izlūkos, bet Brita bija tik izmisusi un izbiedēta, ka atrunāja:

—    Ko tu uzzināsi? Ja mūsējie pagalam, tad tavs gājums velts. Ja dzīvi — satiksim vēlāk. Bet tevi gan sirotāji var saķert un aizvest, un ko tad es viena iesākšu!

Protams, krist sirotāju nagos tādam pusaugulim nozīmēja savu mūžu dreļļos novārgt.

Vairoties no ceļiem un cilvēkiem, viņi uzmanīgi bēg- ļoja dziļāk zemes iekšienē un vairākas dienas pārtika tikai no tā, ko mežs un pļava varēja dot, — no ogām, zāļu stiebriem, bērza mizas gremzda un mazajam čāpu- lim deva salkuma apmānīšanai košļāt mētras, un tā nu viņai iedabājies jauns vārds — Mētrīte.

Vēlāk bēguļi satika vēl dažus izmukušus tērvetnie- kus, turējās kādu laiku kopus, līdz visi izlēma atgriezties pili, no kurienes uzbrucēju varza — kā stāstīja — aizgājusi atpakaļ uz Mītavu un Rīgu, palikuši tikai daži, lai turpmāk Tērvetē valdītu kristīgā dieva nosacītā kārtība.

Tuvojoties Tērvetei, Britai un Dzintim pretī atnāca bēdu vēsts — kāds zināja stāstīt, ka Britas brālis, kalējs, nodurts pirmajā brukumā, jo ar ēzē paķertu dzelzi meties pretī bruņiniekam, kas lēkšojis priekšgalā, bet viņa sieva, Mētrītes māte, aizvesta, kad pils aizstāvji pieveikti, un uzvarētāji ņēmuši un darījuši, ko vien acs iekārojusi un prāts gribējis.

Brita raudāja un raudāja, līdz visas asaras izraudāja, un arī Mētrīte reizumis pavilka līdzi, lai gan vēl neko nesaprata, kā vien redzēja savu gādnieci nelaimīgu elsojam un viņas vaidziņus apasarojam. Dzintis sēdēja turpat uz otra celma, zobus sakodis, vārda nebildis, bet viņa acis palika sausas, neba naids un niknums pret krustnešiem bija lielāks par līdzjūtību Britas bēdai. Un Mētrīte… gan jau Mētrīte izaugs, tāpat kā viņš izaudzis …

Dzintis bija apaļš bārenis no Daibes puses, kurš tā ari nezināja un nekad neuzzinās, kur palicis tēvs, māmiņa; tie zuduši sen, un arīdzan viņu audzinātāja tēvamāsa. Pēc Mītavas mūra pils uzcelšanas Ordeņa vīri izrīkojās plašā apkaimē tik neganti, ka daudzi upmalnieki, glābiņu meklēdami, paklīda kur kurais un palikušie vilka dzīvību un nezināja, vai vakaru sagaidīs. Tā reiz Gun- valdis, Lielupes krastus izlūkodams, atrada pirms neilga laika mirušu sievieti un tai līdzās pusdzīvu, gluži aizvārgušu puisēnu, kas tā arī nebija iedrošinājies pamest savu audžumāti, un, ja Gunvalža zirgs nebūtu, līķi jūtot, samīņājies un paspurslājis, tad laikam jau zēns turpat mirušai blakus nobeigtos, cik pārbiedēts viņš bijis. Pielabinājis un aprunājies Nārvaišu Gunvaldis uzcēla puiku zirgā un iedeva maizes ņuci, kuru atradnītis aprija kā tāds zvērēns. Tērvetē viņš piemitināja puiku priekšpils kalēja mazģimenē, kurā Dzintis izauga kā savējais, un īstā māsa nebūtu mīļāka par Britu. Pirms gada kalēja sievai piedzima meita, gaidīja jau otro zīduli, un prasmīgā un čaklā kalvja saime sāktu pieņemties plašumā un spēkā, ja pēkšņi atkal…

Saņēmusi bēdu ziņu, Brita todien atsacījās atgriezties tukšajā istabā, kamēr sāpe maķenīt pierimst, un nakti viņi pārlaida zem biezas egles, glābdamies no nemitīgā lietus. Pienāca rīts, un cejš vedināja mājup, un labi vismaz, ka ieilgusi lijava mitējusies.

—    Aplūkosim dravu, — Dzintis tāda kā pieauguša vīra balsī ierunājās, kad viņi rīta cēlienu jau bija gājuši un tuvojās mīļi pazīstamajam meža ielokam. Jā, neziņas pilna rītdiena uzgūlusies kā smacīgs slogs, taču jādzīvo vien būs, un tad jau bites varbūt ir vienīgais, kas viņiem paglābies dzīves uzsākumam.

—    Drīzāk atgrieztos Gunvaldis! — Brita izsacīja domu, ar kuru visas dienas dzīvoja arī Dzintis.

Drīzāk atgrieztos GunvaldisI Kauču viņš nebija ne Dzintim, ne kalējam īstenieks, tomēr allaž vien iegriezās pie kalējiem, lai par savu atradni Dzinti iegādātu, un arī tagad viņš dotu padomu, ko darīt un kā dzīvot. Gunvaldis taču Tērvetes karadraudzes vīrs, viņam labāk redzams, kā rīkoties, lai pilnam neizputētu un parādu dēļ vien neiegrūstu nebrīvajos. Kā melnas nedienas mudināts Namejs tieši šovasar sadomāja doties uz sudavie- šiem, lai, kā bija teicis, pats savām acīm redzētu tāsze- mes postu un vārgu. Kur viņi tagad? Kad viņi uzzinās par Tērvetes nedienām? Un ja arī viņus pametusi kara veiksme? Ai, ai, cik smagas domas jaucās, cik biedīga blāv rītdiena! Vēl pērnziem Gunvaldis bija nopriecājies, ka leiši piebeiguši pašu Ordeņa mestru un labu skaitu krustnešu uz jūras ledus un drīz vien ari jaun- celto mestru nodūruši kā apstulbušu sivēnu, bet te — tik negaidīts uzbrukums Tērvetei! Kas to varēja iedomāties!?

Pie notrumpētās priedes, kurā Dzintis todien grasījās uzvilkties, viņi atrada bitenieka rīkus neaizskartus; gulēja tāpat nomesti, kad viņš izdzirda Britas saucienu un ieraudzīja skrienam šurp. Lūk, dzeinis ar izrakstīto vārnu, pārkritis priedes saknei, turpat tukšais medus ķocītis, un pat dūlējs nebija sagruzdis, bet pats apslāpis. Pārlaidis visam skatienu, Dzintis ielūkojās gluži apklusušajā Britā, kurai pie rokas pietvērusies stāvēja Mētrīte, un — pasmaidīja. Pirmo reizi pēc daudzajām nebaltajām dienām pasmaidīja — sak, nav tomēr atjozuši un izpostījuši. Un, ja jau bišukoki ir, tad būs medus un būs vasks… Ko? Vai iesākumam nepietiek? Aizjājot līdzi Namejam, ari Gunvaldis bija piekodinājis:

—    Dzinti, Dzinti! Uzmet acis arī manējai dravai! Par pieskatījumu vaska rituli ņem.

Jaunulis veikli kā vecs bičolis salocīja uz kreisās rokas cilpu cilpām virvi, mazliet atkāpās un ar slaiku vēzienu pārmeta galu resnam zaram, satvēra pārmesto virvi abām rokām un, pielicis dzeiņa galdu sev pie dibena, vilkās priedē augšup.

—    Sadzels! — Brita brīdināja, jo diena piemirkusi un vējota, arī dulēja nav piedūmināšanai, un tad jau sald- vācītes, piespiestā slinkuma aizkaitinātas, var tā saniknoties un sakost, ka seja no pampuma vai plīsīs pušu.

—    Mani pazīs! — kājām spiežoties pret stumbru, galvu atgāzis, viņš palepojoties attrauca un gandrīz vai pusguļus spiedās aizvien augstāk.

Un tik tiešām — vai nu bites no tiesas pazina, vai ari zēnam bija zināmi bišu vārdi, bet dzeltenajā kārē viņš izgrieza krietnu robu un nolaidās zemē bez neviena dzēluma. Pavēcinājis ar plaukstu pāri buncim, aizgaiņājot neatlaidīgākās sardzinieces, viņš pirmo pičuku pielika Mētrītei.

—    Ver muti!

Divreiz nebija jāsaka, mutīte pavērās plati jo plati, savā mazmūžā jau pirmo salkumu izjutusi. Pēc tam Dzintis nošķēla smaržīgu, salduma pilnu gabaliņu arī Britai un vispēdīgi sev.

Trīs izbadinātas, siekalu pieskrējušas mutes aizņemti kustējās, un līdz pat kāju pirkstiem, šķita, ieplūst augumā tīksms siltums, it kā medus to būtu saglabājis no aizgājušajām saulainajām dienām.

—    Iztikšana būs, — Dzintis prātīgi sprieda, jo, kam piederēja drava, tas nebija tukšinieks. — Rīt pat jāsāk pārlūkot.

—    Nezinu, Dzinti, nezinu, — baiļu pilnu sirdi Brita nopūtās. — Kas mūs aizstāvēs? Tu — bārenītis, mēs abas tagad tādas pašas… Dzīvošanai aizņemties vajadzēs, bet ja nepagūsim atdot… Dreļļos prom un…

—    Aizņemto atdosim! Aizstāvēties paši aizstāvēsimies! — jaunulis skarbi noteica. — Pie zobena jātiekl Lai mākteņi nedomā!…

Jo tuvāk viņi piegāja Tērvetei, jo smagākas tomēr kļuva kājas. Beidzot, uzgriezušies uz Raktes ceļa un

gabaliņu pagājuši, viņi apstājās kalna plakumā, no kura pavērās pāri upei plaša apredze uz Tērvetes pilskalnu.

Pils slējās pretī debesij kā mūždien: kraujas nostāvi- nātās nogāzes un baļķu sargsienu apjozta, varenu torņu smaiļota. No tālienes šķita, ka nekas nav mainījies, atliek tikai doties turp, un pretī nāks kalējs, sviedrus ar plauksta noraušot, un piere, kā vienmēr, viņam būs ap- sodrota, bet vaigos rotāsies labvēlīgais smaids — sak, mīļie, kur ta nu tā bijāt aizķērušies…

Britai atkal asaras sariesās acīs…

Paceļamais tilts uz priekšpili nolaists, divi vīri uz tā nostājušies par kaut ko dedzīgi sprieda, jo rokas tā vien vēzās, ka nupat, nupat zvetiņā saķersies. Priekšpils, kas tāpat visapkārt baļķu sienas apžogota, nebija ne pa- l jaukta, ne arī iekšpus redzēja apdegas, tad jau triju bē- guļu miteklim tāpat jābūt veselam. Pat pārupnieku mājiņas tepat gar Tērvetes kreiso krastu arīdzan paglābušās un mīlīgi cita pie citas cieši sagūlušas, kā sasildīties gribēdamas. Atnācēji vērīgi visu pārlūkoja, un viņiem gandrīz vai neticami likās, ka tik aplama baisma izstaigājusi kaktu kaktus un piemeklējusi katru.

—    Ejam! — Dzintis pārtrauca biedīgo klusumu un apņēmīgi devās lejup.

Šķērsojuši pārupniekus, viņi uzgāja uz laipu tilta. Zem kājām murduļoja straujš, duļķains ūdens kā palos; gāzmās lietavas darījušas savu, un Tērvete burzgulēja, kā par kaut ko pārsteigta un satraukta. Un, tikai uzkāpuši priekšpils klajumā, viņi redzēja, cik neganti uzbrucēji izmīņājuši zemi, ka pat zālei ne tik ātri ar savu zaļumu apsegt dangojumu.

—    Būtu kāds no Radaviešiem paglābies, — tuvojoties vārtiem, Brita ieminējās, jo saprata sevi tik neaizsargātu, ka jebkurš uzmāktenis varētu paņemt viņas abas un aizvest. Varbūt tomēr vēl pēdējā brīdī griezties atpakaļ mežā un nogaidīt? Tas, ka neredz postījuma, šķiet vēl biedīgāk, jo arī ļaudis tikpat kā nav redzami — tie divi uz tilta, vēl pāris tālumā…

—    Brita! — viņi pēkšņi izdzirda saucam, un no tuvākā nama izskrēja jaunuve Britas gados, apķērās ap kaklu, nomutēja pārnācēju, nomutēja Mētrīti. — Mēs jau sākām bažoties! Tik ilgi nav un nav! Ne redzēti, ne dzirdēti! Par kalēju gan…

Viņa aprāvās, un vaigs samācās.

Brita vēl ar tādu kā sīku cerību skatījās jaunajā tēr- vetniecē — varbūt, varbūt… varbūt tomēr… Nē, galva noraidoši pamāja, un lūpas klusināti pavēstīja:

—    Tavi īstenieki… Kalējs pie vārtiem nodurts… pirmais meties ar dzelzs nūju pretī… Pils tiltu Daumis nolaidis!…

—    Kā tad tā?

—    Savu labumu cerēja paglābtr Bet Mikus ar savējiem paguva visus noguldīt. Daumju vairs nav!

—    Arī Mikus nav! — Dzintis nikni nosacīja, jo spē- konis allaž vien bija ar Gunvalža padēli patērgājis par šo un to, kā jau viņš mīlēja pamelst.

—    Papostīts nekas nopietni nav, bet… izokstīts gan malu malās, — tērvetniece turpināja. — Kas vien paņemams, — paņemts, un, kas vien vedams, — aizvests. Dažam labam jāsāk no plikas vietas.

Padzirduši balsis, iznāca vēl viens, otrs, trešais, un visi ņēmās iztaujāt, un arī atnācēji izvaicāja, kas paglābies dzīvajos, kas aizgājis veļu valstībā, kuru piemeklējis drellības sūrums. Pārsprieda arī, kam tagad pašā pilī un novadā galvenais vārds, jo Daumja dzimta pagalam, Namejs tālumā un viņa īstenieki aizvesti — sieva Dardedze ar visiem bērniem.

—    Skaidrības nav, — stāstīji viens no vīriem. — Gaidām Nameju pārrodamies. Ja viņš zūd, nudien tad Tērvete paliek tikpat kā bez labiešiem un karadraudzes.

—    Kā paliek bez? — otrs nepiekrita. — Narbuts dzīvajos! Bet Daumja īpašumu Tiģis ņemot!

—    Tiģi taču nav tērvetnieki!

—    Kas par to? Viņš Daumja sievai… nu, sievasmāsas vīrs! Mantojumā!

—    Tas tikai trūka, lai katrs, kam vien labpatiksies, sāktu rīkot! — otrais kā smieklam iesaucās.

—    Kas mums vairs prasīs, — mierīgākais un laikam piekāpīgākais atmeta ar roku. — Pils vārtus vajadzēja nosargāt! Tad varējām runāt, nevis tagad.

—    Tagad sāc saimniekot! — Otrais pievērsās Britai un uzmundrināja. — Arī pēc viņu tiesībām iekoptā zeme paliek mantojumā līdz ceturtajam celim. Bet tu taču esi māsa!

—    Ne brūnaļas vairs, ne aitiņu… Arklu pašai vilkt? — Brita noliecās un pacēla Mētrīti uz rokām.

—    Iegātni, iegātni ņem! — gados vecākais vīrs piemiedza aci,

—    Kas mani ar čāpuli ņems!?

—    Vī, kādas runas! Tas taču nav tavējs! — Viena no sievām nenocietās. — Nu tu gan nobrauci šķībi!

—    Vai tad kalējs neko netika paracis nebaltai dienai? — pirmais jautāja, ne jautāja, bet atbildi labprāt dzirdētu.

—    Tev tūliņ jāzina! — mutīgākā sieva uzbelza ar plaukstu pa kamiesi. — Taisies iegātņos, vai?

—    Nudien! Manējā gan paglābās, bet, kazi, varbūt tagad kāds vācietis ieskatās, es jau atdotu… — pirmais gribēja patrīt mēli, bet mutīgākā sieva pārtrauca:

—    Atradis, kad melsties!… Nāc, Britiņ! Droši vien visiem trim vēders pie muguras pierāvies? Ko?

—    Dzintis šorīt medus gabaliņu izņēma, — Brita klusi atbildēja.

—    Vai nu tas kāds ēdiens! Nāc! Iedošu padzerties piena. Vakar pirmo maizes cepienu izņēmu…

Kļuva tā kā labāk un vieglāk ap sirdi — savējie atkal visapkārt, un pavards paglābies pašiem savs, taču neatlaidās arī žņaudzīgais žēlums un tukšums, tāds postīgs izmisums, ka raudas guldzieniem vien izrāvās, kad viņa pavēra sava nama durvis un ieraudzīja tukšo un vandīt izvandīto istabu, kur tik vien bija vairs kā pavarda akmeņi un plikās lažiņas gar sienmali, no kurām pat salmu, siena un izkaltēto, sasmalcināto kalmju pasegums bija kā slaucīt noslaucīts: meklējot ko slēptu, sirotāji apok- stījuši visu un pamatīgi, un, kas bijis ņemams, tas paņemts, arī lādes aizvestas, tik glīti paša kalēja apkaldinā- tās lādes, un pat plānsedziņa nav kaktā patvērusies, ar ko tagad Mētrīti pārklāt, lai beidzot bērns pēc ilgās bē- guļošanas, izaukstēšanās un bada sasiltu.

Pastāvējusi, kā gribēdama posta ainu mūžam atmiņā paņemt, Brita iznāca nama durpriekšā, kur Dzintis tikmēr bija saslējis sagāzto soliņu sēdēšanai. Steidzās jau arī kaimiņiene, piena krūzi vienā rokā un maizes pus- klaipu otrā.

—    Ēdiet lēnām un pa kripatai! — pasniegusi viņa brīdināja un, kad redzēja Mētrīti abām rociņām apžņau- dzam rupjmaizes šķēlīti un iekožamies pilnu muti mīkstuma, izņēma sīkaļu no Britas klēpja un iesēdināja savā. — Ne tik dedzīgi! Ne tik dedzīgi! Salkušam vēders bez spundes, žņaudzējs vien pa iekšu lūr.

Atlauzusi brūnās garoziņas kricīti, viņa ielika to kāri pastieptajās rociņās un tad, mīlīgi aupējot un runājoties, virzīja meitenītes uzmanību sāņus, un ildzināja nākamo kodienu.

—    Kurš putniņš agri skrēja,

Agri slauka deguntiņu;

Kurš bērniņš… — otrsaimniece uzsāka skaitīt, bet aprāvās, jo būtu jāsaka: mātei klausa, bet — kur tagad kalējiene? …

Un viņa nomāktāk turpināja:

—    … mani klausa,

Lēni ēda brokastiņu …

Ieturoties sarunas aizvedās gan par šo, gan par to. Izvaicājusi secīgāk par bēgšanu un izglābšanos, viņ- māte pastāstīja, kā viņiem klājies un kā turpmāk lēmuši dzīvot, un ka pagaidus jau neko no tērvetniekiem neprasot, bet katrs dzīvojot par sevi un klusēdams griežot ceļu ienākteņiem no Rīgas, kuri iemitinājušies pilī un rosoties, vēderus izgāzuši.

—        Re, re, viens jau šļūcinās šurp! — Kaimiņiene pameta uz paceļamā tilta pusi.

No pils puses, vienādvien apstājoties un grozoties kā ko pazaudējis, tuvojās kāds vīrišķis.

—    Kas tas tāds? — Brita apvaicājās.

—    Nezinu… Ģīmji jau te tagadiņ dažādi nepazīti.

Nokļuvis tieši pretī, svešais smaidīgi novēza ar abām

rokām, tā kā mazliet noklanoties:

—   Labadiena!… Labadieniņa !…

—        Labdien, — Brita bikli atņēma un vērīgi noskatījās, bet sveicinātājs, kā atlabdienu vien gaidījis, apstājās tūliņ kā iemiets.

Viņš bija aplam nevīžīgi ģērbies, apskrandušās bikses un krekls ar spurainu virves galu apjozts, kājas basas, bārda apsekšķējusi, un viņš izskatījās tik brukulains, ka — gribi vai negribi — otru tādu starp brīviem ļaudīm ne tik bieži rast, taču drellis viņš arī nevarēja būt, jo gaita, kauču šļūceniska, tomēr kundziska un vai iz- gāzīga, it īpaši pamanot pie nama durvīm sēdētājus, nācējs izriesās un pat kaut ko paskaļāk uzdunduroja.

—        No tālienes? — brukulainais, pamanīdams salkušo ēšanu, apvaicājās.

—    Kādas tālienes! Paši savā mājā! — kaimiņiene pasteidzās diezgan pikti atcirst, jo laikam noprata garāmgājēja ziņkāri.

—    Savā mājā, he-he… — sušķis sīki iesmējās un piemetās durvīm, pavēra plati jo plati un ieliecās līdz pusei, / lai bezmaz vai aizdurvē varētu ieskatīties. — Midzenis! … Krietni ļaudis savā mājā midzeni netur!

—    Ārnovadā viesojās. Tikmēr jūs te …

—    A, ārnovadnieki! — viņš zīmīgi novilka.

—    Kādi ārnovadnieki! Ar ausīm klausies! — kaimiņiene ne pa jokam uztraucās.

—    Zinu, zinu — radinieki no septītās ķēves uz augšu un no devītās uz leju.

Tas nu par traku! Kaimiņmāte sašutumā pielēca un pastiepa padusēs turēto Mētrīti uz viņa pusi.

—    Meita! Meita! Un re kur pašam māsa!

Viņa norādīja ar galvu uz blakus sēdošo Britu. Jo šaubu nebija, ka šitais Rīgas jendziņš, kas, pēc runas spriežot, gan zemgalis, izoksta tukšās mājas, kam vairs nav saimniekotāja, un zemi, kurai nav arāja, lai kristīgie pievāktu savā noteikšanā.

—    Neceri kāpt svešā vagā! — viņa vēl padraudēja.

—    Vai es!! Ko es? Tikai kārtība paliek kārtība! — viņš tā kā laipnīgāk sacīja. — Mantot var līdz ceturtam celim. Senākus tāpat bija. Kas aiz — tu-tū … Paša meita, paša māsa! Ui-ui! Ko es?! — un brukulainais pļāpa, plecus paraustījis, devās uz vārtu pusi, rokas kā aizvainojumā pavēzēdams un atkal bezrūpīgi uzdundurēdams. Balss viņam bija skaista un skanēja, kad viņš, pagājis vēl gabaliņu, palaida dziedamo pilnā spēkā, gluži vai meža gali notrīcēja.

—    Tu paskat, kāds gavilētājs uzradies! — ar bozīgu skatienu aizejošo pavadījis, Dzintis caur zobiem norūca.

—    Visādi, visādi tagadiņ te, ne cepti, ne vārīti, — kaimiņiene skaidroja. — Pilī slinkojoties septiņi dzel- žotie un brangs bariņš aptecētāju. Šito pamanu te katru dienu cauri vazājamies. Brita, steidzīgi telēnu gādā un kādu aitu! — viņa pievērsās saimniecības uzsākumam, — lai māja nebūtu tukšā.

—    Gādā… gādā… — Jaunulei acis bija tumsuma pilnas. — Pat dzijas kamoliņš nav paglābies…

—        Priecājies, ka pati paglābusies! — kaimiņiene norāja.

—    Ūdens lāsīti nav kur atnest…

—    Nebēdā! Puisietis mājā, uztaisīs, ko vajag!…

—    Protams, — Dzintis nosacīja.

— Un Mētrīte… Mētrīte… — Viņa izņēma no kai- miņmātes klēpja sava brāļameitu, noglaudīja galviņu; ienašķojis pičuku medus un maizes knupuci ar pienu, meitēns sāka miegoties un, nokļuvis ierastajās rokās, piekļāvās cieši jo cieši, ar vienu aci vēl vērtējoši lūkodamies kaimiņsievā.

Atnācējus pacienājusi, arī viņa rausās augšā, atmetot vēl tikai ar roku:

—        Radaviešu jaunākai krūtsbēms, pabaros Mētrīti ar…

Un kā atģidusies noliecās pie Britas un meitenītes.

—    Mētrīte? Atceros, jūs taču saucāt par…

—        Par Mētrīti sauksim, — Brita pārtrauca. — Ar mētriņām izdzīvoja, par Mētrīti sauksim.

—        Vārdiņš mīlīgs, arī pati nesēj iņa būs gaiša, — nosacīja otrmāte un devās uz sava nama pusi, pusceļā vēl atskatoties un uzsaucot: — Ar slotu, ar slotu sāciet! Nav ko gurdeļot!

Brita paskatījās Dzintī.

—    Tad ko? Sāksim?

—        Taisnība viņmātei — ar slotu sāksim, — Dzintis, kājas no ceļa papūtinājis, slējās augšup.

—    Ja būtu… Pat tās iekuros nodedzinātas!…

—        Ja rīt iegriezīsies laiks, aplūkošu bites… Jāredz ari, kas ar liniem, — Dzintis nopietnu seju prātoja, kārtodams savu apģērbu. — Par vasku jāiemij prāvāks telēns un kāda aita… Ja vēl lini!… Pašiem pietiks un pārdot varēsim.

—        Dzinti, Dzinti! — piecēlusies ar snaudošo Mētrīti uz vienas rokas, ar otru pabužināja pusauga gaišo matu cekulu, gribēja vēl ilgāk, bet Dzintis mazliet atliecās, un Britas roka vairs nesniedza; jā, jā, mīļmāsiņ, neesmu vairs maziņais, lai ļautos paijāties kā zīdulis, redzēs kāds un iecels vēl apsmieklā… — pauda viņa skatiens, bet skaļi viņš sacīja:

—   Aizeju sagriezt slotas. Kad atnākšu, paskatīšos Gunvalža namā, varbūt tur kaut kas noderīgs paglābi^?. Tu tikmēr atpūties.

Un jaunulis apcirtās un gaitīgi aizgāja, it kā nejustu ne mazākā noguruma.

Tiģis… Tiģis… — ejot viņš prātuļoja. Kas tas Tiģis tāds ir… Ja tik naski ieradies … Novadu paglābt vai tikai labumā iedzīvoties? Ietu pie viņa aizņemties… Labietim taču labieša rocība… Kalējs jau tikvien bija kā linu birzi iesējis, visu pārējo saņēma par darbu, jo savā amatā bija darīgs vīrs. Ko tagad, kad viņa nav?… Un vispēdējā putraimu kulīte sirenieku vezumos aizvesta! Jā, man padevās podu dedzināšana… Jāsāk būs ar to… Lai gan jāpagūst arī siens sapļaut un sažāvēt… Un ēst gribēs; es katru dienu! Mētrītei… Britai… Viņam … Rau, kā vēders atkal runā! … Prasa vēl un vēl!… Kur ņemt? Kur? Nevar taču diedelēt un diedelēt no kaimiņiem, kam pašiem tikai mazums izglābts. Ai, ai, cik grūts, cik grūts būs dzīves uzsākums!… Jods tavus nešpetnus krusta kalpus! Notrumpēt tiem galvas, lai reiz miers būtu no viņu uzmācības un ļaudis dzīvot varētu!…

II

Lai gan gavēņdiena būs tikai rīt, bet nedēļas ceturtajā dienā, kāda bija šī, pie miežu putras pasniegs pat šķēli ceptas cūkgaļas, Rīgas domkapitula[1] pagrabmeistars ka- noniķis Johans no Lunes pēc rīta meses, skatienu debesīm pievērsis, paziņoja, ka nolēmis pastiprināti šķīstīties un sagaidīt vakara krēslu bez ēdiena kripatas un nemitīgā dievlūgšanā, izņemot dažus neatliekamus brīžus un arī gadījumus, kad lūgsnas pārtraukumu prasīs steidzami pienākumi baznīcas labā, kurai piešķirts tas lielais gods saukties svētās jaunavas Marijas vārdā. Domkapitula locekļi gausi, pilni augstas cienības devās pa domeju uz dienvidu spārnā izbūvēto reflektoriju — plašu zāli ar ēdamgaldu pa vidu un altāru vienā galā, lai arī dienišķo maltīti varētu apvienot ar dievišķo godināšanu, — tikmēr Johans no Lunes izgāja Dombaznicas plašajā pagalmā un lēni noslīga ceļos, uzskatāmi apliecinādams: lūk, lūk, cik zemu zemojas kristietības dievišķīgās idejas pazemīgais kalps! Tādā cilvēkā neslēpjas ne kripata augstprātības, un godkārības čūskai nekad neieperināties vinā!

Rīgas kanoniķis Johans no Lunes uzsāka pastiprināti darboties tūliņ pēc Tērvetes pils ieņemšanas. Vairs nebija šaubu, ka jaunieceltais, noteiktais un drosmīgais mestrs Valters no Nordekas drīz vien pakļaus pēdējos un visnepakļāvīgākos pagānus — zemgaļus. Jau tas vien, ka pat pēc tik smaga zaudējuma, kāds bija Ordenim jāpieredz ziemas kaujā uz jūras ledus, kad leiši nokāva pašu mestru Otonu no Rodenšteinas un piecdesmit divus ordeņbrāļus un drīz pēc tam sakapāja arī nākamo mestru Andreju no Vestfāles ar divdesmit brāļiem, — ka pat pēc tādām sakāvēm Valters no Nordekas prata tūliņ pēc savas ierašanās dot pagāniskās zemes vispēdējam un visnegantākajam cietoksnim — Tērvetei graujošu triecienu, tai pilij, kas atradās tikpat tuvu Rīgai kā Sigulda, bet kurā elkdievība joprojām zēla un brīvi zaļoja kā nekrietna un ļauna nezāle svētās Marijas zemes šķīstajā tīrumā. Uzvaras līksmībā Tērvete bija iestigusi bezrūpībā, un mestrs to prasmīgi izmantoja, jo zobena vislabākais palīgs ir — pārsteigums.

Taču jāatzīst, ka reizē ar dievam tik patīkamo uzvaru uzkvēlos atkal ķildīgās attiecības starp Rīgas virsbīskapu, kas bija garīgās un laicīgās varas augstākais valdnieks dievmātes Marijas zemē, un svētās Marijas hospitāļa vācbrāļu Livonijas ordeni, kura pienākums bija iekarot šo pagānisko zemi, atlīdzībā paturot savā īpašumā vienu trešo daļu. Un Ordenis iekaroja aizvien vairāk, bet diemžēl aizvien vairāk pamanījās arī paturēt sev, un Kursā tam piederēja jau divas trešdaļas, un šīs tiesības pretēji visiem likumiem un tradīcijām apstiprināja pāvesta ieceltā Lionas šķīrējtiesa, kur virsbīskaps Alberts meklēja aizstāvību. Tāpēc nešaubīgi, ka Zemgalei sagatavots tāds pats liktenis — vācbrāļi pievāks divas trešdaļas un ticīgās baznīcas kalpiem atmetīs tikai mazākumu, lai gan vajadzētu būt gluži otrādi. Kad šo dziļi sasāpējušo un draudošo pāridarījumu vairākas dienas pēc kārtas, runām mijoties ar sirsnīgiem dievvārdiem, apsprieda augstāko garīdznieku saiets — Rīgas svētas Marijas baznīcas domkapituls — un pats virsbīskaps Alberts, cik spēks un veselība atļāva, piedalījās spriešanā un tomēr neko īsti saprātīgu kā nevarēja, tā nevarēja izspriest, tad gluži kā apgaismība nāca kanoniķa Johana no Lunes ierosinājums. Viņš bija teicis:

— Augsti godājamais virsbīskapi Augsti godājamais Rīgas kanoniķil Terra matris! Dievmātes zeme! tā pāvests Inocents III nosauca šo kādreizējo elkdievības nostūri, kuru pārvaldīt un pievērst kristietībai mēs esam paša dieva izredzēti. Un dokumentos lasām, ka Rīgas bīskaps Alberts no Bukshēvdenas saņēma šo zemi ar visu augstāko varu un tiesībām 1206. gadā no Vācu Nācijas Svētās Romas valsts dižā valdnieka Filipa, un tāpēc Rīgas bīskapiem piešķirtas tiesības nodot savu daļu ar visām tiesībām un augstāko varu Vācbrāļu ordenim kā savam uzticamam vasalim. Taisnīgo zemes dalījumu starp bīskapiju un Ordeni vēlreiz apstiprināja pāvesta Inocenta III bulla no 1210. gada 20. oktobra… Pagājušajā naktī, zemojoties un izlūdzoties no dieva gudrības spožuma mazu gaismas staru, es ļoti rūpīgi izlasīju pāvesta Gregora IX 1237. gada 14. maija bullu, kurā dievmātes zeme ar visām īpašuma tiesībām mūžu mūžos piešķirta svētā Pētera krēslam Romā. Pamatojoties uz šāda dievišķīgas gudrības apdvesta dokumenta, Rīgas bīskaps Nikolajs no Naunes noslēdza ar Ordeni striktu vienošanos, sadalot Mežotnes novadu divās līdzīgās daļās, pie kam no bīskapijas' puses viena trešdaļa uzdāvināta Rīgas pilsētai, bet, tā kā dieva žēlastība ir neizmērojama, tad Nikolajs mums, svētās Jaunavas baznīcas domkapitulam, uzdāvināja pusi no visas Zemgales, un Dombaznīcas prāvests ir vienlaicīgi arī Zemgales bīskaps. 1253. gada 4. un 5. aprīļa robežu pārdalīšanas dokumentā Ordenim no Zemgales piešķirta tikai viena trešdaļa — Tērvete, Dobelene un zeme gar Lielupes un Mūsas kreisajiem krastiem, viss pārējais — virsbīskapijas un Dombaznīcas īpašums, ja atskaita to zemi starp Daugavu un Lielupi, kuru esam ar mīļu prātu dāvinājuši Rīgas pilsētai. Ko tas liecina un norāda? To, ka mēs esam ar dieva ziņu iecelti viņa gribas izpildītāji. Tad izpildīsim visaugstākā gribu, kas pausta dievišķīgo zemes sūtņu rīkojumos, un pasteigsimies apsolīt Ordenim par centīgu un uzticamu kalpošanu kristietībai bez viņiem likumīgi pienākošās daļas v(;l pusi no tā, kas pieder mums, bet ko viņi tāpat pašlaik piesavinātos, un šo dāvinājumu apgrūtināsim ar zi- nāmu noteikumu izpildīšanu no Ordeņa puses, lai vēlāk,

atsaucoties uz neizpildītām saistībām, mēs nezaudētu tiesības uz pašreizējo dāvinājumu …

Ilgi un aizrautīgi runāja pagrabmeistars Johans no, Lunes, jo runas spēja viņam dota kā reti kādam, un, kad viņš beidza, iestājās ilgs un domīgs klusums. Svēto un cēlo darbu darītāji dziļi pārdomāja nule dzirdēto, jo patiesi tas bija gaišs un vieds padoms: Ordeņa brāļi savā nekaunībā tik un tā pievāktu divas trešdaļas, bet tagad tas notiktu ar virsbīskapijas un domkapitula atļauju, bet, kā zināms, doto atļauju var atļaujas devējs ātrāk vai vēlāk atsaukt, un it īpaši tāds atsaukums tiks atvieglināts, ja novēlējumu apgrūtinās ar dažām prasībām, piemēram, Ordenim kristietības labad Tērvetē jāuzceļ cieta mūra pils. Ja pils netiks uzcelta, tad…

Tupot uz ceļiem, plaukstas vienu pret otru sakļāvis sev pie krūtīm, Johans no Lunes ārēji zemojās dieva priekšā, bet viņa domu gaita bija šobrīd pievērsta zemes lietām. Jo viņa dzīves sējas laiks aizvadīts, tīrums beidzot briest birdīgai ražai, un tagad tikai nedrīkst nokavēt pļauju — izkaptij jābūt asi trītai un iepļautai.

Un ir tad ari Alberts Zauerbērs papulcinājis ap sevi gudros padomdevējus!

Vistuvāk virsbīskapam pieglumojies centīgais glaimis un aptecētājs prāvests Johans no Fehtas — virsbīskapa vietnieks un pirmais palīgs, visas Zemgales garīgais valdnieks! Bet, kad par viņa Zemgali tagad jāizspriež, tad — lai jau, lai, ne glumība sava valdnieka priekšā ir dievam vispatīkamākā, bet gan — gudrība! Johanam no Fehtas tā pietiek tikai iztapībai Albertam Zauerbēram, turpret prātiņš kā gaistot pagaist, kad jādod īsta vīra un ticībnieka padoms, kā labāk izrīkot zemes pārvaldīšanu. Nē, nē, Johans no Fehtas nav un nevar būt piemērotākais vīrs virsbīskapa zižļa pārņemšanai savā rokā, kauču viņš šobrīd kā vietnieks ticis tam vistuvāk. Kristietības svētā ideja no tā tikai cietīs!

Virsbīskaps … Aiz viņa seko prāvests … Aiz prāvesta — priors…

Hā, šo glupo glūniķi neviens nemīl, pat tieši otrādi — viņu baidās un nīst. Neba viņš tik kaismi un sīkmanīgi rūpējas par Rīgas kanoniķu jau tā balttīrajām kā viņu baltais tērps dvēselēm, ka pēdējos gados neviens nebija spējis pavairīties no bardzīgajiem pārmācījumiem gan ar ilgstošu stingro gavēni pie maizes un ūdens, gan nepārtrauktām lūgsnām augstā cellē un apnicīgiem pamācījumiem, kuri pacietīgi jānoklausās katru dienu un nedēļu nedēļām ilgi. Inkvizitors! … Viņam uzticēt virsbīskapa amatu? Nē, par tādu biedēkli neviens kanoni- ķis nebalsos, jo naskais dvēseļu sargātājs, ģindulīgais Rīgas domkapitula priors pats jau nocirtis zaru, pa kuru varētu rāpties tuvāk dievam uz cildā virsbīskapa krēsla.

Un tātad virsbīskaps… Aiz viņa seko prāvests… Aiz prāvesta — priors… Aiz priora augstākās garīdzniecības klērā stāv cellerarius vai — kā vienkāršā tautas valodā saka — pagrabmeistars!

Pagrabmeistars Johans no Lunes!

Kanoniķis gudrības gados, pilns jauneklīgas degsmes, gatavs kalpot dievam dienu un nakti un vēl vairāk, ja vien — viņš beidzot tiktu par virsbīskapu! Un viņš tiks, ja savu izkapti turēs asi trītu!

Nokļuvis līdz sevim, Johans no Lunes mēmā bijībā nolieca galvu tik zemu, ka piere pieskārās pagalma vidū augošās liepas saknei, ko kāds suns, meklējot kaulu, bija šorīt atkailinājis, un sakņupušais augums paustin pauda — nāciet un paši savām acīm pārliecinieties par vispazemīgākās pazemības pārņemto Rīgas Dombaznīcas domkapitula pagrabmeistaru, kurā kaist tikai viena vienīga vēlme un alkums — ie'spējami labāk kalpot visu- augstākajam debesīs, bez kura ziņas pat mats no galvas nenokrītot.,. Un vai tad viņš nepalīdz ari Johanam trīt izkapti? …

Pirmo salnu skartajā zemē atspiestie ceļgali smeldza, kāju pēdas sāka tirpt, un pagrabmeistars jau pāris reizes uzmeta slēpu skatienu vārtiem, kuros vajadzēja parādīties Ordeņa pils svētā Jura baznīcas kapelānam, Ordeņa brālim priesterim Vinfredam no Malmes, jo vakar tika sūtījis tam ar kalpu ziņu, tālredzīgi samazinot savu nogurdinošo tupēšanu zem rudenīgās debess. Ticības ārējā apliecinājuma uzplūds viņam vienmēr sagādāja šķebīgas mocības, droši vien vēl lielākas tāpēc, ka zēnībā savu dzīves ceļu uzsāka, nevis iestājoties kādā mūku klosterī un radinoties atsacīties no pasaulīgiem labumiem, bet aizraujoties ar tirdzniecību. Dzimis viršu, melleņu un brukleņu bezgalīgajos klajos, kuri pletās no Elbas gar jūru un kuros cietais, rūsganais apakšsmilts slānis neļāva pat pieticīgajai priedei pastiepties pāri cilvēka galvai, Johans jaunekļa gados rosījās ar sāls un vilnas tirdzniecību Luneburgas ostā, līdz viņa tēva bērnības draugs augstdzimušais Helmolds no Luneburgas, sadraudzējies ar Rīgas bīskapa Alberta no Bukshēvdenas brāli Hermani, ērti un patīkami iekārtojās audzelīgajā un dās- naja svētās Marijas zemē un uzaicināja bērnības drauga delu Johanu pie sevis. Izvērtējis jaunos apstākļus Rīgā, jauneklīgais censoņa saprata, ka šajā plaukstošajā pilsētā tirdzniecību visizdevīgāk apvienot ar dievvārdiem, un, tā kā gan tirgošanās, gan dievvārdošanās vispirms prasīja runas un iestāstīšanas prasmi, bet tās viņam bija atliku likām, tad Johans drīz vien kļuva par Rīgas nam- nieku patrona svētā Pētera baznīcas priesteri, kurš nevienam nezināmā veidā iegūtās zelta vērtēs uzdāvināja visgalvēnās — svētās Marijas zemes diždižās Doma baznīcas celšanas cēlajiem izdevumiem. Ieguvis bīskapa Nikolaja uzticību, pēdējais Johanam uzticēja eksorcista grūto darbu, kura pirmais un visgalvenais pienākums bija velna izdzīšana no ticībai pievērstās miesas, lai tādējādi to pasargātu no ļaundarības. Pēc tam viņu iecēla par subdiakonu, diakonu, un tas viss kopā — ziedojums baznīcai un centība garīgajā druvā — ātri vien izvirzīja Johanu augstāko garīdznieku kolēģijā pie virsbīskapa — Rīgas domkapitula kanoniķos, kauču viņam īstenībā tālu bija līdz nopietnai kanoniskai izglītībai un jebkurā dzimtās puses pilsētā, par Brēmeni pat nerunājot, viņš savādāk netiktu kapitula tuvumā kā vien ierindas kalpotājos, jo tīkotāju daudz, bet kapituls — tikai viens. Šeitan viss veikties paveicās, neba nav tomēr noliedzama viņa runātspēja un arī izdarība, un tas vien atsvēra pārējo, jo šejienes baznīca par prieku velnam un pagāniem allaž sirga ar naudas badu un tāpēc mīļi uzņēma savā šķīstajā klēpī katru, kas spēja un gribēja maksāt.

Gadi gāja. Divdesmitgadīgais, cerību un nodomu pārpilnais jauneklis, kāds ieradās Rīgā, nu pamazām nosirmoja un tā varbūt būtu padevies vecuma neizbēga- mībai un samierinājies ar kanoniķa un pagrabmeistara krejumoto ikdienu, ja vien virsbīskaps Alberts nebūtu vēl vecāks un gluži sačākstējis, un tāpēc, kamēr Johans ilgi un cītīgi kā eksorcists izdzina velnu no citiem, viņā pašā ieperinājās sākumā sīks lepnības velniņš, kurš pamazām tomēr pārauga īstdižā godkārības Belcebulā. Savā ziņā to sekmēja iepazīšanās ar kristietības vēsturi, it īpaši ar notikumiem Romā devītajā gadsimtā, kad sešdesmit gadu laikā valdīja divdesmit divi pāvesti un tos atcēla un nogalināja, un atkal iecēla citu, un neapvaldītu varu ieguva Toskaņas augstmaņu dzimts pagrimušās sievietes, un tās Svētajā Krēslā iesēdināja gan savus mīļākos, gan ārlaulības dēlus, un kāds Oktavians kļuva par pāvestu jau sešpadsmit gadu vecumā, vēlāk likdams sevi saukt par Johanu Divpadsmito un dzīvodams tik traki izlaidīgi, ka vēlāk visu šo negantību apzīmēja par pornokrātiju. Tad kāpēc viņš, Johans no Lunes, kam nav ne simtās daļas Johana Divpadsmitā netikumu, nevar censties sasniegt daudz pieticīgāko virsbīskapa krēslu! Pie kam tas būs ieguvums arī baznīcai, jo pašlaik šis prātiņu jau pakūkojušais Alberts…

Beidzot! Beidzot noliktais brīdis klāt, un Vinfreds teciņus vien steidzas šurp! Uzticamais, paklausīgais Vinfreds! Uzticams tāpēc, ka bez Johana tēvišķā un gudrā padoma viņš nešaubīgi joprojumis ganītu viršu, melleņu un brūkleņu nepārskatāmajos plašumos aitu barus, mirktu lietū un stigtu purvainēs, pārtiktu no aitu treknuma gabaliem vien, pat nevarot iedomāties izsmalcinātāka ēdiena garšu. Jā, Johans bija tas, kurš, iegriezies pasērst dzimtajā ciemā, ierosināja jaunuli stāties plaukstošajā dominikāņu mūku ordenī, kuram nule bija atvērts klosteris arī otrpus jūras šauruma, Malmē. Vēl pēc dažiem gadiem gādīgais aizbildnis deva dižciltības galvojumu, lai Vinfredu uzņemtu Vācbrāļu ordenī par brāli priesteri, un vēl vēlāk — iecēla par savu vietnieku, kāds pēc svētiem rakstiem un pāvesta rīkojuma piederas katram kanoniķim, un tas nodrošināja Vinfredam 110 Malmes ceļu tālāk — viņš kļuva par Ordeņa mestra tuvāko, kas sēdēja pie pusdienu galda blakus, un par Ordeņa svēta Jura baznīcas kapelānu, kura tiešajos pienākumos ietilpa rūpēties par visu brāļu dvēselēm, gan pamacot svēto rakstu gudrībās, atprasot «Mūsu tēvs…» un pa reizei uzklausot grēksūdzes, no kuras pat mestrs nevarēja tikt atbrīvots, jo tikai pārbaudītiem un šķīstītiem pavērta cerība saņemt dieva žēlastību un iekļūt debesvalstībā. Par lielu labpatikšanu brāļiem bruņiniekiem un pašam mestram, Vinfredam no Malmes piemita kāda teicama īpašība: vienalga ko uzklausījis, viņš prata turēt mēli aiz zobiem, un pat vislielākais noslēpumu noslēpums pazuda viņā kā atvarā iemests akmens, pie kam — un tas bija vēl svarīgāk — viņš labprāt un par pieņemamu cenu pārdeva grēkatlaides. Vārdu sakot, Ordenī viņš bija pietiekami labi ieredzēts un cienīts, lai gan nebija noslēpums, ka bruņinieki savā iedomībā un nešpetnībā labprāt atļāvās paņirgt un iznievāt dieva tiešos kalpus priesterus.

Vēl brīdi paildzinājies uz ceļiem lūgsnā, lai pat visnevērīgākā acs pamana un šaubās smīnošs prāts notic Johana klintscietai īstena ticībnieka pārliecībai, viņš pastīvi piecēlās un ar plaukstu notrausa baltā apmetņa apakšai pielipušo gruzi. Tas bija stalta auguma vīrs, vingrs un savos sešdesmit gados vēl lokans, ar nelielu rētu uz labā vaiga; pirms dažiem gadiem, jājot uz Mīta- vas pili pārlūkot savākto baznīcas tiesu, kāds nekrietnelis pagāns meža bieznī bezmaz ar bultu nogalināja, jo trīs pirkstu platums pietrūka, lai šautra ieurbtos cauri acij galvā. Un, lai gan Johans mazāk ticēja dieva brīnumiem, bet vairāk paļāvās uz sevi, taču tik laimīgu izglābšanos nešaubīgi uzskatīja par likteņa brīnumainu labvēlības zīmi, kas spozmīgi iededza viņā jau gruzdošo visaugsta mērķa tieksmi, un no tās dienas viņš neatlaidīgi un ģiedīgi virzījās tam pretī.

— Redzu, redzu, tev daudz ko stāstīt, — pēc sasveicināšanās kanoniķis sacīja, un iekšējā nojauta nebija vīlusi. Jo patiesi: izzinājis ar brāļa priestera Vinfreda centīgu gādību virsbīskapa un vina domkapitula slepeno ieilgstošo sēžu lēmumus, dedzīgais un pret pagāniem pārniknais Vācbrāļu Livonijas ordeņa mestrs Valters no Nordekas tā izlamājās arī par nepagāniem, tātad kristīgiem, ka Vinfreds pat baidījās vārds vārdā at-: stāstīt.

—    Droši, droši! Šoreiz mums jāzina vispēdējais sīkums! — Johans iedrošināja, jūtot sava vietnieka sto- mību.

—    Mestrs gānījās neganti, — lēni soļojot aplī pa Dombaznīcas pagalmu cieši plecu pie pleca, Vinfreds sāka, — tik neganti… Godājamo virsbīskapu Albertu par,,, parsačervelējušos krupi… par dzīvu sprāgoni nosauca… Bet jūs… visu domkapitulu par… par sātana nepieņemtiem trīspadsmit nešķīsteņiem … Man kļuva bail…

—    Nebaidies! Tu strādā svētās misijas darbā. Šoreiz tas nepieciešams… vissvētāko un visaugstāko mērķu labā. Vēlāk sapratīsi. Iegaumē! Pāršķel — lai apvienotu, atņem — lai iedotu!

Kad Johans iedegās, vārdi lija tekoši un iedvesmīgi, kā visdziļākās pārliecības avotā pasmelti, un viņš spēja aizrunāties pat līdz klajai nepatiesībai, kā pats tai vis- nešaubīgi ticēdams, un otra šaubīšanās būtu vai apvainojoša. Arī šoreiz viņš iztēloja plašu ainu, uzsvērdams, ka pret pagānisko tukšību vispirms jācīnās, skatot pasauli caur ticības īsto gaismu, un tad iekšējā sagatavotība palīdz tikt pāri tam nesaprotamajam, kas mirstīgam mūžam paliks neizskaidrojams, pirms viņš nebūs paša dieva iecelts nākošās dzīves svētlaimībā.

Daudzus teicienus un domas Johans bija aizguvis no priestera Indriķa kronikas, ar kuras sarakstītāju viņš ciešāk sadraudzējās 1259. gadā, kad jau gluži sirmo vīru kā teicamu vietzini izsauca uz Rīgu liecināt kārtējā ro- bežstrīdā starp virsbīskapu un Ordeni par zemēm pie Burtnieku ezera un Salacas upes. Toreiz Johans sarunās ar Indriķi bija vispusīgi izpētījis izcilākā Rīgas bīskapa Alberta no Bukshēvdenas dzīves gājumu, ko cildīja un vai teiksmaini apvija tādi panākumi kā cīņās dedzīgā Zobeņbrāļu ordeņa nodibināšana, lai mūždien šajos bijušajos elkdievības novados nosargātu dieva skaidro vārdu, un it īpaši pamatakmens likšana kristīgo Rīgai, kurai gan diemžēl atstāja agrāko un seno pagānisko vārdu, kauču nesalīdzināmi labāk būtu skanējusi Jaun- brēmene vai vismaz Albukshēvdena. Kronists priesteris sīksīki zināja katru Alberta soli un vārds vārdā vēl atcerējās garīgā tēva un šejienes baznīcas galvas kādreizējos vārdus, un viņš vaigā bija pazinis arī visus Alberta īsteniekus, un, lai gan Indriķis bijībā un nešaubīgā pārliecībā stāstīja, cik uzticams savā kalpošanā dievam bijis bīskaps Alberts un tikai tāpēc pasaules radītājs un gādnieks neaizliedzis tam savu neizmērojamo labvēlību tik iepriecinošos un guvīgos panākumos, — pagrabmeistars Johans tomēr saausījās, dzirdēdams par to Alberta dzīves pusi, kas saistījās ar viņa radiniekiem. Vai tikai te neslēpās vairāk gudrības un tālredzības — paļāvībā uz tuvu asinsradniecību nekā uz tālo dievu?

Jo Rīgas bīskapa Alberta dibinātās un celt iesāktās, un tagad skaisti pabeigtās Dombaznīcas, kurai piešķirts svētās Marijas vārds, prāvests un bīskapa vietnieks bija viņa paša miesīgais brālis Engelberts, ataicināts no Ne- uminsteras, kurā piemitis kā vienkāršs mūks, bet turpmāk Rīgā dēvējies par Engelbertu no Neuminsteras. Otru savu brāli — svētā Pāvila benediktiešu klostera Brēmenē abatu Hermani no Bukshēvdenas Alberts iecēla par Tērbatas pirmo bīskapu, lai īstenieka acs atrastos arī igauņu novados, bet Hermanis savkārt ar vecākā brāļa ziņu iesvētīja trešo brāli mūku Rotmāru par Tērbatas domkapitula baznīcas prāvestu, ataicinājis viņu no Zēgelbergas klostera, kas atradās turpat netālu kaimiņos Neuminsterai. Vēl palika ceturtais brālis Johans, un tam Alberts vēlēja iestāties savdibinātajā Zobenbrāļu ordenī bruņiniekos, lai jo ciešākām saitēm vienotu dieva uzticamos darboņus svētās Marijas zemē — bīskapiju un Ordeni, un arī Johans no Apelderes šajā dzīvībai un veselībai daudz bīstamākajā gājumā bija apliecinājis sevi pārējo brāļu cienīgu — ne velti Indriķis kronikā ierakstījis, ka negantajā uzbrukumā Pērnavas pilij tieši Johans no Apelderes ņēma uguni savā rokā un pirmais sāka kāpt uz vaļņa, aizraujot līdzi savu kalpu Pēteri un visus pārējos uzbrucējus.

Un ne vien brāļi — pat pusbrālis Teodoriks centīgi piepalīdzējis Alberta baznīcas darbam, gan darbodamies par soģi idumejā[3], gan upurēdams jauneklīgu un jaunavīgu abpusēju mīlestību ar daiļavīgu lībiešu labieša jaunuvi, apņemdams par sievu Pleskavas kņaza Vladimira pablīdušo meitu, lai tādējādi sekmīgāk atvairītu sievastēva un viņa daudzo radinieku iekārīgos un melīgos skatienus uz Jēzus Kristus asinīm atdzemdināto Livonijas zemi, un pat ne smagie gūstniecības gadi, ne ielenkuma bads un citas likstas nesalauza Teodorika uzticību savam mīļajam pusbrālim Rīgā.

Jā, un arī savu māsu bīskaps Alberts prata likt — kā teica Indriķis — kristietības idejas jūgā, izdodot viņu par sievu tālslavenā dižciltīgo bruņinieku Tīzenhauzenu dzimtas pārstāvim Engelbertam, kurš tik strikti darbojās par soģi Turaidā, ka bīskaps Alberts pilnam varēja lepoties ar sava svaiņa centību un uzticību, jo vēlāk ne velti dieva mīlestības ugunī degošais vīrs pelnīti saņēma savā īpašumā kiligundu[4] igauņu zemē.

Pirmīt, zemojoties lūgšanā, Johans no Lunes tieši to visu bija atcerējies un sevī vaicājis:

— Bet kur šodien godājamā Rīgas virsbīskapa Alberta Zauerbēra īstenieki? Kāpēc viņš nekā nav iemācījies no sava izcilā priekšgājēja Alberta no Bukshēvdenas piemēra? Hā, lepnība liedza skābķērnei radoties, un tāpēc tagad šis uzpūtīgais kristietības kalps — viens un vecs, un sačākstējis, un tas'viņam būs liktenīgi… Tas viņam liktenīgi, jo — kā svētajos rakstos ne reizi vien mācīts — dieva dusmība smagi piemeklē lepnos un uzpūtīgos … Kurpretim viņš, Johans, tik tikko ieticis kano- niķos, tūliņ ataicināja uz Rīgu savu māsu un māsasvīru un ataicinātu vēl, ja vien viņam būtu vēl citi radi…

Pagrabmeistars Johans no Lunes un viņa paša ieceltais vietnieks Vinfreds no Malmes jau prāvu brīdi gausi apļoja pa Dombaznīcas klauzūru[5], bet šurpu un turpu, šķērsām un gar krusteju steidzās augstāki un zemāki svēt- nieki un mūki, un pusteciņus skudroja kalpi un apkalpotāji, lai uzspētu padarīt darbu milzumu starp pirmo rīta mesu un tai drīz vien sekojošo otro, un tā visu dienu no tumsas līdz tumsai darbs dzina darbu, jo tos savkārt dzina stingrā un nelokāmā prasība un arī katra godīga kristītā pienākums — zemošanās dievlūgšanā un piedalīšanās dievkalpojumos.

Arī šobrīd vai ar izmisumu sejā atsteidzās domkapitula galda pārzinis, un viņa skatiens vien jau pauda — lūdzu, lūdzu, šodien taču ceturtdiena, šodien pie pusdienas atļauts pielikt gaļu…

Pagrabmeistars smagi nopūtās, kā sakot — atkal tā ēšana un ēšana. Tomēr pataustīja ar roku atslēgu zem tērpa un sacīja Vinfredam:

— Ieej bibliotēkā un pakavējies dievišķās pārdomās… Mūsu sarunai trūkst nobeiguma …

Pagrabs, kura atslēgas Johans glabāja pie sevis kā savu aci, atradās namā blakus vārtiem. Paturpinātais vecais pilsētas aizsargmūris šeit pavērsās ar asu lauzumu, izveidojot padziļu iestūri, kurā iebūvētas divas dzīvojamās ēkas. Tajās iemitinājās baznīcas nolīgtie algotņi sargi, no kuriem divi allaž dirnēja pie šiem vārtiem, kas aiz mūriem aizslēpto Dombaznīcu un saimniecības ēkas savienoja ar pašu pilsētu; vēl vieni nelieli vārti bija pie virsbīskapa pils Daugavas pusē un turpat divi lielāki pie zirgu staļļiem.

Sekojot pāris soļus aiz pagrabmeistara, galda pārzinis pameta ar roku, un kā no zemes izauga divi kalpi.

Ar dzelzs stīpām apkaltās smagās ozolkoka durvis Johans atslēdza pats, pārkāpa slieksnim un pagaidīja, lai iededz sveci. Pēc tam atslēdza otras iekšējās durvis uz spīķeri, un tūliņ pretī izvēlās maigs un tīkams gaiss, tik pilns labi nožāvētas cūkgaļas smaržas, ka galda pārzinis nenocietās un skaļi ievilka caur degunu dziļdziļu elpu. Johans stingri un pārmetoši paskatījās kārumniekā, taču neteica ne vārda un pagriezās pret rindrindās uz kāšiem sakarinātiem gardumiem. Kanoniķa stingajā sejā nemainījās ne vaibsts, un tas vien jau parādīja, cik tomēr nepārkāpjami liela plaisa šķir vienkāršu dievvārdu klausītāju, kāds ir galda pārzinis, no viņa — dievvārdu sludinātāja. Jā, tāpēc šī pagraba atslēgu Johans neuzticēja nevienam kā vien pats sev.

Nokabinājuši un uzmetuši uz pleca norādītos žāvētos činguļus, kalpi bez liekas kavēšanās kluburēja prom, jo viņiem labi zināma bija pagrabmeistara neiecietība pret tūpstīšanos, kā viņš teica, dieva klētī. Arī galda pārzinis naskulīgi aiztusnīja nopakaļ, vienīgi uzspējot vēl pamanīt, ka pagrabmeistars noslīgst ceļos, lai pateiktos de- bestēvam par dienišķo maizi, kur, bez šaubām, vislielāko pateikšanu izpelnījusies žāvētā cūkgaļa …

Taču Johana turpmākie darbi, ja slepus nolūkotos, īsti nesaskanēja ar skatieniem un vārdiem. Brīdi nogaidījis un pārliecinājies, ka nevēlamie liecinieki pietiekami tālu, Johans no Lunes piepacēla tērpa stērbeli augšup, zibenīgi izrāva dunci no aizjostas, pie kuras karājās ari atslēgas, atšķēla pamatīgu liesumu, nožāvētu tik cietu kā garoza, izdūra šķēlei dunci un visu kopā aizsprauda atkal aiz jostas, piesedzot slēpumu ar balto apmetni. Patiesību sakot, pagrabmeistara mūžīgā aizkavēšanās dieva klētī ne vien galda pārzinim, bet arī dažam labam kalpam bija iesējusi nelabu aizdomu sēklu, vai tikai cienītais kanoniķis tomēr kaut kā nesagrēkojas, paliekot viens gauži tuvu kārdinājumiem, un viņi šad un tad, lai savas aizdomas apstiprinātu vai noraidītu, bija sevī klusi skaitījuši tēvreizi, un — gods kam gods un slava kam slava — tūliņ pēc «āmen» durvīs parādījās arī pagrabmeistars, tā uzskatāmi pierādot, ka tikai un vienīgi tēvreize viņu aizkavējusi un nevis kaut kādi rijīgi nodomi, kas var ienākt prātā tikai tam, kas pats par rīšanu vien domā, nevis par svētu dzīvošanu.

Aizslēdzis durvis, Johans pāri pagalmam platiem soļiem steidzās uz klauzūru, šķērsoja to, lai nokļūtu dom- skolas pārziņa cellē un turpinātu ar savu vietnieku Vin- fredu aizsākto sarunu.

Domskolas pārzinim un sholastam, kas pārzināja arī domkapitula bibliotēku un arhīvu, bija ierādītas klostera viņā galā divas savstarpēji savienotas un turpat blakus viena atsevišķa celle, kurā augu dienu sēdēja mūki pārrakstītāji, sēdēja ar tik salīkušām mugurām, ka viņus pa gabalu pēc kumpja vien varēja pazīt. Aizejot vai svarīgu darīšanu aizņemts, sholasts nepaļāvās tikai uz klauzūru[6], bet pārrakstītājus ieslēdza, lai nepiederīga acs neieskatītos dievišķas noslēpumainības segtajās rakstu zīmēs un lai vaļējas durvis arī pašus rakstītājus lieki nekārdinātu uz dīkdienīgu apkārtstaigu. Stingrība un vēlreiz stingrība — tāds bija pamatakmens, uz kura balstījās šis kanoniķis, ko apņēma nešaubīgas ticības un dziļas un plašas gudrības oreols. Un tikai Johans no Lunes bija izdibinājis, cik neganti šo vīru mocīja mūždien tirdīga ēst- kārība, šī apgrēcīgā tieksme apēst kādu lieku kumosu, un tādējādi pats liktenis piešķīra apbpusēju labumu: sholastam — žāvēta liesuma veidā, Johanam — netraucētā iespējā rūpīgi iepazīt un izstudēt domkapitula bibliotēku un it īpaši arhīvu, iegaumējot daudzas lappuses un nodaļas burts burtā tik labi kā dievišķos divpadsmit galvas gabalus, ar kuriem sākas un kuri pavada katru īstenkristīgu cilvēku ikvienā viņa dzīves solī. Šāda centīga pašizglītošanās Johanam bija it nepieciešama, jo pirms vairākiem gadiem, būdams par viņu desmit gadus jaunāks, prāvests Johans no Fehtas iedrošinājās skali apšaubīt pagrabmeistara kanonisko sagatavotību — vai nu bija kaut ko uzošņājis par tirdzniecisko, nevis garīgo izglītību Lunē, vai tiešām dievkalpojumā izsprukusi kjūda kādā izteikumā vai spriedumā. Kopš tās reizes Johanam no Lunes bibliotēka un arhīvs kjuva par vietu, kur aizritēja katra brīvā stunda, jo labāk taču atrasties te un nezaudēt kanoniķa godu un iespējas, nevis mazas nezināšanas dēj krist atpakaļ zemākās garīdzniecības pelēcīgajā ikdienā.

O, kādas gudrību gudrības glabājās šajās cellēs! Kas te bija sakopots! Pāvests Inocents III jau ar savu 1208. gada bullu aicināja visus īstenticīgos ziedot grāmatas jaunajai Rīgas bīskapijai, lai tā sekmīgāk veiktu savu cēlo misijas darbu, līdzīgu lūgumu raidīja arī Inocents IV, un atsaucība neizpalika ne tālienā, ne tepat Rīgā. Pēc bīskapa Alberta no Bukshēvdenas nāves nesaskaņu piemeklētā Rīgas bīskapija ieguva divus bīskapus uzreiz — šo pašu Albertu Zauerbēru un Nikolaju no Naunes, premonstriešu mūku ordeņa locekli un savā jaunībā svētās jaunavas Marijas baznīcas Magdeburgā domkungu, izcili izglītotu, mācītu un rimtu vīru. Toreiz uzvarēja Nikolaja piekritēji, Albertam bija jāatkāpjas, un Nikolajs, cēlsirdības un devības mudināts, dāvināja savam Rīgas domkapitulam visas līdzatvestās grāmatas, kuru vērtību rēķināja veselās sešdesmit markās. Sešdesmit markās! No bīskapa Nikolaja dāvinājuma Johanu īpaši piesaistīja senā romiešu vēsturnieka Salustija darbu izraksti, kas vēstīja, ko iespēj sasniegt izmanība. Kauču tas, cik veiklīgi Numīdijas karalis Jugurts pratis ar dāvanām nopirkt nenopērkamos Romas karavadoņus: tie ārēji it kā karot karojuši pret numīdiešiem, tomēr tā, lai tos neuzvarētu un gūtu, un gūtu no tiem dāvanas, bet Romā — slavu par varonību kaujās. Johans lasīja, juzdamies gandarīts, ka rakstos jau sen iemūžināts tas, ko viņš dzīvē pats vērojis, bet, ja jau pirms dieva dēla Kristus dzimšanas pieļautas tādas izdarības — lasot Jo- hdns sprieda — un ne vien pieļautas, bet atstātas zināšanai paaudžu paaudzēm, tad… tad … Vai par bīskapu netiek celts tas, kurš pirmais iemaksā Romā astoņus simtus zelta florīnu? Pat svētos rakstos lasām, ka Samarijas zemē zintnieks un burvis Simons deva sudrabu Kristus mācekļiem Pēterim un Johanam, lai iegūtu sev svētā gara brīnumu, un tā ar paša dieva pieļāvumu iedibināja simoniju[7]. Kāpēc lai viņš, Johans, necenstos sekot labiem paraugiem? Piekukuļojot, kas piekukuļojams, un nopērkot, kas nopērkams? Un kur vēl visas pārējās iespējas ar kristietīgo viltību priekšgalā?!

Kad pagrabmeistars Johans no Lunes, izsniedzis galda pārzinim gaļu, ienāca cellē, sholasts un Vinfreds sēdēja uz dobtajiem ķebļiem un sprieda par ziemu, kas šeit dažkārt aplam salta, ka pat Rīgas mūri nepaglābj no drebuļa. Sholasts sagaidīja ienācēju sirsnīgi un neslēptā laipnībā, un atnācējs atbildēja ar to pašu: tika mesti krusti un slavināts augstais un žēlīgais cilvēka dzimuma radītājs. Sekoja nesteidzīga apjautāšanās par veselību un vispārējāki pārspriedumi par notikumiem pilsētā, un pagrabmeistars tīši vilcinājās atsegt savu — kā vēsta sens nostāsts — pašas dievmātes nosapņoto un tāpēc dievmātes augstajiem kalpiem ikdienvalkājamo kuplīgo kukullu[8], lai abi sagaidītāji jūtamāk apjaustu viņa draudzības vērtību.

—    Brālis Vinfreds vēlētos uzklausīt tavu padomu, — nenocieties sacīja sholasts, labi zinādams, ka Johans ātrāk nedos vienam, ja otrs redzēs, un arī otram ne, ja redzēs pirmais.

—    Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! Mums daudz kas pārspriežams un darāms baznīcas plašajā druvā! — Johans smaidot atbildēja, un viņa draudzīgais, atklātais smaids nopirka ne vienu vien, jo pati daba bija to ielikusi viņam šūpulī un pat zemgaļu bultas atstātā rēta zem acs nespēja izbojāt kopiespaidu.

Kad Vinfreds iegāja blakuscellē, Johans izvilka no ku- kullas apakšas kārumu, pastiepa tā, lai šķēli var saņemt aiz otras malas, un atgrieza ar nazi lielo pusi sholastam, rokas kustību pavadīdams mazliet juceklīgiem vārdiem:

—       Grēks būtu neatalgot tevi! Par tām pūlēm, ko tu, sevi nežēlodams… — nazis šajā brīdī savu darbu beidza, — kristiānisma labā sakņaino pagāniskās elkdievības plēsumu plēsdams …

— Tevī, brāli Johan, tāds siltums… tāda gaisma!… Tada skaidrība!… — sholasta balss saviļņojumā mazliet iedrebejas — kā roka, kas tagad turēja kāroto, melni nožāvēto šķēli, — neslēpjot, cik veltīga tomēr cilvēka cenšanās uz zemes sasniegt un saprast kaut ko vairāk par brīdi, kad zobiem un mutei var ļaut košanas saldi tīksmo baudu.

Kopš dienas, kad Johans paglāba Vinfredu no aitu baru pieskatījuma vienmuļības nepārskatāmajos virsājos, ieteikdams stāties klosterī pie Malmes un kļūt par ganu ļaudīm, Vinfreds bija cītīgi un klausīgi peldējis kā straumē iekritusi lapa. Un, ja viņš gribēja vēl peldēt un neaizķerties vai netikt ierauts dziļumā, tad nedrīkstēja novirzīties no Johana plašīgā plūduma, un tāpēc Vinfreds, savos trīsdesmit septiņos gados jau diezgan ko pieredzējis, joprojām cieši turējās pie jaunībā dotā solījuma — no sava labvēļa Johana neko neslēpt un sīki jo sīki atstāstīt pat niecīgāko dzirdējumu un brīdināt no katras aizdomu ēnas, strikti nostājoties arī tagad domkapitula un virsbīskapa pusē, kauču pats bija bruņinieku Ordeņa brālis un ēda pie viena galda ar mestru. Un tik saprātīgs Vinfreds arī bija, lai nešaubītos, ka pagrabmeistara rokās glabājas ne vien atslēgas pietikšanai žāvētajām cūkgaļas ribiņām, bet ietikšanai arī viņa, sava vietnieka, sirds uzticībā; pietiek atsūtīt pie bikts grēcinieku ar tādu grēka nastu, kuru daudzējādā ziņā būtu izdevīgāk noslēpt, lai to neatstāstot Johanam, pēdējais tūliņ nešaubīgi izzinātu, cik vāji vai pat blēdīgi Vinfreds veic savus kanoniķa vietnieka un savstarpējās draudzības pienākumus. Nepateicība ir pasaules alga — stāv gan rakstīts, bet pret Johanu Vinfreds bija izlēmis vienmēr būt pateicīgs.

Savkārt Johans no Lunes sen vairs nešaubījās par sava novadnieka centīgu un uzticīgu kalpojumu, jo jau jaunībā tirdznieciskajos darījumos bija iemanījies nekļūdīgi izvērtēt cilvēkus. Tāpēc, kad pagrabmeistara galvā pēc zemgaļa bultas trieciena un laimīgās izglābšanās bija dzimis ārkārtīgi augsts un pārdrošs sapnis, bet gadi gaja un gāja, un sapnis joprojām palika tikai sapnis, — tagad pienācis laiks rīkoties straujāk un vērienīgāki Pats

pēdējais laiks! … Vinfreds beidzot varēs labatdarīt par visu gūto!

Bibliotēkas cellē, kur viņi šobrīd sēdēja, divas sienas aizņēma plati un smalki tēsti priežu koka plaukti, kuros, rūpīgi sarindotas, gulēja apjomīgas grāmatas un pergamenta ruļļi, glabājot sevī, kā sholasts sacīja, dievišķās gudrības un cilvēka rīcības neapstrīdamus pierādījumus.

—        Tu gribēji kaut ko man sacīt par mestru. — Johans ierīkojās ērtākai sēdēšanai.

—    Viņam kājas apsitušās ar briesmīgiem augoņiem.

—    Atgādini, ka arī šāds var būt dieva brīdinājums.

—        Es jau līdzībās izsacījos, — atbildēja Vinfreds, tā apliecinot savu prasmi kalpot baznīcai.

—    Viņš?

—    Paskatījās mani.; bardzības pilns kā vienmēr.

—    Kā ar Terveti? Ko viņš ieceļ par komturu? — Johans pavaicāja.

—   Kā runājām.

—    Ak Gerdu no Skanēs …

—   Jā.

Pagrabmeistars juta sevī uzvilnījam siltu apmierinājuma vilni. Taču skaļi noprasīja:

—   Tu neesi mainījis savas domas par Gerdu?

—    Pazīstu Gerdu no Malmes laikiem. Cik puikas gados viņš bija trakulīgs negantnieks, tik tagad pagānu nīdējs.

—    Ka viņš izturas pret tevi?

—    Ar cieņu. Kā nekā esmu par viņu desmit gadus vecāks. Un visus šos astoņus gadus, kopš viņš Rīgā, neesmu viņam uzlicis nevienu baznīcas sodu. Tagad pat — par šo pusmāsu Helgu vēl ne vārda …

—    Brīnišķīgi! Brīnišķīgi! — Johans salika plaukstu pret plaukstu. Brīdi paklusējis, turpināja: — Redzi, Vin- fred, ar aklu uzticību vien kalpot dieva idejai… Visuzticamākie tad būtu — muļķi. Dumiķi dievam vismīļākie!? Ko gribu sacīt? Jākalpo uzticīgi, bet — ar prātu! Apsverot!

Pēc šiem vārdiem kanoniķis sastomījās: un ja nu tomēr pēkšņi Vinfreds sadomā kalpot ar prātu, apsverot, lai neizskatītos pēc apaļa muļķa?… Tāpēc, ieskatījies cieši otra acīs, Johans piebildi papildināja:

—    Ar aklu muļķi es domāju kalpošanu baznīcai, mīļo Vinfred. Kalpošanu dievam …

Vinfreds saprata un pierādījumam pazemīgi nolieca galvu.

—    Un, kalpojot ar prātu, mums allaž jādomā par turpmāko, par svētās baznīcas varu un ietekmi. Bet prāts vispirms balstās uz agrāko pieredzi. Šodien, piemēram, es atcerējos… Tas notika tā Kunga tūkstoš divi simti piecdesmit devītajā gadā, kad zemgaļi padzina Ordeņa soģus… Tolaik virsbīskapam atkal izraisījās strīds ar Ordeni par robežām pie Burtnieku ezera un mēs ataicinājām uz Rīgu liecības došanai, kā viņš pats sevi dēvēja, Latviešu Indriķi, kurš dieva un cilvēku pateicību bija iemantojis, aprakstīdams šāszemes pagānu negantību un baznīcas uzticamo kalpu cīniņu pret elkdievības tumsonību. Godājamam priesterim tolaik ritēja dzīves septiņdesmit trešais gads, bet viņa prāts bija izcili možs un atminīgs. Jutos pat pārsteigts!… Un, tā kā biju nesen

iesvētīts par kanoniķi, es uzdrošinājos sirmgalvi pacietīgi un sīki iztaujāt par viņa pieredzēto. Vinfred, tas bija man svētīgs guvums, svētīgs! Visos sīkumos izzināju gan par notikumu ar Turaidas soģi Gotfrīdu… I h1 dzirdējis?

—    Jā!.. . Viņam lādē atrada noslēptas deviņpadsmit sudraba markas!

—    Pilnīgi pareizi! Bet kā to uzzināja?

— Kāds būs redzējis!

—    Aizslēgtā lādē neko nevar redzēt Nē, tikai un vienīgi pateicoties biktstēvam.

—    Kā?! Brālis Gotfrīds pie bikts izstāstīja? — Vinfreds negribēja ticēt, jo viņa pieredze liecināja, ka tomēr dažs labs grēku nožēlotājs nenožēlo visus grēkus, l«iturēdams kādu arī sevi.

—    Izstāstīja… — Johans pasāji pasmaidīja. — Izstāsta jou tikai… kad nevar neizstāstīt.

Bet… tus ir kā? — Vinfreds nesaprata sava ga- iljjA vadltAļn vrtidu Jogu.

kā nekļūdoties uzzināt? — Johans gandrīz vai ar tādu kā šķēlmībuu raudzījās savā vietniekā. — Kā uzzi- M.iļa par brāli Vigbertu no Saiestas? Esi iedziļinājies?

o, šaušalīgais grēka darbs! Tas noticis bīskapa Alberta no llukshēvdenas valdīšanas laikā, 1209. gadā. Būdams Ordeņa kapelāns, Vinfreds netikumu zināja, taču tikai ārējo čaulu, tāpēc viņš atzinās:

Iedziļinājies neesmu.

Toiclz daugavkrastos dzīvojošo pagānu izglābšanai no Hkdlovlbas tika nodibināts Kristus bruņinieku brāļu ordenis, kura pilntiesīgie locekļi drīkstēja nest uz sava halla apmetņa kreisās piedurknes zīmi — sarkanu krustu virs sarkana zobena par apliecinājumu savai cēlajai misijai, un saucās viņi — par zobenbrāļiem, jo ar zobenu aizstāvēja Kristus ciešanu asinīm slacīto svētumu — krustu. Par pirmo mestru, kā vēsta raksti un arī ļaužu valodas, iecēla ļoti dievbijīgu un izcili taisnīgu vīru, vārdā Venno, kas ar dieva žēlastību un svētās jaunavas atbalstu sācis celt Cēsu pili, lai dieva vārds te tiktu nostiprināts uz laiku laikiem un pagāniem zustu visniecīgākā cerība atkrist. Un, lai valdītu taisnība un kārtība, par nokristīto letgaļu un lībiešu soģi nosūtīja brāli Vigbertu no Saiestas — ari apdomīgu un rūpīgi izraudzītu. Jo, ja dažam labam zobenbrālim aiz muguras bijis

pat pa smagam noziegumam dzimtajā pusē, kuru tad nu viņš ar centību pagānu zemē varējis izpirkt, tad Vig- berts, kā visi domājuši, kjuvis par Kristus bruņinieku, mīlestības vadīts, un arī pats allaž teicis — manus ceļus vada mīlestība. Diemžēl tā nav bijusi dievmīlestība, bet gan pasaulīga, jo viņš, izrādījās, bijis iededzies kaislībā uz kādu ļoti dižciltīgu jaunavu, kuras roku tas iedrīkstētos lūgt, tikai atsverot ar zeltu un sudrabu, jo pasaules radītājs viņam piešķīris tik daudz neglītuma sejā, ka tā pietiktu pat pieciem, bet kājas bijušas tik līkas, it kā tur būtu iebāzta muca. Tomēr kaujās pret pagāniem brālis mūždien cirties pirmajās rindās, tāpat visādi citādi bijis tikumīgs un centīgs, un mestrs Venno paaugstinājis viņu par Cēsu soģi, nešaubīgi ticot brāļa dotajam tiklības solījumam, kas aizliedza pat māti un māsu noskūpstīt, un dotajam nabadzības solījumam, kas strikti pieprasīja pat visas saņemtās dāvanas nodot Ordeņa kopīpašumā, jo pašam brālim nedrīkstēja nekas piederēt un tāpēc tas aiz atslēgas drīkstēja turēt tikai Ordeņa vērtēs.

— Tici dievam, bet netici tam, kas viņam kalpo, lai cik uzticams viņš arī teiktos, — stāstot Johans no Lunes ar savām atziņām papildināja toreizējo notikumu.

Ievākdams trīs reizes gadā desmito tiesu no jaunkris- tītajiem kā uzticības apliecinājumu baznīcai, kas viņus ņēmusi savā aizstāvībā, un rūpēdamies par pils celtniecību, brālis Vigberts dzelzīm apkalto Ordeņa naudaslādi vienmēr turēja aizslēgtu, kā to prasīja viņa pienākums — diendienā glabāt kopējo labumu. Taču, kļuvis par soģi, uzticību ieguvušais brālis dīvainā kārtā sāka izmainīties, un drīz vien gan uz Cēsīm pie pils komtura Bertolda, gan beidzot uz Rīgu nāca sūdzībnieki, kuri apgalvoja piedzīvojam netaisnību, kauču tagad esot kristīgie un tiem par to pienākoties dieva, Kristus un svētās jaunavas aizstāvība. No sākta gala šķita, ka notiek uzticamā un godājamā brāļa apmelošana, bet beidzot arī lībju virsaitis Kaupo, dziļi ticīgs un rimts vīrs, bikli ieminējās bīskapam Albertam, ka Cēsu soģis Vigberts tomēr darot patvaļības, kas diez vai saskanot ar svētajiem rakstiem. Tā Alberts uzdeva savam miesīgam brālim, Rīgas domkapitula prāvestam Engelbertam, izmeklēt sūdzības, un palīgos devās arī toreizējais Turaidas priesteris Teodoriks, un viņi visādi pielūkoja brāli Vigbertu, bet neko īsti apgrēcīgu neuzzināja, jo, kā jau tas mēdz būt, arī sū- cl/.ībnieki, vēl nesen pagāni, nebija bez vainas. Laimīgā kurla — un tieši to Latviešu Indriķis izstāstījis kanoni- ķim Johanam no Lunes —, laimīgā kārtā dieva vārda sludinātājiem ienākusi prātā dievbijīga viltība, kas ieteikusi meklēt palīdzību pie Ordeņa toreizējā priestera, kas saucies liipat kā viņš — par Johanu. Lūk, ar Johana pa- lid/.ibu, kas labi pazinis savus ļaudis, viņi nolūkojuši l>i,i|.i Vigbortii visbailīgāko kalpu, kurš brālim kalpojis (l/.IļA padevību un tāpēc iemantojis tā uzticību, lūk, šo kalpu viņi noglābuši tieši dievnamā un ar dievbijīgas viliili.r, palīdzību iebāzuši kabatā sudraba marku. Baznīcas .i|)/.iiļ»šcinal Grēku grčksl Tādam tikai viens vienīgs un visbriesmīgākais sods — lēna saraušana uz moku latai Kad kalps no sagaidāmā soda bailēm kļuvis jau pusdzīvs, atnācis pats prāvests Engelberts un apžēlojies p.ir briesmīgo grēcinieku, kas tā arī nav varējis saprast, l. i viņa kabatā radies sudraba gabals, un laimē, pateicība un priekā par šādu brīnišķīgu izglābšanos svēti apsolīji:; baznīcai nekad un noko nemelot un neslēpt, un l.i di r/. vien brāļa Vigberta slepenie darbi kļuvuši redzami ka uz atvērtas delnas: izrādījās, ka viņš noziedzīgi blēdīja no Ordeņa ienākumiem, pārvēršot par pamatotiem un arī nepamatotiem sodiem saņemtās ādas, labību un vasku zeltā un sudrabā vai arī tūliņ pieprasīdams vaininiekiem abas dižvērtes, un slēpjamos darījumos pirmais piepulins bijis dievišķas viltības apskaidrotais kalps, tā ka piiesten: Juliāns turpmāk zināja par brāli Vigbertu visu, ko vien Iespējams zināt, un zināja pat aiz atslēgas noslēpto krāju, ar kuru brālis būtu atgriezies Saiestā un pacenties iegūt pasaulīgās sievietes mīlestību. Tā netikums pazudināja visādi labo brāli. Grēcinieku noķēra un lādi uzlauza, jo brālis apgalvoja, ka pazaudējis atslēgas, atrada tajā krietnu krāju, bet pats blēdis aizbēga uz Idumeju, cerēdams paglābties. Tomēr pārējie brāļi, sadusmoti par savējā rīcību, paši bēgli notvēra un važas iekaltu iemeta Cēsu pils bedrē. Tā kā tonedēļ Cēsīs ieradās bīskaps Alberts, komturs uzticēja noziegušos viņam, un nelaimīgais grēcinieks tik pazemīgi lūdzies un tik svēti apsolījis savu mūžu vairs nekad nenogrēkoties, ka augstsirdīgā bīskapa dievbijīgā sirds iežēlojusies un viņš piedevis brālim, liekot atbrīvot. Mestrs Venno tomēr Vigbertu atcēla no soģa amata un pavēlēja dzīvot Rīgā, ēst un gulēt ar visiem brāļiem vienā istabā, un bez viņa ziņas tas nedrīkstēja vairs iziet pat savās vajadzībās, un katru dienu tam bija jānoklausās priestera Johana audzinošās pamācīšanas un jāizpilda viņa uzliktie pārbaudījumi, lai šķīstītos no nelabā. Taču taisnīgās un Ordeņa statūtiem atbilstīgās prasības brālī Vigbertā no Saiestas nav vis modinājušas nožēlu, bet svelošu dusmību un naidu. Gan noslēpis to, viņš kādā svētdienas rītā, kad visi brāļi aizgājuši baznīcā zemoties dieva un altāra priekšā, licis savam dievbijīgas viltības apgaismotam kalpam steidzīgi ataicināt pie sevis mestru Venno un priesteri Johanu, lai abiem atklātu vēl kādu lielu un aplam briesmīgu noslēpumu, ko viņš tiem neesot vēl uzticējis. Aicinātie arī naski ieradušies un pilni godbijības un gribas uzklausīt apsēdušies, bet brālis Vigberts no Saiestas piegājis abiem no mugurpuses un pāršķēlis mestra un priestera galvu, bet savu ieskrējušo uzticamo kalpu nogāzis gar zemi un tad lēni sakapājis tam muti un seju…

—    Tātad, redzi, mans mīļais Vinfred, — pagrabmeistars Johans no Lunes turpināja, — mums, kurus dievs izraudzījies svētajam misijas darbam, mums nepietiek redzēt tikai ārēju uzticību vien, mums jāielūkojas dziļi, dziļi, tik dziļi, kā vien dievs to iespēj, bet mēs, viņa kalpi, to iespējam tikai ar savu prātu un apdomu, kas arī, protams, paša radītāja dots.

—    Sapratu, godājamo kanoniķ, sapratu, — Vinfreds piekrītoši pamāja. — Tā kunga kviešu druvā mums jāierauga katra nezāle.

—   Jā, bet siltums un miklums tās diedzēl Lūk, siltums un miklums! Tāpat ar cilvēku — kaujā ar zobenu pret pagāniem viņš apliecina savu uzticību krusta zīmei, bet siltumā un pie pilnākas bļodas … Dīgst! Ai, kā tad dīgst slēptais!

—    Tērvetes jaunais komturs Gerds no Skanēs… nu, viņa nezāles man tā kā būtu zināmas…

—    Un tomēr! Un tomēr! — Johans mazliet sakāpināja balsi. — Labāk septiņas reizes mērī un pārmēri, lai tikai… Un mērīšanu dievs uzticējis mums! Mums!… Tāpēc, mācoties no godprātīgā mestra Venno un iekāres velna pazudinātā brāļa… protams, uz moku rata viņu uzlika ar maisa drēbi aizskrandotu un nevis vairs kā brāli… mācoties no šī pamācīgā gadījuma, mums tagad nepieciešams atrast tikpat bailīgu kalpu starp Gerda ļaudīm, kam viņš ja ne īsti uzticas, tad vismaz ļauj sevi apkalpot. Vislabāk kādu zemgali. Dievbijīga viltība, kā māca svētie raksti, nav apgrēcība, bet dievam tikpat patīkams darbs kā visi pārējie, ko mēs darām viņa vārdā. Un kalpošana dievam ir visskaistākais, kas vien mums dots! Amen! Mūsu Tēvs debesīs… — Un Dombaznīcas kanoniķis, pagrabmeistars Johans no Lunes trīs reizes pēc kārtas noskaitīja tēvreizi, un Vācbrāļu ordeņa brālis priesteris, svētās Jura baznīcas kapelāns Vinfreds no Malmes sekoja viņa piemēram, jo dieva vārdam jābūt uz lūpām visur un vienmēr — ļaužu pulkā atrodoties, divatā sēdi vai viens pats cellē pārdomā savu dzīvi un rīcību. Dieva vārdam jābūt uz lūpām visur un vienmēr. Tā teikt, lai nekad nesamisās.

III

Ogļmelnajā tumsā ložņāja drēgnums un pavarda dūmu sūrums. Brāzmīgs lietus kapāja jumtu un šļakatoja ap pakšiem. Saritinājies lažiņā zem vilka ādas, Dzintis vaļējām acīm ieklausījās rudens nelaikā; šņāca un plīkšķēja, elsoja un krakšķēja, nobungatoja un čukstēja, un nebija šaubu, ka veļi sarosījušies savām sērsībām un visupirms gribēs krietni iespēcināties, tāpēc šodien pat jānoliek pirtiņā aizgājēju tiesai gaļas gabaliņš un doniņa maizes, Jo pašu sagaida taču līdzīgs gājums, un — vai manu vai! — ja neviens nenoliks ko uzēdamu…

Vēl vakar vakarā pirms aizmigšanas Dzintis ar Britu pārsprieda, ko viņiem darīt un nedarīt. Ar lielām pūlēm bija iegādāta grūsna telīte, kas atnesīsies sulu mēnesī, un aitiņa, plānākam maizes riecienam graudu pietiktu viņiem trim, medus mazliet pietaupīts un vēl savi pieci vaska ritulīši maiņai pret gaļu, sāli un dzelzs mazumiņu. Kaut kā līdz pavasarim izvilkt varētu, ja vien kā lietuvēni aplam neatlaidīgi neuzmāktos novada vācēji, pie kam tik nekaunīgi un prasīgi, ka senāk kaut kas tāds nebija piedzīvots. Vēl šopavasar pierastā vietā un daudzumā novadu saņēma Namejs, turpretī tagad uzradušies divi ievācēji uzreiz: labietis Tiģis, kas iekārtojies šeit uz palikšanu, un derdzīgās krusta sērgas uzmākas. Tiģis prasīja nodot visu novadu viņam, par to apsolot norēķināties ar vāciem un mieru un drošību Tērvetes ļaudīm.

Taču ari Ordeņa pakalpi jādelēja apkārt un strikti piekodināja atnest desmito tiesu, un var iznākt vēl tā, ka devējs nezinās, kam esi devis un kas tevi galu galā sargās. Vienīgi draudi bija skaidri un biedīgi: nedevējus siešot virvēs un dažu labu aizvilkšot paša pārmācībai un citiem par pamācību tālzemju dreļļos.

Savu ziņu bija laidis arī Namejs — nedot nevienam ne salma, iekams nebūs noslēgts miera līgums un vienošanās par nodevām. Un šo ziņu vairms uztvēra kā solījumu drīz vien nelūgtos pažņāgus padzīt, lai Tērvetē atkal valdītu bijusī un ierastā tēvtēvu kārtība. Cerību jo vairāk viesa tas, ka Namejs ar karadraudzi neatgriezās Tērvetē, lai nekristu kādai krustnešu ļaunprātībai par upuri, un reizēm apmetās rakteniekos un reizēm pie savas sievas Dardedzes īsteniekiem, kuru viņam un sievastēvam, Sidrabenes labietim, pret sudrabu izdevās izpirkt no gūsta. Nediena tikai, ka Namejs atradās patālu, bet Tiģis un komtura urķi tepat deguna galā, un viņi jādelēja un draudēja, ošņāja un rēķināja, līdz dažs labs tika iedzīts dziļā izmisumā, jo visus pabarot un iztapt pa prātam — tāda rocība šogad nebija nevienam, kauču tam palaimējies izbēgt lielāka papostījuma; vasara bija padevusies nelāga, un tāpēc ievākums vēl trūcīgāks, nekā cerēts.

Ko lai dara tādi kā viņš, Dzintis, un Brita ar mazo Mētrīti? Viņi atgriezās ar to, kas mugurā, bet māju atrada tukšu un klētiņu kā izslaucītu, lopus aizdzītus, bet galveno gādnieku — kalēju — nodurtu. Dzīve jāuzsāk kā no jauna, taču Tiģis vakar trešo reizi atsūtīja atkal piekodinātāju, lai rīt nes novada desmito. Kurš neuzklausīšot, tam sagaidāma tāda pārmācība, kāda pēc paražas un taisnības pienākas katram, kurš ļauni izvairās no pienākuma.

Ieklepojās Brita, tātad arī viņa negulēja, neba smagā neziņa tāpat nemieroja sirdi.

—  Kāpēc neguli? — Dzintis paklusi apvaicājās, lai neuzmodinātu Mētrīti.

—   Un tu? — Brita atvaicāja, un abi saprata, kas uzdzen bezmiegu.

Brīdi paklusējis, Dzintis ierunājās:

—    Vienalga, tas nav glābiņš… Ja šodien atdodam vasku, pavasarī esam tik pliki tukšinieki, ka — — —

Brita tūliņ neatbildēja, pārāk biedīga bija izlemšana.

—        Pavasari… pavasari mēģināsim aizņemties … — beidzot viņa izsacīja savas domas. — Bet ja šodien ne- aiznesislm… Kas mūs paglābs? Kas aizstāvēs?

Jā, taisnību Britai, tik tiešām viņus jau šodien var piemeklēt visļaunākais vai — jābēg projām, zaudējot vis- pēdējo, arī bišukokus, un tas ir vēl ļaunāk. Vienīgi varbūt … varbūt… Dzintim tā bija nepatīkama doma, taču citas izejas… citas izejas viņš neredzēja.

—        Aiznesīšu mazo rituli un … teikšu … teikšu, ka vairāk navl…

Brita nopūtās.

—        Dzinti, Dzinti, vai nu ar viltu dzīvosim? Un kas tev noticēs?

—        Kāds te viltus? Krusta baltsvārčiem mums nekas nav jādod. Tādu ziņu Namejs laidis. Un par Tiģi tāpat nav skaidrības — aizstāvēs viņš mūs vai ne. Savāks un aizies uz savu Kursas pusi.

—       Ja jau viņš mantoja Daumja labumu… Līdz ceturtam celim. Māsas vīrabrālis …

—    Pakalpiņš!…

—   Ordeņnieki tāpat neliksies mierā, — Brita bija zaudējusi cerības: galu galā, ja pilī brīvi izdarās vācieši un neviens viņus neaizdzen, tad pārējais seko pats no sevis. — Neliksies mierā… Prasīs desmito!

—    Mēs taču neesam kristījušies! — Dzintis uzbudināti iesaucās, it kā īsto atbildi atradis, jo desmitā jādod tikai tiem, kas iedodas viņu dieva kalpībā.

—    Neesi vai esi, un tevi nokristīt svētnieks var tepat un tūliņ, un …

—    Ko — un? …

—    Un ja mazgāsi nost kristījumu… Dzirdēji, ko stāsta par viņu Mītavas pili? Atkritējiem, iekaltiem važās, jāmīca māls tiem… tiem stūrainajiem sarkanak- meņiem…

—    Ķieģeļiem.

—    Nu jā, ķieģeļiem. Abus mūs iekals važās! Un Mētrīti pārdos! …

Dzintis, tādas nākamās baismeklības satraukts, aši izmetās no lāviņas. Tumsā nekļūdīgi piegāja akmens pavardam istabas stūrī, roka ierasti sagrābstīja smalkos sausskalus, parušināja ar tiem pelnus un izrausa dzalk- stigas sarkanas oglītes. Uzmetis sausu praulu un bērza tāsīti, zēns izslējās un pagrūda nost griestu brodiņam aizlikto salmu dārni, lai dūmi var izkļūt ārā, un pietu- pies ņēma papūst oglītes. Tās iekvēlojās gaišāk, ari bērza tāsīte sačokurodamās iedūmojās, un vēl pēc dažiem pūtieniem izlēca maza, jautrīga liesmiņa, nolaizīdama sausos skaliņus un ceļot sev līdzi augšup dūmu irdzi. Rudens nelaiks gan neļāva tai brīvi iztikt pa jumta bro- diņu, allaž vien patrieca atpakaļ, nometot klāt vēl pa šļakatu brizgai. Un tomēr uguns radīja gaišumu un mājīgumu.

—    Uzliec ūdeni, — arī Brita bija piecēlusies un, pār- segusi Mētrīti, kārtoja savus klaidos kvieškrāsas matus.

Dzintis uzkarināja podu ķeksī, Brita iemeta pāris saujas putraimu, pēc tam aizgāja pie Radaviešiem pēc piena lāses. Zēns tikmēr uzmanīja uguni un rīcīgi turpināja vīt vakar aizsākto virvi.

Ak, ja varētu paglābt vasku! Taču iemainītu kādu žāvētas cūkgaļas gabaliņu! Šodien pat — panašķotos! … Mērču putra! O, ja tajā pavārījušies labi izdūmota ribiņa! … Tagad nekā!… Šoziem gaļu tikpat kā neēst, jo vasks tomēr būs jāatdod! Lai Britu un Mētrīti liktu mierā. Nē, tāda pasaul's netaisnība!…

Viņi ēda klusēdami pazilgo putriņu, vienīgi Mētrītei deva piedzert tīru pienu.

Un drūmdiena ar katru brīdi nāca tuvāk un tuvāk.

Pēkšņi viņi izdzirda zirgu soļus un paklusas vīru balsis, kāds nošļakstot nolēca tieši pie viņu durvīm un rāva tās vaļā kā savējās. Dzintis un Brita iztrūcināti palika ar karotēm rokā, neiedrošinādamies galvu pagriezt, kad izdzirda tādu kā pazīstamu balsī:

—    Veseli ēduši!

Gunvaldis! Dižā Nārvaiša Gunvaldis! Dzinša patēvis un Nameja karadraudzes vīrs!

No pielijušās caunādas cepures pilēja ūdens, nakts jā- jienā karavīrs bija izmircis no galvas līdz kājām kā linu kūlis mārkā, taču acis mirdzēja un izskats možs un spē- konīgs. Aiz jostas aizbāzta āva, pie sāniem zobens, vienīgi vairogs laikam atstāts pie kumeļa segliem.

Mani ncpamiolosit? Aizdurvē jau dzirdēju, cik garšīgi nmcikfiķliuitl — negaidītais ciemiņš jautrā balsī sari )<i un pietuvojās galdam. Izņēmis Dzintim no rokas karoti, iesmēla un, ar lūpām paskaļi pačapstinādams, apēda. Tad saviebās.

—    U, cik kārnīgs strebulītis! Ar tādu dzīvodams var nobeigties.

Vēl jau tas skanēja kā pajokošanās, bet tad atnācējs aprāvās, sapratis, ka ne jau smējums te vietā.

—   Ai-ai! Odensviru tērvetnieki sākuši godāt! Kad tas piedzīvots!

Pieliecies pavardam, viņš iemeta tajā dažas pagalītes, lai liesma iegaišotos un varētu pamatīgāk aplūkot klu- sošos ēdājus. Apsēdies galda otrā pusē, viņš ieskatījās visos pēc kārtas — savā padēlī Dzinti, kura acīs jau dega cerību dzirksts, un Britā, kas, mulsumā skatienu nolaidusi, it kā pētīja putras bļodiņu. Mētrīte skatījās svešajā visnopietnāk, tik nopietni, ka Gunvaldis savilka pierē grumbas, lai kaut cik turētos preti šim bargumam.

Un tad atnācējam gar acīm pēkšņā saviļņojumā kā allaž ietriecās melni dzalkstīga tumsa, līdzīga rudens nakts zvaigžņotai debesij, kad uz to paskatās pēc virpu- līgas griešanās, viņa žokļi saspringa kā piepūlē, un plauksta uz galda savilkās dūrē. Gunvaldim bija šķitis, ka beidzot aizgaisusi atmiņu sāpe par zaudēto Naulu un viņu trim pekainlšiem, un tomēr, tomēr Ierašanās Tērvetē katru reizi uzvandīja asu smeldzi, un tā nekādi negribēja zust. Jā, kā ļaunas acs noskausta, Nār- vaišu aizsenā lielsaime bija sarukusi līdz vienam dižo Nārvaitim un viņam, mazdēlam, kas tagad pats būtu varējis jau driz vien būt vectēvs, bet kam šobrīd nav pat viena vienīga dēla … Ij dižo Nārvaiti aizveda drellībā un viņam, Gunvaldim, tik tikko palaimējās izbēgt. Kad beidzot atkal bija likti jauni pamati nākamajai saimei, tieši viņa pavards — atkal postīts un auksts! Atkal viņš gluži viens!…

Vai tikai viņš? .,.

Un šie trīs, kas raugās viņā, vai arī tie nav palikuši pēdējie? Pati pils augšā pustukša, pustukša pils-sēta, tāpat pārupnieki paretināti… Daudziem, daudziem jāsāk dzīvojums no jauna, jāsāk dzīvot tukšībā. Pat Namejs izvēlējās Sidrabeni par mājvietu, kamēr atgūsies no zaudētā, izlems, ko darīt turpmāk. Atgriezties viņš atgriezīsies, par to nav ne mazāko šaubu. Allaž vien sūtīja šurpu savus vīrus pa vienam un mazos pulciņos, lai ne vien izzinātu, bet arī lai tērvetnieki zinātu, ka nepadevīgākais un dzimtā dižākais Zemgales labietis domā par viņiem. Tagad, sākoties trešajam vislielākajam novada vākumam, kad brīvie ļaudis deva zemes vecākiem pienākošo tiesu labībā, lopos, medū, vaskā, ādās vai pat sudraba ozeriņos un ārtaugos, Namejs bija izlēmis jūta- māk rīkoties, lai uzkveldinātu pretestības garu un saglabātu arī novada labumu. Viņš norīkoja savas karadrau- dzes labāko — Gunvaldi ar vīru desmitu jāt uz Tērveti un aci pret aci paziņot, ka šoruden nodevas tiek atceltas uz citrudeni, lai tērvetnieki var atgūties un sev iekrāt vairāk.

—    Bēduļojat? — brīdi klusējis, Gunvaldis ievaicājās.

—    Bēduļot — nebēduļot… Izdzīvot — neizdzīvot… Nezinām, — Brita nopūtās.

—   Jums arī liek dot? — Gunvaldis izjautāja, lai gan zināja, ka lielsaimes tagad nodarbina šī viena rūpe, bet mazsaimi — divtik rūgti.

—    No visiem. Vēl vakar te viens piekodinātājs apstaigāja, — jaunuve atbildēja, turot Mētrīti klēpī, un meitenīte joprojām lielām, izbrīna pilnām acīm vērās bārdainajā karavīrā.

—    Uzplijas! — Gunvaldis nīgri izmeta un tad apņēmīgi piecēlās. — Labi! Vilks gudrs, bet sesks citreiz vēl gudrāks! Tu, Dzinti, apskrien pārupniekus. Lai vīri tūliņ pulcējas! Saki, ar viņiem runās. Bet jūs… tā kā ziniet! Šoruden nekas nav jādod. Namejs atlaiž novadu uz cit- ruden pat lielsaimēm.

—    Kā? — Brita samulsa.

—   Nu, nav! Tērvetnieki jau tā nedienu pieredzējuši. Vēl devīto ādu plēsīs? — Gunvaldis skaidroja. — Citi dos — Silene, Rakte, Spārnene …

—    Bet… bet… — viņa gribēja iebilst, ka nedot jau var tikai tie, kam ir sargātāji, kurpretim tādiem kā viņi… Taču Gunvalža ierašanās kaut ko nozīmē, un tāpēc kāda gan jēga sākt žēlošanos iepriekš, kad vīriem droši vien savs gudrīgs padoms.

—   Bet… bet jums vispār nekas un nekad nebūs jādod! No šīs dienas būsit mani īstenieki! — Gunvaldis kā cirst nocirta.

Vrsls bija tik negaidīta, ka Brita palika kā pārakmeņojušu! un .arī Dzlntis, kas jau cēlās skrējienam līdz ļnirupnickiom, pusslējles, neizpratnē it kā aizķērās aiz gaida stūra.

—    Ko? Kāpēc apklusāt? — Gunvaldis samiedza plakstus kā gaismas žilbināts, un viņš ļoti labi saprata abu izbrīnu un pārdzīvojumu.

So negaidīto, straujīgo izlēmumu Gunvaldis bija pieņēmis tikai šajā naktī, zirga mugurā zvārodamies un šļakstinādamies pa Raktes dižceļu uz Tērveti. Kā nokaitēta dzelzs, pielikta dzīvai miesai, bija dienām un naktīm sāpējusi nevēste par Naulu un viņu trim tekainīšiem… Pat spēkonis Mikus nodurts… Savās aprakstītajās bērza tāsulēs noasiņojis gudrais svešzemju izstaigātājs un vie- dais zinātājs baltsirmais Mudris … Zaudēts! … Vienā dienā tik smelgi zaudēts, ka deviņos mūžos neatgūt!… Bet viņam… Ko darīt viņam? Jādzīvo divtik raženi! — naktī, seglos sēdēdams, Gunvaldis bija prātojis. Divtik raženi — par spīti visam, par spīti šiem krusta zīmes uzmākļiem. Jādzīvo! Un tas nozīmēja ne vien doties sirojumos, tas nozīmēja būt arī vīram, kuru gaida sieva, un tēvam, kura celis pievakarē izucina klēpenīti…

Brita viņam patika. Savu atradenīti Dzinti kalēja ģimenē iemitinādams, viņš bija allažiņ pavērojis kalēja māšeli staltaudzi veidojamies, rimtu rakstura un nerimi

darbā, un tagad, kad viņa, tāpat kā Dzintis, palikusi bārī, Gunvaldis juta Britu mīļu kļūstam. Viņa būtu mīļa un gādīga sieviņa, un ari viņš atkal atgūtu māju, kur smaržo virs pavarda akmeņiem nolikts katls un istabas vidū stāv tīri noberzts galds, un viņi sēdētu pie tā — jau četri, viņi būtu — saime …

—    Sapratāt? Būsit mani īstenieki! — Gunvaldis atkārtoja.

—    īstenieki? Ļaudis taču zina… — Brita gribēja laikam ko bilst, bet karavīrs pārtrauca:

—    Ļaudīm vēl ne vārda! Kas būs jāsaka, es pateikšu! Norunāts?

Viņš abiem pārlaida smaidīgo acu skatienu un tad vai dusmoti uzsauca Dzintim:

—    Dzinti! Tu vēl te mīņājies? Diedz kā vēja nests!

Un puika kā mests izmetās pa durvīm, prieka un atbildības pārpilns, bet Gunvaldis piegāja Britai, kura sēdēja, Mētrīti piekļāvusi, pieliecās un, viegli nomutējis uz vaiga, pačukstus mīļi pavaicāja:

—    Tad kā, Britiņ? … Nāksi? …

Pat ja gribētu, vaicātā nespēja atbildēt, pāri vaigiem ritēja asara aiz asaras un, krītot lejup, atmirdzēja pavarda uguns atblāzmā kā izkausēta sudraba pilieni.

Cirtienam vingrotā Gunvalža roka glāstīgi pārslīdēja jaunuves matiem, bet tad, kā sava maiguma iztrūcies, viņš izslējās un, pirms aizvēra aiz sevis durvis, vēl tikai izmeta:

—    Gaidi!

Pielijušā rudens rīta blāvā gaisma sāka lēni svīst pari Tērvetes pilij un priekšpilij, un pārupniekiem. Klajumā aiz priekšpils vārtiem pulcējās satraukti vīri, saņēmuši tik agru un negaidītu aicinājumu. Viņu drūzmoņa apņēma trīs jātniekus zirgos, un sanācēji cits caur citu ņēmās prašņāt un skaidroties.

Kad piejāja Gunvaldis, tie pievērsās tūliņ viņam, zinādami, ka veiklībā un drosmē daudzinātais karavīrs kļuvis par Nameja karadraudzes labāko un virsaitim tuvu vīru, un atkal bira vaicājums pēc vaicājuma, cits sa- trauktāks un cits iepriecinātāks, bet visos aizvienu dzir- dējās bažīgais un šaubestīgais — vai patiesi var nedot rudens novadu?

—    Tiģis vēl vakar mani biedināja! — sauca viens.

—      Viņa novads pie Kursas. Lai vāc tur! — Gunvaldis atsauca.

—      Jā, jā! — saucējs tomēr neatlaidās. — Taču Daumis viņam iznāk īstenieks, un tāpēc vien tiesība dota.

—     Jums pavēsta, ka šoruden novada mešana atlikta. Jums tas nepatīk? Jeb vai jūs mani nepazīstat un neticat? — Gunvaldis jau tā kā apskaities saliecās zirgā uz priekšu.

Vīru pulks saviļņoti iemurdējās.

—      Kam jūs paklausīsit? — viņš turpināja. — Name- jam, kura dzimta Tērvetē valdījusi aizsenu senis ar visām tiesībām, vai Tiģim, kas nupat iekleistojis un sadziedas ar krusta kalpiem, tāpat kā to darīja Daunadzis un Daumis? Lemiet paši!

Un Gunvaldis sameta zirgu biedīgi uz pakaļkājām, kā saķeroties ar naidnieku.

—      Mūsu lemšana skaidra! — izsaucās kāds no pārup- niekiem. — Tikai — kas pats vārgs, tam jālīgst sargs.

—      Dreboņam dreboņa valoda! — Gunvaldis atmeta ar roku. — Pašiem taču arī nav jākļūst par zaķu Jipām!

—     Tāpēc novadu dodam, lai mums būtu sardzinieki! — pārupnieks neatlaidās.

—    Šoruden jums nav jādod!

—      Mēs gribam dot, bet lai varam pilnestīgi dzīvot, bez baiļu!

Protams, runātājam gauža taisnība, bet ko darīt, ja tagadiņ pasīks uzbrukums krusta nesējiem izraisīs vēl negantāku pretuzbrukumu un smagākus postījumus. Jāsagatavo tāds slazds, lai visi dzelžotie tur iekristu kā vilka bedrē uz laiku laikiem, bet tam vajag apdoma un dienu.

Strīdoties un spriežot Gunvaldis aiz viru mugurām pamanīja svešu, brukulaini ģērbušos vīreli, kas, kaklu pastaipījis un paklausījies, drīz vien teciņus pusteciņus aizmetās uz pils pusi, lai arī tur nokļūtu ziņa par Ter- vetes vīru negaidīto saietu.

—      Iztapoņa! — Gunvaldis sevī noīgņoja. — Tādiem atsiet mēli pie papēža!

Nojauta piepildījās: pēc kāda brīža no pils pāri nolaižamam tiltam, kuru Gunvaldis turēja redzē, izjāja trīs krustneši un aiz viņiem — pelēču desmits.

Gunvaldis sacirta zirgu un iesaucās:

—    Vīri! Pa mājām! Un dariet, kā likām!

— Lūk, bēgļot mēs visi protam! — pārupnieks sapīcis nospļāvās.

Gunvaldis gan gribēja vēl ko atbildēt, bet apvaldī- jās — viegli nav … nudien nav viegli tērvetniekiem … Tāpēc labāk lai viņi redz — un šodien pat —, ka ne tik visvareni ir dzelžotie, kauču iemituši pašā pilī un izrīkojas jau kā mūždienu saimnieki.

Pirmais uz dūkana ērzeļa jāja vācbrāļu Livonijas ordeņa komturs Tērvetē, niknais pagānu un vēl niknāks atkritēju nīdējs un pārdrosminieks brālis Gerds no Skanēs. Pats ielīdis no galvas līdz kājām dzelzs bruņās un ari kumeļu apsedzis ar nokarenu, dzelzs ripuļiem saau- dītu sargājošu pārmetni, viņš neskatījās ne pa labi, ne kreisi, bet virzījās tikai taisni — kā nomērīts uz vīru baru. Būdams liela auguma, sarkanu, īsi apcirptu bārdu, ar rētu pie mutes, kas seju vērta mazliet smīnīgi greizu un atbaidīgu, — viņš jau tāltāli pievērsa sev uzmanību, un aplam varenam un drosmam vajadzēja būt arī tam, kas iedrošinātos Gerdām pretī stāt. Kad pirmīt viņam pavēstīja, ka aiz vārtiem satrauktu tērvetnieku drūzmoņa un tur dzirdamas kaut kādas ālestīgas runas, jo atjājuši laikam Nameja sūtītie un paziņojuši svētā Miķeļa dienas meslu atcēlumu, Gerds tā apskaitās, ka kāja pret kāju neturējās drebonī un gānīgs vārds labu sprīdi iesprūda rīklē, un viņš kā aizmēmis tikai ar roku vien rādīja kalpam, lai ātrāk padod kaujas tērpu un atved zirgu, un padotie paši saprata darāmo, un drīz vien pie durvīm mīņājās kara kumeļi un tajos uzsēdās aizniknoti jātnieki.

Bez komtura pilī iemitinājās vēl divi Ordeņa brāļi un kopā ar tiem — pelēču desmits un pulciņš prasto kalpu. Tātad ne pārāk daudz, jo mestrs Valters no Nordekas bija izteicis nešaubīgu pārliecību, ka tagad Tērvetes pārmācība būs uz laiku laikiem iedzinusi pietiekamu bijību īstā un vienīgā dieva zaimotājiem, lai viņi sāktu beidzot dzīvot paklausībā un darbīgā pieticībā, un tāpēc pilī atstāja tikai dažus, jo necik tālu taču jaunceltā Mī- tavas pils un — ari pati Rīga aizsniedzama. Gluži aplama un stulba liktos zemgaļu dumpošanās, ja pat negantie kurši, kuru zeme nomaļāka un grūtāk sasniedzama, rimti tagad dod baznīcai un Ordenim savu tiesu, bet par sēļu, Jersikas, Tālavas, Atzeles un daudz tālākiem novadiem nav pat ko zūdīties, jo tie visi labprāt uzņēmušies kristīgās aplaimības jūgu un dzīvo svētītā mierā sev un dievam par godu un pateikšanu. Tāpēc brālis Gerds no Skanēs bija noskaņojies siltai, brīvīgai un pilnestīgai istabas dzīvei, kura solās būt divtik jauka, salīdzinot ar stingrību Rīgā, kur likums likuma galā un noteikums aiz noteikuma, un vienlaicīgā vācbrāļu celšanās, gulšanās un ēšana iežņaudza katru, kurpret Tērvetē viņš bija pilns kungs sev un pavēlnieks pārējiem.

Un te kā pērkons rudens debesīs! Lietains slapjdraņķis, pat suns tādā drēgnī nelien ārā, bet viņam, Gerdām, kaut kādu nekristeļu dēļ jāliedējas un jālančo pa mālaino striegoņu, lai notvertu un sodītu dažus kūdītājus, un viņš nevar pelnīti sildīties lāčādā un ar kausu siltalus rokā atcerēties slaveno pagātni un pasapņot par saldo nākotni. Nē, to šie zemgaļi rūgti nožēlos, tik rūgti, ka elle, kur viņi šodien pat nokļūs, tiem vismaz sākumā šķitīs par paradīzi. Viņi vēl nepazīst sarkanmataino brāli Gerdu no Skanēs!

Kad aiz priekšpils vārtiem klajuma otrā malā komturs tik tiešām saskaitīja tikai četrus jātniekus, kā tika ziņots, viņš pamāja ar pīķi un norīkoja:

—    Noķert! Dzīvus!

Pievērsies brālim, kas jāja soli iepakaļ, viņš vēl piemetināja:

—    Dumpība jāizdzen tūliņ un uz visiem laikiem, vai ne?

—   Gluži manas domas, brāli komtur! — otrs atbildēja. — Varbūt ataicināt kādas dienas jauno Rīgas bendi? Dzird, viņš brangi protot savu amatu. Nesen pabijis Romā…

—    Nekas, iztiksim paši.

No vieglo jātnieku desmita atdalījās astoņi un uzdzina zirgus lēkšos, komturs un abi brāļi turpināja jāt tāpat soļos, un atlikušie divi vieglie jātnieki turējās turpat pie dzelžotajiem, kuri savā smagajā bruņojumā nespēja ātri jāt un tāpēc zvetiņā iejauksies, kad nemiero- tāji būs aizkavēti, ielenkti. Gerds nešaubījās, ka astoņi pelēči viegli tiks galā ar četriem pagāniem, un to apliecināja jau tas, cik naski kūdoņas metās bēgt, kad pamanīja caur vārtiem izjājam bramīgos Ordeņa karotājus.

Gunvaldis ar savējiem lēkšoja mēreni, lai aizkaitinātie gūstītāji pamazītiņām pietuvotos un iedomātos, ka nupat, nupat izdosies nekrietnos gumdoņas noķert. Kad bēgošajam zemgaļu četriniekam pēc paprāva nolēkšo- juma pievienojās piektais jātnieks ar gluži svaigu zirgu, ķērēji nepievērsa tam īpašu uzmanību, jo — kas viņiem, veikliem un rūdītiem cirtējiem, viens gūstāmais vairāk vai mazāk, ja viņi dažu labu reizi stājušies pretī viens pusducim! Un tikai, kad pēc govs māviena nolēkšojuma piepulcējās vēl viens un pēc tāda paša tāluma atkal viens, un tā pamazām cits aiz cita, līdz arī bēgļi bija skaitā astoņi un tie pēkšņi piegausināja tīši zirgus soļos, lai pelēči iedrāztos vidū, — pēdējie apturēja savus aizgurdinātos zviedzoņas un naski pagrieza atceļam, neba nu vairs šaubu nebija, ka bēgļotāji vis nebēg, bet ievilina slazdos un teju, teju uzklups kādā aizcirtumā vesels bars, un Gerds no Skanēs velti gaidīs viņus- atgriežamies, jo tie būs pazuduši, kā paša nelabā ellē ierauti.

Tiklīdz pelēči devās atceļā, tā Gunvaldis ar savējiem sekoja nopakaļ, un, jo tuvāk nāca Tērvetei, jo cits aiz cita atdalījās zemgaļu jātnieki atpūtai, līdz beidzot palika atkal tikai četri kārdinātāji kā pirmīt, kad sākās gūstīšana. Sastapušies ar lēnāko komtura pulciņu, bruņinieki un pelēči skaļi un niknoti kaut ko pārsprieda, un viens zemgalis tikmēr pierikšoja gluži tuvu, šķēpa metienā, un smīnīgs klusēja, neatbildot ne vārda komtura Gerda no Skanēs draudiem un lamām, un smējīgais klu- sējums sarkanbārdaino brāli tā saniknoja, ka viņš trenca savu zirgu virsū, cik jaudas, un būtu durtin nodūris vilt- prasmjus jedinātājus, ja vien… ja vien varētu noķert! Taču bruņinieku smagajiem kumeļiem netikt līdzi vieglajiem naskuļiem, kuri kā rotaļādamies riksītī šļakstinājās te ātrāk, te lēnāk pa zampīgo ceļu.

Savstarpējā burzīšanās un ķeršana, un neķeršana ieilga, naidotāji nojādelējās līdz gurumam, ko droši var teikt par bruņinieku zirgiem. Zemgaļi zvetiņā neielaidās, vienīgi vilināja komturu dziļāk un dziļāk, kamēr pats Gerds sāka bažīties, vai tiešām pagāniem nav padomā aplenkt viņu un aizsūtīt pie dieva vai — vēl ļaunāk — saņemt gūstā dzīvu un, vispirms par uzjautrinājumu sev un tāpat saviem elkiem, izcepināt viņu ar visām bruņām uz lēnas uguns. Nē, nē! Komturs apturēja savu dūkano ērzeli un grieza atpakaļ uz Tērveti. Un no muguras viņu pavadīja ņirdzīgas klaigas, kuras bija vieglāk pieciešamas vienīgi tāpēc, ka viņš nesaprata:

— Ķersli! Ķersli! Ei, ķeķer! Te ķer!

No zemgaļu ņirgainām balsīm vien komturs vai uzbilda, galva kļuva birgaina kā pēc krietnas iesviķošanas, un viņš zvērēja pie visiem svētajiem, ka šis irgums Na- mejam dārgi maksās. Vēl trakotāk viņš iesvilās, kad pēc atgriešanās pilī uzzināja, ka pa šo laiku pils-sētā un apkaimē grozījušies citi Nameja vīri un galīgi un nelokāmi piekodinājuši ļaudis nenest novadu labumu vienviet, lai nekļūtu par guvumu Ordenim vai arī Tiģim, kurš lai ievācot tikai to, ko viņam tiesības ievākt, bet neuzmācoties visiem zemgaļiem, kuriem vienīgi un vispirms jānorēķinās ar Nameju. Un, ja Namejs šoruden atceļ vākumu, tad Tiģis lai piesargās jaukties un neiededz vaidu karu.

Nekad un neviens nebija redzējis komturu tik sirdīgu, viņš gandrīz vai būtu licis dusmās norakt šo pagānu pilskalnu, taču no tās vai citas pārsteidzības paglāba kalpu laikus pasniegtais siltais medalus, un drīz pēc tam viņam sākās negantā iekšsāpe, tāpēc brālis Gerds devās lejup pie Ordeņa slimokopējas pusmāsas Helgas.

* * *

Kā pārnākšanas dienā Dzintis un Brita savā māj priekšā atņēma garāmgājēja svešuļa labdienu, kurš tapīgi apstājās un pētījās, no kurienes viņi nākdami un kas tādi, — tā sveicinātājs vai katru dienu svempās garām, jokojās un laipnojās, un uzmetās gandrīz vai par savējo.

Ģērbies viņš bija allaž nevīžīgi un brukulaini, uz kailas miesas tāds kā galīgi izvalkāts pelēča apmetnis, sajozts ar apspūrušu pakulauklu, kauču pēc dzimuma, kā pats lielījās, bija brīvs vīrs no Babītes puses un jau pa- senis kalpojot Ordenim Rīgas pilī. Vācieši sauca viņu par Laurensi vai Lūrenzi, vai kaut kā līdzīgi, tērvetnieki lāgā nevarēja saklausīt, tāpēc drīz vien iegodāja par —• Līpiķi. Jo nudien viņš bija tik līpeklīgs, ka nepaies garām vai sunim, nepasacījis kaut ko paglaimīgu vai tā pa jokam ņepadraudējis. Britai viņš pārmēru nepatika, jo, ko tu zini, kas tādam aiz ādas, un viņa iespējami pamanījās izvairīties no saredzēšanās. Toties brukulainais tāpēc jo neatlaidīgāk un biežāk aizvien kā no zemes izlīda, lai patērgātu ar jaunuvi vai vismaz tās kaimiņiem.

Tā arī nākamajā dienā pēc komtura Gerda izķircinā- šanas, ko tik pieprotīgi Gunvaldis izkārtoja, Līpiķis nemanīti piezaglējās Britai, kas, domās iegrimusi, bija aizņemta tīrām zivis, un, pinkulīgo galvu piešķiebis, draudīgi novaicāja:

—   Ak tad tā gan? Nemetīsi pagastu? Paklausīsi šiem?

Brita turpināja atzvīņot līdaku un irdzīgi izmeta, jo ar

labu jau tāds neatstāsies:

—   Aizdaugavieši met pagastu, ne tērvetnieki!

—    Nu, nu, mani neaizvārdosi! — apsekšķējušais blanda žadzināja. — Pagastu mest… novadu vākt… meslus nest… desmito dot… Ko? Izvēlies! Kas tīk tavam prātiņam?… Bet bešā neizkļūsi! To, daiļavīt, neceri!

—    Ne tu rīkosi! — Brita iemeta līdaku bļodā, ka ūdens vien nošķīda, un iegāja istabā, jūtot tomēr, ka Līpiķis ar stindzīgu skatienu pavada. Tāpēc viņai kļuva tik šermuļaini, ka visu dienu darbs nevedās un galva tāda kā sadurnusi.

Kad Dzintis ar tumsu atgriezās no smēdes, kur gāja palīgos, zēns tomēr uzskatīja rūpi pusmāsiņas vaigā un vienīgi nesaprata — kāpēc?

—    Ko tu apdrūmusi? — viņš vakariņojot ievaicājās, jo pavarda uguns atblāzmā drūmīgums vēl vairāk jaudās un Dzintim tas šķita gluži nereizē. Jo Gunvalža pulciņa parādīšanās un bruņinieku izniekošana, un galvenais — novada došanas liegums — tas taču iepriecēja katru, un valodas visur skanēja možāk, un vīru acis iedzirkstījās nebēdnīgāk. Un te vēl Britai negaidītais bildinājums! Būtu kāds paputināts un panīcis piektais tēva dēls vai paplucis bandinieks, vai tukšīgs klaušinieks, nē, Nameja karadraudzes vīrs! Kas viņus vairs uzdrīkstēs aizskart? Kas izsmieklam ļaus? Tāpēc Britas noskumums Dzintim šķita pavisam nevietā.

—    Līpiķis ložņāja, — Brita neslēpa, jo viņi jau bija pārrunājuši, ka labāk tomēr no šī blenža pieslēpties.

—   Ko vairs?! — zēns pašpārliecināti atmeta ar roku. — Lai ložņā!

—    Glūniķis … Kaut kas viņam padomā.

—    Jānoliek cirvis pa tvērienam. — Dzintis piecēlās, paņēma malkas ciršanai iegādāto un nolika uz galda kā paredzēdams.

Jo nepaguva viņi beigt cilāt vieglās liepkoka karotes, kad durvis ar blīkšķi atsprāga un tajās iestājās Līpiķis un aiz viņa vēl viens vieblis. Britai kā sauss kamols kaklā iestrēdza, jo šaubu nebija, ka atnācējiem līdzi nekrietnība un nevaid viņai ar pusaugu zēnu stāties diviem tēvaiņiem pretī.

Ienācis Līpiķis izgāzīgi aizstājās durvīm un smīnīgi raudzījās Britā, kā izbaudīdams savu varu. Noskatījies no labdzimušā brāļa Gerda, viņš pat paspēra vienu kāju pussolīti uz priekšu un izrieza krūtis.

—   Tad kā? Ne pagastu metīsi, ne desmito dosi?

Uzbilst viņš uzbilda stingri, taču, mūždien pieradis kalpot, pat bargumā jutās kalpiņš.

—    Namejs atcēlis! — Brita lepni atbildēja, lai gan sevī saprata, ka runāšana velta, šoreiz visu izšķirs spēks un veiklība.

—    Nepiemini Nameju! Brālim Gerdām viņa vārds vien iekšas apmet otrādi, aiz sāpēm vai jānobeidzas, — Līpiķis mazliet pat pietupās, lai šie uzskatāmāk redzētu, kāds grūtums komturam. — Un Tiģis viņa pusē! Nedrīkst jaukt novadu! Kas ta tad būs! Kārtība vairs nekāda?! Pēdējā aušava iedomāsies un darīs, kas iepatīk? Nē!

—  Mums vēlēja nedot un … un… mums nav ko dot, — Brita ildzināja sarunu.

—    Aizvakar teicu, ka jādod! Ja nedevi, tad… Ņemam parādjūgā! — Līpiķis piebikstīja ar roku otram, kam tēva dāvāto plato mūli vēl platāku bija vērtis paģiru tūskums, pat acis aizblīdušas, ka šķita nemaz neesam.

Brita neatbildēja.

—    Tev pieder desmit bišukoki, no katra vaska ritu- lītis … Cik tas būtu? Vasku! Tu dzirdi?! Vasku! — viņš aicināja, kustinot saliektu pirkstu.

Brita kliegtu, bet kliedziens pārbiedētu Mētrīti, nevis šos, un diezvai kāds kaimiņš maz sadzirdētu, jo būs jau devušies uz dusu, lietus un vējš arī pasācis brāzmoties. Viņa drudžaini meklēja glābiņu, bet — kur? Kur?

Līpiķis labsajūtā nokrekšķinājās, viņš skaidri redzēja jaunuves izbīli, un tas viņā iegailēja kveldīgu dižmanības dzirksti; vienmēr čaklīgi uzklausot un bijājot citus, viņš tagad iztīksmēja vājākā drebuli, un savas virsrokas atskarsme sakaislināja jo tiecīgāk. Viņš gaitīgi spēra soli uz galda pusi, kā nekas vairs neaizšķēršjotu viņa nodomu, jo jaunuve nobijusies līdz nāvei, puika — ne- apspalvojies, kusls nevaris, bet viņam līdzi vēl otrs, kas gan maķenīt iereibis no miestiņa, toties ne mirkli nesebosies palīdzēt. Kad līdz galdam atlika vairs pāris soļu, Dzintis kā zibens šautra satvēra galda vidū nolikto cirvi un pielēca kājās.

—        Puika! — meslu vācējs draudoši iebrēcās, taču palika kā iemiets, un šaubu nebija: negaidītā pretestība viņu nepatīkami pārsteigusi.

—        Riži! — viņš pār plecu norūca. — Aizcilpini durvis! Lai nevar izsprukt!

Rižis paklausīja.

Līpiķis tikmēr nenolaida acis no puikas un draudēja:

—       Abus sasiesim … un prom pie komtura! Tur šos! … Lai pārdod parādjūgā! Abus divus!

Apsvērusi stāvokli, Brita izlēma, ka labāk tomēr iedot vienu vaska gabalu, kas noglabāts zem lāviņas, lai tikai šoreizis atbrīvotos no abiem draudoņām, un gan jau vēlāk ar Gunvalža piepalīdzību kaut ko izdomās. Ja sāksies cīniņš, vai nu Dzintis kāds pretinieks diviem varmākām.

—       Dabūsi! — Brita dzedri sacīja un, aiznesusi Mētrīti līdz guļai, nolika bērnu, bet pati notupusies iztaustīja no salmiem gaišdzeltenu vaska kusni. Atgriezusies nometa uz galda:

—   Aizrijies!

Līpiķis apmierinātu smaidiņu sejā pamāja ar roku, lai Dzintis ar cirvi atvirzās.

Zēns nepakustējās.

Vaska tīkotājs pamīņājās, pamīņājās, taču tuvoties sargājās — ko var zināt no tāda brempuļa, ņems vēl un uzskaldīs pa nagiem, un staigā tad nu pa pasauli ap- kropļots.

—        Vī, kāds boželis! — Līpiķis pielaidīgāk ierunājās. — Atej taču!

Arī Brita teica:

—   Laid! Lai ņem!

Dzintis mazliet atkāpās, cirvi tomēr nenolaižot.

Līpiķis nekavējās, pakampa vasku, vispirms paostīja, tad pārvilka ar mēli un, grasoties pušu lauzt, noprasīja:

—   Tīrs? Neesi vidū čagas ieidrojusi?

Brita neatzina par vajadzīgu atbildēt, bet Līpiķis, redzēdams savu pasākumu veicamies, kļuva atkal nekaunīgāks:

—    Tik vien no desmit saimēm? Tās jau tad nav bites, bet odi!

—    Kāda šogad vasara?!

—    Nu, nu, piedzīvotas vēl dzestrīgākas!… Jā… — viņš gausinājās, grozīja apkārt un riņķī vaska gabalu, pašķielēja gan uz Dzinti, bet vēl biežāk uz Britu. — Nedosi desmito?

—   Nav! Vairāk nav! — Brita bija tuvu galīgam izmisumam. Viņas nelabā nojausma piepildījusies, glābiņa nebūs, jo tie izdarīsies, kā viņiem labpatiks.

—    Nu, ja nav… Riži! Nāc! Sasiesim! Ej tu gar otru sānu! — viņš paaicināja un izrīkoja otro, kurš visu laiku tāds kā sadēmējis kvernēja pie durvīm. Padzirdīs aicinājumu, glupis sakustējās, bet nākamajā mirklī Dzintis metās ap galdu, cirvi līdz galam atvēzis, un laikam taču būtu triecis Līpiķī, ja tas nepamanītos mirklīgi atlēkt pie durvīm blakus savējam, kas arī bija atnācis bez nopietnāka ieroča, ja neskaita dūčeli, kuru tagad izvilka no aizjostes. Mazliet salīkuši, saspringti viņi gaidīja turpmāko. Kad Dzintis tomēr netuvojās, Līpiķis, acu āboliem nobalsnot, izgrūda:

—    Nu, krupi! Uzbrukt man! Brāļa Gerda vīram!

—    Bemburs tu esi! — Dzintis pārliekā niknumā bija gatavs visbaigāko sumpurni ļimdīt, ne tikai brukulaino vien.

—    Kas par bemburi! Utu vanags! Viņš vēl apsau- kāsies! Ai, ai, kā tevi nomizosim!

—    Nāc, pamēģini! — Dzintis kļuva aizvien drošāks, nopratis, ka šie abi tomēr nav no cirtējiem — ne apbruņojums tāds, ne dūšas tādas.

Un nudien Līpiķis nezināja, kā tagad rikoties, jo šurp- nākot bija noprātojis, ka jaunuve ar mazo brāļabērnu un puika, sīksaimīte bez īsteniekiem, būs viegls guvums un viņi bez pūļu iedzīvosies labumā un vēl ar meitieti pajārēsies. Varētu jau tagad ar godu atkāpties, sak, šoreiz pietiks, viens ritulītis padusē, un mēs aizejam, bet ņemtais vasks uztraukumā bija izkritis un aizripojis kaut kur uz viņu galu, un aiziet pilnīgi tukšā būtu prāvs zaudējums, it īpaši Rižim, kas tāpēc vien nāca, ka tik izslāpis pēc miestiņa kā trīs dienas nedzirdīts teļš, un pret vasku varētu iemīt dažu labu kausu. Aiziešana apliecinātu arī abu gļēvumu, ja pat vasaraudzis spējis padzīt.

—    Riži!… Sasiesim! — Līpiķis mudināja otru, cenšoties iedrošināt arī pats sevi.

—    Hm … — iežurbušais atkunkstēja.

Taču Līpiķis pazina savējo: no Riža nekas stingrāks nav gaidāms, jo viņš mūždien maķenīt reibulī, pat nokautu cūku gabalos dalot, roka trīcēja, kur nu vēl saķerties ar cirvi, kauču tas vien puikas rokā. Skaidri vie- žams, ka zeņķis nekavēsies belzt pa galvu un caurums tiks uz mūžu, un ar tādu galvu pie labākās gribas neviens nebūs ilgs staigātājs.

Jānogaida! Vienkārši jānogaida! — Līpiķis izlēma, — gan rāsies padoms, sievišķis mīļā miera labad piemetīs vēl otru vasku, ja viņi teiksies aizejam, bet puika jau tīšu prātu neskries pāri istabai, galu galā tik tiešām viņš zina, ka abi ir piepulcināti komtura saimei un bruņinieks neļaus kuram katram izākstīt savējos, nerunājot nemaz par nogalēšanu; tad kakls nost kā likts.

—    Dod vēl tikpat un — lai mēs kļūstam melni kā ogle, ja tūliņ neaiziesim! — Līpiķis pamazām atguvās un kļuva atkal jestrāks. — Piemeldēšu komturam, lai no jums vairs neprasa. Vai ne, Riži?

—    Hm …

Brita klusējot pieliecās, sameklēja nokritušo vasku un laikam būtu vilkusi no paliktuves otru ripulīti, ja Dzintis neiecirstos: jaunulis juta sevī strāvojam tādu nik- nību, ka viņš ar vienu vēzienu notrumpētu Līpiķa un tā otrā kleistoņa galvas un pat ozola žuburainīgs bluķis sašķeltos. Tāpēc drošulis skalbi iesaucās:

—   Nedod! Nedod! Brita!

Dzinša balsī skanēja tāda stingrība, ka Līpiķis pierā- vās durvīm vēl tuvāk un arī Brita mulsusi palika pie galda. Tagad iestājās izšķirošais brīdis — kurš kuru. Taču springtais klusums ieilga, kustēties neviens arī nekustējās, un tikai uguns pavardā sāka izdzist, ietinot istabu aizvien biezākā nokrēslā. Dzintis piegāja ugunij un iemeta gaišumam dažas sausas pagalītes, pēcāk smagi apsēžoties viņpus galdam, bet cirvi noliekot sev priekšā.

—    Ak tā gani — Līpiķis noteica, un nevarēja saprast, ko viņš ar to grib sacīt.

—   Jā, tā gan! — Dzintis tikpat dīvaini atsaucās, turot roku uz cirvja kāta.

—    Nu labi! — apsekšķējušais ķeķeris tomēr iespītējās un, pavilcis durvīm priekšā ķebli, apsēdās, novelkot sev līdzās otro. — Sēdēsim, Riži. Brālis komturs rītrīt meklēs mani un… negribētu būt jūsvietā! Ieslodzīt Ordeņa vīru!…

—    Durvis tur! Lasies!

—    Mani nemāci. Tevi gan rītrīt pamācīs.

Viņi ilgi un pacietīgi vārdiem un skatieniem jukurē- jas, un nevarēja saprast; kāda tam visam jēga, ja aiziet abi netaisījās un arī uzbrukt nerīkojās. Droši vien Brita un Dzintis būtu izmurdēti līdz rītam, kauču zēns noprata, ka vaska prasītājs tik tāds jendziņš vien ir un otrs birgainais blūzgainis nav ne sprīdi pārāks. Taču tīši mesties viņam vienam pret diviem pieaugušiem nebūtu prāta darbs, un, ja pat izdotos pieveikt, tad šaubu nebija, ka rīt abus meklēs un tiesas būšana neizbēgama, bet šajos neskaidrajos laikos uz taisnību cerēt pagrūti. Tāpēc atlika ķēgāties līdz gaismai, kad kāds nāks un varēs ar godu tikt ārā.

Reibulim pagaistot, par Riži sauktais sāka snauduļot, jo tuvojās pusnakts. Lietus smidzināja un smidzināja, vienmuļa šalkoņa piemāca pasauli, un, ja Dzintis laiku pa laikam nepiemestu pagalīti gaišumam, viņi drīzi vien iesnaustos, un miegā lietuvēns izdarītu zilus brīnumus. Plaksti bija vai ar pirkstu jātur vaļā.

Piepeši durpriekšā kaut kas noblūkšķēja un kāda piesmakuši balss nopiktojās. Dzintis tūliņ aptvēra, ka nācējs tumsā aizķēries aiz vakar vakarā no meža pārvestā un nomestā stumbēna iekuriem; ja nebūtu uzkūlušies šie abi, Dzintis pēc vakariņām ienestu iekšā, lai apžūst, priedes nokaltusi galotne bija cieta un sveķaina, un tur šķeltos smaržīgi skali. No negaidītā trokšņa pierausās kājās arī abi derdzoņas un izbīlī sakumpa gluži līki, neba joki vairs nav — nupat jāsākas mošķu stundai, un tūliņ, rau, sumpurnis pie durvīm jau klāt! Līpiķis pat kristīgo krusta zīmi pārmeta, kā to priesteris bija mācījis, pie tam, drošs paliek drošs, meta ar abām rokām. Krustīšanās nepalīdzēja, no ārpuses kāds sāka grabināties, mēģinot ietikt, un, kad nekādi neizdevās, paklusi un vidžīgi iesvilpojās. Dzintis pazina — Gunvalža svilpiens! Patēvis viņu reiz bija apmācījis, lai abejup sazinātos, un tādēļ zēns tūdaļ pat tāpat atsvilpoja.

Līpiķi sagrāba dreboņa, vairs šaubu nebija, ka še iemītnieki uz vienu roku ar vilkačiem un spīganām un pats nelabais viņus iemāņojis raganu ēsmai, un tagadiņ pat mukt vairs nevar, neba vērt durvis nozīmētu uzskriet tieši nešķīstenim virsū, un tas ar zilu liesmu noraus tieši peklē un iemetīs burbuļojoša piķa katlā. Tādās sprukās Līpiķis nekad nebija iekūlies, un viņš nolādēja brīdi, kad uzskatīja glīto meitieti un viņā uzdzirkstīja iekāre gūt viegli jo viegli vasku un lakstīgi pameņģēties.

Sadzirdējis Dzinti atsvilpojam, bet aizdomīgi ilgi nenākam un kavējamies ar durvju vērumu, Gunvaldis paklusi caur aizdārņoto sienas brodiņu parīkoja:

—    Ver vaļā! Ko gausinies?!

—        Nevaru, — Dzintis tāpat pusbalsī atsaucās. — Aizdurvē divi Rīgas jendziņi.

Zēns glābiņa priekā tik tikko valdījās, neba vieda- māk pārmācīt abus uzmākteņus kā šoreiz domādams neizdomāsi.

—    Ko? — Gunvalža balss no dzirdētā aizlūza.

—    Aizdurvē divi vasku kodes.

—        Kur Brita? — Gunvalža balss bija pārvērtusies līdz nepazīšanai.

—    Aiz galda paslēpusies…

Sapratis, ka ārā nav nevairāms sumpurnis, bet laikam tas pats aizvakardienas kūdītājs, Līpiķis mazliet atžirba, un, kad Gunvaldis nikns kā aizšauts lācis pavēlēja tūlīt atšautrēt durvis, ieslazdotais sesks tomēr gudri ietiepās:

—    Ātrāk nevēršu, iekams nepaiesi nost.

—    Nekur neiešu!

—        Durvis nevēršu. — Līpiķis bija atjautis, ka arī šoreiz, kā allaž, tikai kāju naskums var abus glābt.

Prāvu brīdi iestājās klusums, līdz atskanēja Gunvalža balss, tikai šoreiz mierīgāka un piekāpīgāka:

—        Labi. Kur lai aizeju? Jāguļ man šonakt ir!? Vai lai lietū mirkstu?

—        Paej piecdesmit soļu un — svilpo, — Līpiķis mācīja, pārliecināts par savu viltību.

—        Labi, — Gunvaldis atkal piekrita. — Bet lai durvis tad vērtos un no jums pat smakas nebūtu. Jau te jūtu, cik iekšā sadusis gaiss.

Ko tas viss nozīmē? Vai tiešām Gunvaldis palaidīs abus nepārmācījis? Iejaukties Dzintis neiedrošinājās, viņš springti nogaidīja.

Kad pēc brīža atskanēja patāla svilpēšana, Līpiķis naski atmeta cilpu un viens aiz otra abi metās pāri slieksnim tumsā, taču pārliecīgajā steigā pēkšņi nostiepās tik neganti garšļaukus, ka ūdens vien nobrizgoja, ģīmjiem peļķē atsitoties; Gunvaldis ar karadraugu bija veikli nostiepuši pēdu no zemes virvi, bet svilpot aizgāja vēl trešs. Tāpēc paklupušie nepaguva attapt, kad abi jau bija satverti aiz pēdām, piepacelti, un tā viņi at- šaubjus kā vēži atgriezās, šļūcinoties uz rokām, lai ģīmjos degunus nenobojātu. Ievilcis klona vidū, Gunvaldis uzlika kāju Līpiķim uz galvas un zobena smaili piedūra mugurai, un otrs karavīrs izdarīja to pašu ar birgaino Riži. Tikai tad Gunvaldis rimti apvaicājās:

—    Ko šitie negoži nodarīja jums?

—    Vasku prasīja, — beidzot atskanēja Britas balss.

—Devāt?

—    Dzintis neļāva.

—       Tā tava laime, tu rāponi! — Gunvaldis noņēma kāju no gulošā galvas, lai tas var atbildēt. — Kas tev ļāva vasku vākt?

—        Brālis… brālis… Gerds… — Līpiķis dubļainu muti izblundurēja.

—    Kas tev te par brāļiem?!

—    Komturs… pils komturs…

—    Tu nedzirdēji, ka Namejs atcēla vākumu?

—    Dzirdēju. Bet komturs atcēla Nameja atcelto.

—    Tu te mani vēl apskaidrosi!?

—    Lai palieku melns kā ogle, ja…

—        Es tevi, blūzga, maķenīt paglītošu! — Gunvaldis turēja zābaku uz Līpiķa spranda. — Kļūsi pieminīgāks!

—        Es neko… neko… sliktu… es teicu… piemel- dēšu komturam, lai vairāk neņem…

—        Ak tu, labeklis! Še tev paldies! — Un Gunvaldis ar zobena galu tā iebikstīja Līpiķa lejas mīkstumā, ka piežmiegtais, nelabi iebrēcies, vienā rāvienā bija stāvus un, ar abām rokām paldiesa vietu aptvēris, raudulīgi žadzināja:

—    Vai nu tā… vajadzēja… vai nu tā… drīkst…

Gunvaldis apskaities pārtrauca:

—        Lai es tevi nekad neredzētu! Vismaz šajā istabā ne! Pazūdi!

Līpiķim otrreiz nebija jāatgādina, viņš joza prom, mazliet gan neveikli kā apklibis zirgs, un arī Rižis,

sajutis savu. galvu brīvotu, četrrāpus pārlīda slieksnim tik veicīgi, it kā visu mūžu tā vien būtu pārvietojies. Vienīgi ārpusē aizslēpies un piepalīdzēt sagatavojies pirmītējais svilpotājs nenocietās — uzlaida četrrāpim pa sēžamo ar zobena plakumu tik zvetīgi, lai dabūtā sprēgā dažu labu dienu jāpadziedē.

Gunvaldis pasmaidīja un smaidīgs pievērsās beidzot Britai, piegāja klāt, pacēla savās stiprajās rokās un — nesa! Nesa prom!

Dzintis mirkli samulsa no tik negaidītas rīcības, bet tad aptvēra. Līgavas zagšana! Daudzināt daudzinātā līgavas zagšana! Nekā nebūs! Vai tad tāpēc vien, ka zo- gamais mīļš un zadzējs labs, — vai tad tāpēc vien ļaus tik gludeni aizvest pamāsiņu?!

—   Oho! Bemburi kādi! Redz, ko uzdomājuši! — viņš līksmā jūtoņā, bet gailīgi iesaucās un ar pacelto cirvi metās uz priekšu, bet Gunvalža piepalīgs veiklīgi satvēra zēna atvēzto roku, un tad abi, pamirkšķinot viens otram ar aci, sāka tik aplam traku spēkošanos, ka Gunvaldis bezmaz aiz sliekšņa apstājās, lai atskatītos, vai tikai tas aplamnieks puika no tiesas neizdara kaut ko ārdavīgu. Bet karadraugs jau sekoja, strauji aizrāva durvis un aizsēja tās no ārpuses, bet brodiņu aizbalstīja ar Dzinša atnesto sveķaino priedes galotni. Dzintis gan vēl no iekšpuses sauca un ārdījās, un draudēja, kā tas neveiksmīgam panāksniekam īsti pieklājas:

—   Ak jūs, rakari tādi! Nolūrēja manmāsiņu! Es jums vēl rādīšu! Pagaidiet tikai, blēdnieki tādi!…

Kad no rīta kaimiņmāte, ieraudzījusi Dzinša seju vēd- lūkā un izdzirdusi lūgumu noņemt sprostu durvīm, izlaida puiku pagalmā, viņa bažīgi apvaicājās:

—   Kas tad jūs spundēja?

Dzintis neatbildēja, vispirms viņa sejā iegūla silts un gaisīgs smaids.

—   Vei, vei! — kaimiņmāte nesaprata. — Gatavais āļa! Slodzīts, bet spīd kā saulīte!

—    Neba ar skumšanu ābele zied un rudzi stiebro! — Dzintis vecaiņa gudrībā nosacīja un pacēla skatienu augšup.

Tumšie lietus mākoņi aizvēlās aiz meža galotnēm. Debess tā kā gaišojās.

Ziemas saule šķita mazuliet apsalusi — pabāla un tik nedroši, stingi pakāpusies tikai kādu nieciņu virs meža, kā baidīdamās galīgi nosalt. Garas ēnas meta koki, ēkas un arī cilvēki, kas rosījās pie namdurvīm piebrauktajām ragavām. Iejūgtajam zirgam zem nāsīm spalvās jau uzmeties no dvašas balts sarmojums. Sāka atkal staigāt lausks ar savu cirvīti, aplamajā spelgonī meklēdams patvērumu.

Biezam garaiņu mutulim novirmojot, durpriekšā iznāca Gunvaldis. Uzvilcis garu kažoku, ziemas caunaini galvā, rakstītiem dūraiņiem rokā, viņš iezvēlās šļūkavās, kurās jau sēdēja Dzintis, turot rokās grožus un kājas pret drēģi atspiedis. No kūtiņas pustekus izsteidzās kalps, uzmetis plecos maisu, kurā spārdījās un neganti kvieca paprāvs sivēns, un ielika nesamo starp abiem braucējiem.

—    Dod, pieturēšu! Ja nu gaļā būtu tik labi padevies, cik balsī. — Gunvaldis saturēja maisu un tad uzbilda Dzintim:

—    Laižam! Ne šķībs, ne greizs, bet āda būs!

Tie laikam viņam bija vilka vārdi.

Dzintis uzsauca zirgam — nū-uūūū! — un ragavas sakustējās, viegli aizslīdot pa gurkstošo sniegu. Lēzenajā nokalnē, smagumu nejutis, bezdarbībā stāvēdams aizcie- ties, bēris priekšpils vārtos pasita pakaļkājas gaisā un vienā stiepienā aizrāva pāri klajumam meža ceļā. Gabaliņu lēkšos patrakojies, pats pārgāja rikšos un rimtā rakstā tipināja aizvien tālāk un tālāk.

Pēc Britas apņemšanas par sievu un kāzu darībām Gunvaldis bija atgriezies dzīvot Tērvetē. Tā bija vēlējies arī Namejs.

—    Šoziem neuzbruksim, šoziem dzīvosim mierā, — viņš bija teicis. — Man jāpulcina vīri, jāsagādā ieroči, tŠV, tāpat vēl dažam jāsaglabā tēvtēvu atstātais.

Gunvaldis atgriezās savā pajumtē, dižā Nārvaiša slietajā istabā, bet kalēja ēkā iemitināja no Lielupes puses pabēgušu kalpu ģimeni. Savas saimniecības aizsākumam viņš iegādāja govi, vērsi, divus sivēnus, atdodams pretī senākus sasiroto sudrabu. Lai pavalgs būtu biezāks, viņš allaž vien devās medībās vai zvejā, pūloties ziemu pilnīgāk izvilkt un pietaupot cūcēnus nākamajam ru-: denim, kad tiktu beidzumis pie sātīgāka aizdara.

Dzintim straujā pārvērtība bija kā vāveres lēciens — vēl nesen bēdāja, ko ēdīs, kā izdzīvos, bet tagadiņ bēda nost, Gunvaldis dienas gaitas izkārto un darbus izrīko. Toreiz izprātojies tā un citādi, puika izlēma turēties pie smēdes, kā nekā būtu amats un maize, taču Gunvaldis ņēma zēnu līdzi medībās un mācīja savu: kā gūstīt alni ar suņiem, kā pēdas dzīt caunai, kā zaķim cilpas izlikt, kā tikt pie lapsas, lūša un ūdeles kažoka, un nu beidzot pienākusi vilku kārta. Tie saviesušies daudz un kļuvuši aizvien nekaunīgāki. Kādu pārupnieku piemeklējusi pat tāda nediena: ilgilgi iesirdzis vecaistēvs, gadskārtās tik daudzīgs, ka viņš teicās kopā ar Zemgales virsaiti Viesturu sirojis. Un, lūk, vecainis, ar elpas trūkumu cīnoties, ieminējies, ka labāk būtu doties veļu valstībā — vai nu jāiedzerot labzālīte, jebšu saltākā naktī lai aizvizinot mežā zem egles. Beidzot pirms ziemas saulgriežiem vilku mēnesī vecākais dēls padevies sirguļa lūgumam un spalgā lauska naktī aizvedis ragutiņās un nolicis dēlei zēju zem kuplīgas egles, un vecaistēvs būtu tur netraucēti sagulējis līdz aiznākamajam rītam, kad brauktu pakaļ apbedīt, bet — uzklīdis vilku bars! Gandrīz vai kauliņus bedēji nav atraduši.

Tāpat nesen vienam braucējam kumeļu nokoduši, laime vēl, ka pats izmanījies aizķert ozola zaru un uz- sprukt žuburā. Noskatīties gan dabūjis atliku likām asiņainajā briesmeklībā! Kaut ko līdzīgu redzējis, tikai kristīgo dieva pielūdzējiem pārmācot atkritējus, kad tā- patis plūdušas asinis. Tāpēc, laimīgi izsprucis no vilku bara nagiem, viņš visiem stāstīja, kā «kristīgo dieva suņi» saplosījuši bērīti kā tādu ticības atkritēju.

Kad Gunvaldis vakar bija izlēmis doties vilku medībās, viņš Dzintim sacīja:

—   Paklausies! Rīt brauksim kristīgo dieva suņus vilināt!

—    Dieva suņus? — jaunulis pirmbrīd nesaprata.

—   Nu jā! Tos, kas aiz žēlabām gaudinās pa silu, ka kristīgo dievs neesot šos nokristījis. Paša lopiņi, bet svētību liedzis, ha-ha…

—   Mežasuns! — Dzintis bija attapis. — Bet es prātoju — kas tie par dieva suņiem!

— Tek vilciņis smilkstēdams Garām manu kumeliņu. Saslien savas stāvas ausis, Lec pa silu taurēdams, — Brita pie aužamā, padzirdējusi runājumu, atsaucās.

—   Britiņ! Britiņ! — jaunulis brīdinoši apsauca, likdams noprast, ka vilku vairs nedrīkst saukt vārdā, pretēji medībās var piedzīvot rūgtu neveiksmi.

Ragavās bez sivēna, kas, dūšīgi izkviecies, tagad tikai brīdi pa brīdim aizdomības pilns ierukšķējās, ielikti pieci šķēpi, pagarš virves ritulītis, kam galā iesiets ar sausa siena pabirām piebāzts cūkas pūslis, un /Čel Gunvalža zobens. Dzintis sēdēja vienā malā, ļaudams zirgam pa iebraukto risi iet savu gaitu, Gunvaldis-^tfaidies pusguļus uz bērītim līdzņemtās siena nastas, <5ucēnu piespiedis, lai tam siltāk, vēroja snigušo zemi un kokus.

Balta, balta bija pasaule. Nesen īslaicīgs, bet lietains atkusnis pirmo sniegu krietni pieplacināja, pēc tam uznākušais sals uzvilka skrimstīgu sērsnu, kurai aizvakar pāri nobira sīksīks kā putekļi sniegs; mazākā vēja pūs- miņa to notrauca no zariem, sagrieza gaisīgā virpulī, un no tālienes šķita nupat aizkurtu ugunskuru nodūmojam. Gaiss bija viegls un skanīgs, cilvēku balsis atplūda.tāl- tāli, un mežā dzilnas kalšana dzirdama vai pie auss.

—    Tikai neļauj kumeļam iecirsties brikšņos, — Gunvaldis vēlreiz pamācīja. — Sarao^dzeņauksti un tad… Ne mums viņu vairs noķert! Pelēčiem vien būs guvums!

Drošāk jau būtu diviem rūdītiem vīriem doties vilķīr' medībās. Protams, vilks jau nav sumbrs, meža dij&is valdnieks, kurš zemgaļu zemē gan vairs retumis i^nāfe vairāk rodams augštaišu novados, neba lielajam Krēp^n- nim aizvien grūtāk rast netraucētas ganības. Tacu šoziem arī vilkaiņi aplam badaini, lielākam baram saskrie- not, var piedzīvot biedīgas nejaucības, un tad jau tikai spēkonis, kam vingrināta roka, spēj stāties pret. Gunvaldis gribēja sarunāt kādu no Radaviešiem pārī, bet guvums tad jādala uz pusēm, un, kad viņš pārsprieda ar Britu, Dzintis nenocietās un uzbilda:

—    Varējām paši vien …

Zēns vai miega negulēja, cik izdarīgs un nasks viņš bija. Kā skudriņa! Gunvaldis vismaz vectēvu atcerējās, bet ko Dzintis?! Lai gan… lai gan viņi visi trīs — viņš,

Dzintis un Brita — viņi visi sērdieņi, kuplas saimes ne-, zinēji. Pati Laima šūpulī ielikusi nedienu, kas allaž paņēmusi īsteniekus, un tā viņi klibu atklibus satikušies, lai tagad turētos kopā. Četri sērdieņi, jo ieskaitāma arī mazā Mētrīte, četri vien, un tik tiešām vajadzētu dažus miera gadus, lai spētu atkopties, Brita uzdāvātu mazus pekainīšus, un… un visai zemei uzkrāt spēkus, un tad doties tādā sirojumā, lai atlikušajam mūžam labuma pietiktu un vēl bērnu bērniem ko atstāt. Tagadiņ tikai tāda pieticīga rūpestošanās, dzīvo, tā teikt, no rokas mutē un paciet pie visa vēl krusta zīmes nesēju izdarības pilī. Kā tikt no viņiem vaļā? Kā stāties pretī? Namejs cieši sadraudzējies ar žemaišu un tagad visas Lietuvas dižku- nigaiti Tranaiti un jau vairākkārt devies sērst pie viņa uz Ķērnavu[9], lai kopīgi pārrunātu turpmāko rīcību. Vienīgi Tranaitim tāda pati šķeltīga un nepadevīga citu kunigaišu rīcība jāpiemāc, jo kopš Mindauga nāves aizvien tur cits pret citu stājušies, tāpat kā zemgaļu novados, kur viens meklē savtību, pielabinoties krustam, otrs vairās un turas nomaļus un tikai daži skaidri paziņo, ka ilgi ciest Ordeņa izdarības viņi nespēj un negrib, ka dzelžotie jāpārmāca kā senlaikus pie Saules, kad tikpat kā neviens neesot izglābies.

Dt>ma dzina domu, un Gunvaldis nudien nezināja, kā būtu labāk vai sliktāk. Nameja saime bija atkal iemitu- si Tērvetē, saimniekoja un gatavojās darbiem tīrumos, taču pats Namejs bija izlēmis neapmesties vienviet un vismazāk uzkavēties savā pilī, jo Mudris visneatlaidī- gāk tieši viņu tika brīdinājis neļaut ievilināties; kristīgo dievam nepadevīgākos zemes valdniekus drīzi vien slepus nodur vai kā citādi nobeidz. Gunvaldis bija teicies pulcēt drošu karadraudzi ap novada vecāko, bet Namejs pats atzina, ka viņa rocība šobrīd neļauj uzturēt un apbruņot kuplāku pulciņu vīru, katram pašam būšot daudz kas jāgādā, un tad jau viltnieki radīs spraugu un mirkli, lai vienatnīgāk palikušo novada lēmēju noga- lētu. Un arī tas nomāca Gunvaldi, ka viņam, karadrau- dzes labākajam, jādzīvo dalīti, jo turēties blakus Name- jam viņš nevarēja — tad būtu jāatsakās no sievas, no sava pavarda, un tā nav nekāda dzīve, ja jāmētājas pa pasauli vienam kā cilvēku izstumtam. Pat vilkiem kat

ram savs midzenis, un baros viņi pulcējas tikai badaini un uzbrūkot.

Iedomājies par vilkiem, Gunvaldis atkal uzbilda Dzinti, kam šoreiz uzticēti groži visam ceļam:

—    Bēris ne tumsas, ne jodača baidās, — tas bija sacīts par zirgu, — bet jāsatur būs… Mežainis paliek mežainis, un katram kustonim sava rīkle dārga. Zirdziņš nav muļķis. Biednāk, ja iekļūsim barā. Ja pāris vien. .. Tikai neapjukt! Palaid grožus, lai lēkšo… ja klajums… Pacentīsimies tikt klajumā… Ar šķēpu atvairi, lai ne- uzlec Bērim skaustā! Tad, pats saproti…

Dzintis uzmanīgi ieklausījās, viņš pieprata jau daudzus darbus smēdē, mežā un dravā, arī līdakas cilpā ķert un lūsi izsekot, un beidzumis pienācis satraucošākais — vilku medības. Ādas lieti noderēs pasegai, lai siltāka guļa, un tāpat ragavas varēs apdarināt glītāk un tīkamāk, neba viņi vairs kādi tukšinieki, kam tik vien, cik mugurā. Gan, klausoties Gunvalža stāstos, bija noprotams tērvetniekus senākus laikus vērienīgāk un turīgāk dzīvojam, tiem nekā netrūcis un neviens neuzdrošinājies uzbrukt, un vēl Gunvalža jaunībā, kad pirmo reizi pilī apmeties Ordeņa soģis Daniels no Hustenas, pat tad resnais dusulis ar savējiem nav pārāk traucējis ierasto kārtību, līdz vienā jaukā dienā pēdējais svešu- lis padzīts. Jā, senāk laikam taču saule bijusi devīgāka, lai gan Dzintim šķiet, ka pašlaikus viņiem bēda aizgājusi beidzot secen, jo kopš Gunvalža ierašanās pavalgs ikdien uz galda un šis tas lādēs ielikts, bet Brita sēž pie aužamā stāva, un apģērbti viņi būs no galvas līdz kājām.

—    Dzinti! — Gunvaldis moži sarosījās. — Kā Brita vakar dziedāja? Tek mežainis smilkstēdams garām manu kumeliņu?

—    Saslien savas stāvas ausis, lec pa silu taurēdams! — jaunulis atsaucās.

Abiem bija gaišs prāts. Zirgs soļoja naski, kažoki tīkami sildīja, un viņi varēja netraucēti runāt un izspries- ties, vērot balti snigušo pasauli.

Pašā pievakarē Gunvaldis beidzot paziņoja:

—    Sāksim ar!

Viņš paņēma ar pabirām piebāzto cūkas pūsli, kas bija atsiets pagarā auklā, un izmeta sniegā, un pārdesmit soļus aiz braucējiem tenteru tenteriski, kūleņu kūleniski pa sniegu vilkās dzeltenīgais bumbulis, un no tālienes nudien šķita aiz ragavām kūņojām izkritušu un aizkusušu sivēnteli, kas grib un tā arī nevar panākt vezumu. Izmetis pūsli un auklas galu atsējis pie drēģa, Gunvaldis pavēra maisa galu, un — pretī izbāzās cūceņa šņukurs: šaurām ačtelēm, sniegotās klajotnes un svaigā gaisa apžilbis, tas pirmbrīd tikai neizpratnīgi ierukšķējās, bet, kad Gunvaldis izvilka šo pavisam ārā un apmeta ap katru pakaļkāju velkošu cilpu, no kustoņa rīkles izlauzās tik izmisīgs kvieciens, ka sadzirdēt to droši Vien sadzirdēja līdz pat Lielupei.

—    Vai, tavu negantu bļāvoni! — Dzintis nobrīnījās.

•— Jo dziedonis skaļāks, jo lielāks kārdeklis ūjakam. —

Gunvaldis atsēja kviekli uz ragavām tā, lai tas nevar izkrist, bet, plašumu un brīvi sajutis, nemitīgi mēģinātu atrauties un aizbēgt, pavadot savu bezcerīgo kūņošanos ar 6palgu un griezīgu kā asmens brēkoņu.

Un tā viņi tagad brauca, cūkas pūslim nopakaļ vente- rējoties un sivēnam spiedzot, un abi vērīgi lūkojās pamežā, lai savlaikus pamanītu pelēča ložņīgo tuvumu. Taču viņi dabūja braukt ilgi un tālu, vairākas reizes ruksēnu iebāžot atpakaļ maisā, lai tas maķenīt atsiltu un nomierinātos, kur tas paklusi un tā kā pārmetoši tikai retumis ieurkšķējās, un likās jau, ka vilki laikam notvēruši vārgāku alni un ēstin pārēdušies un būs jābrauc laikam tāltālis, līdz pagadīsies kāds salkušais, kuru saislinās sivēna balss.

Krēsloja. Saule nogrima aiz apvāršņa, bet tūlīt pat otrā malā izlīda, kā nupat nosudrabināts pilnmēness, kura saltie stari rotājās virs mirdzīgā sniega. Vienā pusē Blējās tumšs vēris, kas kļuva aizvien biezāks, uz otru pusi aizpletās paplašs klajš, kur vasarā kviešiem viļņot.

—   Griez tagad tur, — Gunvaldis norādīja uz sniegoto plašumu un atkal izvilka no maisa sivēnu. Un tas nepaguva vēl īsti izkliegties un viņi — attālināties no vēra pāris šķēpa metienus, kad mežmalas ēnā kaut kas bie- dīgi patumsēja un iedzalstījās un vispirms izskrēja viens pelēcis, apstājās un, purnu paslējis, īsi iegaudojās, dodot kādu ziņu citiem saviešiem.

Zirgs iekrācās, iecirta galvu un rāvās lēkšos, bet Dzintis cieši saturēja grožus un paklusi vēl ar savu balsi mierināja kumeļu:

—    Bērīt! Bērīt!

Vilks bija braucējiem sekojis pa pretvēju un sila dzijumu un tāpēc tikai klajumā beidzot pamanīts.

Iegaudojies un atbildē izdzirdis pārbīlī izgrūzto cūkas kviocienu, it kā tā jau būtu aizkosta, pelēcis metās pa ragavu risi uz priekšu, un tūliņ aiz viņa mežmalā pali laidus parādījās vesels bars, kas, kā nedzirdamu pavēļu vadīts, sadalījās divās daļās un no abām pusēm, straujā skrējienā nostiepusies, sāka aplenkt braucējus.

Gunvaldis knaši novilka kažoku, palīdzēja ari Dzintim nomest siltaini un, tā sarīkojies, uzlaida pēc tam pāris reižu ar stibu sivēnam pa cisku. Nedienītis iebrēcās tiktik spiedzīgi un gluži kā negudrs, jo taču sāpe viņam laikam šķita jau kā meža plēsoņas ilkņu kampums. Mednieks tikmēr aiz auklas vilka tuvāk ragavām nopakaļ ļeterējošo pūsli — gūstīgajam mežainim izliksies gardī- gais guvums manīgāk bēgam, un tas lēks vēl jonīgāk un straujāk centīsies sakampt, bet Gunvaldis nekļūdīgāk varēs ietriekt savu šķēpu uzbrucējā.

Notupies uz ceļiem ragavu priekšā, Dzintis abām rokām ar grožiem valdīja zirgu, kurš, lai gan nebaidījās ne tumsas, ne jodača, no vilkiem bija spindzīgi iztrūcināts un kļuvis tramīgs. Gunvaldis savkārt, tāpat tupot ragavu pakaļgalā ar seju uz aizmuguri, ar kreiso roku vilka tuvāk un tuvāk pūsli, bet labajā turēja medību šķēpu, kura tordēto smaili atdūra pret ragavu drēģi, lai, zirgam raujoties un braucamajam zvalstoties, pats neizlaistu pār malu. Stari» abiem medniekiem pie viņu kājām kā aizniķots zīdulis spiedzinājās puscūcis.

Pametot skatienu te uz vienu pusi, te otru, Gunvaldis visvairāk bažījās, ka vilku bars taču sadomājis uzbrukt vienlaikus, ja tik prasmīgi izdara lenkumu; kad lielais pelēcis metīsies virsū māneklim, otrs lēks zirgam skaustā, trešs cirtīs zobus purnā, bet vēl citi — klups virsū ragavām. Badainais izsalkums un tuvais asinsdzīru dzenulis aizmāks katru piesardzību, un mednieki pagūs nodurt vienu, varbūt divus, kad jau paši gulēs sniegā pārkostām rīklēm.

Cīņa būs uz dzīvību un nāvi.

Virs sērsnas uzsnigušais sausais sniegs zem lencēju ķepām mēness staros dīvaini mirdzēja un šķita pat no- dzirksteļojam, pametot aiz sevis tādu kā vieglu dūmu grīstīti.

— Nudien kā sumpurņi! — Dzintim iešāvās prātā. — Uguns un dūmi vien pašķīstī

Viņa stingrajās rokās grožs nostiepās kā loka stīga, bet skatiens springti sekoja pelēču izdarībām; kad daži bija aizlēkšojuši braucējiem priekšā, sānējie sāka tuvoties, ieskaujot medniekus aizvien ciešāk un ciešāk. Tie rīkojās kā uzticami pavadoņi, kas pirms kaujas saslēdzas ap karogu, taču šoreiz nevis lai aizsargātu, bet — saplosītu. Viņi vairs negaudoja, pat neierūcās, bet mēmā klusumā virzījās klātāk un klātāk. Taču savādi — pamanot pirmo vilku, Dzintis bija bailēs notrīsējis tāpat kā Bēris, bet šobrīdis sirds gan pukstēja straujāk, toties prāts darbojās asi un skaidri. Apvaldītāks kļuva arī Bēris: redzot vilkus aizejam priekšā, zirgs laikam nojauta, ka bēgšana vairs nepalīdz, un Dzintis varēja grožus pārņemt vienā rokā, bet ar otru sataustīt zem sevis šķēpu. Viņš bija cīņai gatavs.

Cīņai uz dzīvību un nāvi.

Tiklīdz zirgs palēnināja riksi, tā bara vadonis nenoturējās un metās divtik strauji uz pūšļa mānekli, noturēdams to par tik kārīgi brēcošo gardumu. Taču nepaguva viņa zobi iecirsties, kad Gunvalža raidītais šķēps kā durtin piedūra plēsoni sniegam. Un laikam trāpīgais pirmais metiens viņus paglāba, jo, pamanot savu barvedi pirmsnāves stindzē sakūleņojam, pārējie saminstījās, un tikmēr Gunvalža rokā jau bija otrs šķēps, bet kārdeklim viņš ļāva atkal parist nostāk, lai vilinātu nākamo. Pa vienam vien mednieki varētu viņus visus pieveikt.

Sivēns joprojām brēca aizgūtnēm, nespēdams ne atraisīties un bēgt, ne arī mieru razdams, jo mednieku kājas vienādvien tam iebelza pa vienu, te otru sānu un kustoņa rīkles spalgums nudien šķēla spožo pilnmēness nakti kā ass nazis.

Pēkšņi Bēris no jauna sacirtās lēkšos, pamanījis vienu mežaini vairs tikai dažus soļus aiz sevis. Arī Dzintis ieraudzīja gauduli jau tik tuvu, ka pilnam bija saskatāma zvēra atvērtā rīkle, garā un jau kā asinīm aplipuši tumšsārtā mēle, kas nokarājās pār dzerokļiem, baltie priekšilkņi, un karstās dvašas kamoli teju, teju būs vai ar roku aizsniedzami; šaubu nebija, ka kuru katru mirkli sekos nāves • lēciens zirga skaustā. Gunvaldis jau atvēza šķēpu, lai pieveiktu arī šo otro, kad kā sarunājuši viens pelēcis metās uz kūleņojošo mānekli un otrpus vēl viens nostiepās visā straujumā pret Bēri.

—    Zirgu! — Gunvaldis iesaucās.

No abām pusēm gandrīz vienlaicīgi pret kumeļu lēca divi pelēči, Gunvaldis savu šķēpu ietrieca vienam sānos mirkli pirms atlēciena, bet Dzintis, bīdamies netrāpīt, mazliet aizkavējās, un vilks jau bija atspēries un ar visām četrām atradās gaisā, kad jaunulis, ielicis metienā visu savu spēku, uzrāva šķēpu tieši pret vilka priekšplecl. Atvēziens bija tik rāvīgs, ka šķēps ne vien vilku vai mešus pameta sāņus, bet arī pats metējs izvēlās no ragavām un nokūleņoja sniegā, un vienīgi dzelžaini rokā satvertie groži rāva zēnu līdzi…

Trīs medibu šķēpi savu bija padarījuši — aiz ragavām sniegotajā klajā palika melnējām trīs nogalētie.

Vēl viņiem palika divi šķēpi, toties uzbrucēju skaits šķita pat pieaudzis, un tie apņēma pajūgu vēl ciešākā lokā. Aizkusis un groža smaguma pieveikts, jo tajā ietvfries līdzi šļūclnājās Dzintis, zirgs pēkšņi apstājās, sliedamies pakaļkājās un satraukumā krākdams, Dzintis iemetās ragavās, satvēra vēl pēdējo ieroci, jo ceturtais šķēps jau bija Gunvalža rokās.

—    Savējo nemet! — atskatījies Gunvaldis brīdināja. — Paliksi kailām rokām!

Jā, viņi bija rūpīgi gatavojušies un sīki pārrunājuši medību ricibu, visādas negantības paredzējuši, bet, ka pēc triju nogalināšanas bars neatkāpsies un viņi no vajātājiem kļūs par vajātiem, — to pat iedomāties nevarēja. Bēra apstāšanās arī vilkus apstādināja, viņi palika uz vietas, kaklus pastiepuši, un tā kā nogaidīja, kā pārdomāja, ko darīt tālāk. Gunvaldis izmantoja īso atelpu un naski uzmauca maisu sivēnam, lai brēcēju pieklusinātu un tas tik vilinoši vairs nekārdinātu alkatīgos salkaiņus. Tikmēr viens no pelēčiem pamanījās pielīst pūslim un uzkrita tam ar ķepām, piespiežot pie zemes un iecērtot zobus, bet — silto asiņu vietā pašķīda pabiras, un laikam tik negaidīts iznākums un arī nogalināto ciltsbrāļu asiņu smaka vērta pelēčus neizpratnīgus un piesardzīgākus, un daži atsēdās sniegā un, purnus saslējuši, iegaudojās — ū-ū-ūūū… Šermuļaina un baisīga bija viņu augšup pret mēnesi raidītā žēlaba.

Abi mednieki ieguva laiku mazliet atvilkt elpu.

—     Nudien vēl sakaucinās palīgus! — Dzintis pusčuk- stus iebažījās.

—    Diez vai, — Gunvaldis atbildēja. — Te viņi no pus- novada aiz bada pulcējušies, lai vieglāk medījumu sadzīt.

—    Neizlaidīs mūs!

—    Varbūt sivēnu pamest?… Tikmēr mēs…

—- Rukšķīti? Nē! — Dzintis pat domās nepielaida iespēju atdot cūcēnu saplosīšanai, lai tikai glābtos paši.

—     Bet ja nu Bēri nogrābj? — Gunvaldis papētīja, un viņam patika jaunuļa drosme un stingrība.

—    Visus uzduršu kā uz iesma! — Dzintis savēza šķēpu.

—     Nu, ja tu neesi notrūcies… Es iešu pie zirga galvas, tu uzmani aizmuguri. Še tev mans šķēps, bet es ar zobiņu, — Gunvaldis izvilka savu divasmeņu trejslokšņu zobenu, kas mēness gaismā sudrabaini novizēja.

Sajutis sava saimnieka tuvumu un viņa smago roku iegulstam apaušos, Bēris tā kā nomierinājās, cenšoties iespējami tuvāk spiesties pie cilvēka.

—    Bēri, Bēri! Bērīt!… — Gunvaldis dudināja zirgam.

Vilki gaudēja, kā nāvi piesaukdami. Varbūt iedrošinādami sevi vai biedēdami ielenktos.

Gunvaldis apgrieza zirgu un virzījās pa slieču pēdām atpakaļ. Pirmbrīd vilki nepakustējās, pat tas, kas sēdēja tieši ceļā, zobus atņirdzis, pavilkās greiziski sāņus tikai tad, kad Gunvaldis, zirgu pie galvas vezdams, pietuvojās līdz dažiem soļiem un paklupa strauji uz priekšu, zobena smaili tēmēdams zvērojošajās acīs, 'kas naidā un iekārē spozmēja kā divas ogles; uz muguras plēsonim tumsēja draudīgi saslējusies spalva, rīkle izgārdza īsas, aprautas skaņas, kas laikam bija kā pēdējais aicinājums pārējiem nekavēties. Un patiesi, tie visi sakustējās un metās uz pajūga pusi. Gunvaldis iedomāja šķēpu — ar to varētu pieveikt šo vistuvāk esošo un tāpēc bīstamāko, un varbūt tas atturētu pārējos, bet viņam rokā vairs bija tikai zobens.

—    Met šitam! — Gunvaldis uzsauca Dzintim.

Jaunulis, stāvot ragavās kājās, bija pamanījis jaunā

barveža nekaunību un, drošs paliek drošs, jau atvēzis metamo, ja pelēcis sadomātu lēkt. Tāpēc, izdzirdis Gunvalža pavēli, viņš ne mirkli negausinājās, bet izmetās no ragavām uz zvēra pusi un trieca smaili vilka galvā. Taču vilks pēdējā mirklī pasitās sāņus, un šķēpa gals

noslīdēja tam gar sānu, izplēsdams tikai vilnas kušķi, toties sāpe saniknoja, tas iegaudojās un lēca uz priekšu kā izmests lingas akmens, lēca pret zēnu, kas, savas kustības rauts un netrāpījuma samulsināts, nespēja atlēkt atpakaļ. Un droši vien vilka smagums būtu to notriecis sniegā un ilkņi iecirtušies sejā, ja vien Gunvaldis ar zobenu no sāniem necaururbtu satracināto mežaini. Tas viss norisa tik zibenīgi, ka vienbrīd pie ragavām sniegā savirpuļoja īsts mudžeklis, no kura vispirms izķepurojās zēns, bet pēc tam Gunvaldis, izraujot asiņaino zobenu, un kā pēdējais palika, krampjaini noraustoties, uzbrucējs, ap kuru sniegs iekrāsojās gluži melns; asmens bija Šķēlis sirdi.

Un atkal abi mednieki — viens pie zirga galvas ar zobenu, otrs ragavās ar šķēpu — stāvēja gatavi vairīt spīd- ačus, jo medības bija pārvērtušās cīņā par pašu un Bēra dzīvību. Kas vēl sagaidams? Vai tiešām viņi tiks pieveikti?

Savējo asiņu smaka lika lencējiem tomēr saminstī- ties, tie neuzdrošinājās tuvoties, lai gan labu brīdi šķita, ka viss bars atkal metīsies virsū un, ja arī izdotos divus, trīs vai pat visus piecus nogalināt, taču paliktu vēl, kuri mielot pamielotos ar zirga, cilvēka un sivēna gaļu, un asiņainajās pēcdzīrēs gan lapsas atēstos un vārnām tiktu.

Paostījuši gaisu, papulcējušies vairāk pa vējam un vēlreiz paostījuši, jaunie vilki negribīgi atvirzījās, jo taču pietrūka barveža, kas aicinātu brukumam… Cilvēks bija uzvarējis! Bars palika stāvam, un Gunvaldis, iemetis ragavās ar zobenu nodurto, veda zirgu atceļus pie pārējiem trim beigtajiem, un četri vilki nogūla šķērsu ragavām, un tiem blakus, bailēs nomākts no mežaiņu tuvības, maisā aizsmacis sīca sivēns.

—    Nav slikti — uz diviem vīriem četri kristīgo dieva suņi, — sacīja Gunvaldis, iezveļoties blakus Dzintim ragavās, kad vajātājus vairs nevarēja manīt. — Bet gandrīz vai būtu otrādi — mēs četri viņu baram.

Dzintis neatbildēja, viņu nomāca pagreizi izmestais šķēps, kas varēja būt liktenīgi. Pieaugušais mednieks saprata zēnu. Tāpēc sacīja:

—   Es vēi trešajās medībās reiz netrāpīju. Bet tu!… Droši sākts — tikpat kā padarīts. Spēks nāk ar spēkošanos, acumērs — vingrinoties. Ar tevi tagad kauču uz sumbriem var iet!

Bēris uzgriezās uz lielā ceļa un, mājupgaitu sajutis, pats uzņēma slaidu riksi.

V

Rīga bija ļaužu un rosības pārpilna, un pavasara saule sildīja tik dāsni, ka tāpēc vien visiem moža jūtoņa un prāts līksms. Vietējie un aicinātie steidzās šurpu un turpu, sasaucās un smējās, satika senus paziņas un iepazina jaunus. Nupat aizvadītais gavēnis un katra īsta ticīgā prieks par dieva dēla Kristus augšāmcelšanos un vis- laipnīgu atļauju tagad ēst un dzert, ko vien sirds kāro un kas vien pilsētā sadabūjams, — tas viss vērta rīdziniekus un citnovadu vīrus jautrīgus, spara un priecīga satraukuma pilnus. Un kur vēl solīgā cerība gūt siroja

Jumā labumu! Jo šaubu nebija, ka mežotnieki nav pretinieki tik daudzīgam Ordeņa un viņu centīgo piepalīgu pulkam. Pat vispēdējam kalpam nevajadzēs iet kājām! Gan turp, gan atpakaļ aizvizinās pa Daugavu un Lielupi kuģos, kuri bija noenkuroti tieši pretī Ordeņa pilij un pavasara pilnajos ūdeņos pacēlušies tik augstu, ka mastu gali kā ziņkārē paslējušās galvas raudzījās krietni pāri nepārkāpjamajam pilsētas sargmūrim. Pati pils, būvēta no gandriz baltās radzes, jau no tālienes žilbināja ar gaišumu un skaidrību, un pagalmā vēl žilbāki un cienīgāki soļoja brāļi, uzvilkuši savus baltos apmetņus, un šķita kā paša dieva no debesim nolaisti sūtņi, kam uzticēts visuaugstā dots uzdevums rūpēties par zemes notikumiem, neba tāpēc ikviena brāļa vaigs tik nopietns un neizzināmības pilns.

Arī Vācbrāļu bruņinieku ordeņa Rīgas pils svētā Jura baznīcas kapelāns Vinfreds no Malmes, šorīt uzvilcis baltmazgāto apmetni, rimti gāja pāri pagalmam uz dievnamu un tik nopietns un dievbijīgu izteiksmi sejā, ka ik pretimnācējs goddevīgi nolieca sveicienam galvu, un priesteris nepalika parādā: sveicinātājs saņēma pretī svētījošu, laipnības apdvestu žestu, jo dievs taču lika cilvēkiem dzīvot mīlestībā un pazemībā, lai drīzāk arī uz laicīgās zemes uzceltu viņa solīto dievišķīgo tūkstošgadīgo miera un vienotības valsti, un tāpēc mīlestību un pazemību mācīja arī dieva uzticamie kalpi priesteri.

Svētā Jura baznīcā valdīja dziļš klusums un bijīga puskrēsla. Šķērsojot jomu, Vinfreda soļi dobji atbalsojās un lika nodrebēt katra grēcinieka sirdij. Grēcinieku bija daudz, paprāvs pulciņš salasījies, izkārtojoties apmēram tā, kādā secībā viņi tiks pielaisti pie grēksūdzes. No apģērba spriežot, vairums bija vienkāršu ļaužu, galvenokārt bruņinieku kalpi, kuri piedalīsies sirojumā uz ežotni. Stāvēja arī daži puspelēči.

Aiz kolonnas aizrāvies, acīgi glūniķēja arī Tērvetes pils komtura Gerda no Skanēs virtuves kalps Laurenss. Viņš bija ieradies Rīgā kopā ar sava pavēlnieka saimi, lai rūpētos par bruņinieku un dotos līdzi uz Mežotni. Protams, Laurenss centīsies parūpēties arī par sevi, un, lai labāk veiktos, viņš Tērvetē bija izlūdzies turienes priestera svētību un pie bikts izstāstījis savus nodarījumus — arī par iekārīgo nodomu atvieglot kādu zemgalieti pils-sēta no diviem vaska rituļiem un to, ka nodoms būtu bezmaz piepildījies, ja vien pašā mošķu stundā ne- uzrastos tādas nekrietnības pārpilns paglābējs, kas pagāzis Laurensi dubļos līdz acīm. Priesteris biktskrēslā ilgi un rūpīgi iztaujāja, bet par vaska iekārojumu sacīja, ka tā nebūtu bijusi apgrēcība, ja vien guvumu viņš gribētu atdot svētajai baznīcai, jo tad tā ņemtu devēju savā šķīstajā klēpī. Ļaunīgāk esot, ka pusnaktī, kad vis- rosīgāk elles spēki izlienot zemes virsū, Laurenss tik nekrietni parauts gar zemi un tad vēl dibenmīkstumā iedurts īsti jūtami, ka gandrīz nedēļu vajadzējis lāviņā uz vēdera nogulēt. Lai parādot dūriena vietu, vai tur neesot uzvilkta nešķīstības zīme. Kad Laurenss parādīja, priesteris smagi nopūtās — ai, ai… šaubu neesot, taču pats nelabais tīkojot uz Laurensa dvēseli, neba zēnībā viņš taču mitinājies pagānu vidū uz mūžīgās pazušanas sliekšņa, un tāpēc viņš, priesteris, pavēlot Laurensam, kad nokļūs ar komtura saimi Rīgā, dvēseles glābšanai iegriezties svētā Jura baznīcā un pašam kapelānam Vin- fredam no Malmes izstāstīt visu un neko neslēpjot. Vienīgi tik izcils un cēls svētnieks kā Vinfreds pratīšot atrast īsto padomu, un Laurenss iegūs mieru un drošību par savu dvēseli, ka to, atpestītu un šķīstītu, uznesis debesīs divi mīļi eņģelīši un nevis ļaus nelabam ieraut ellē, kur mūžīgās mocībās velni vāra piķi un zēvelē katru atkritēju. *

Laurenss vai — kā tērvetnieki iedēvēja — Līpiķis pēc sarunas ar priesteri netika un netika vaļā no tāda kā spiediena pakrūtē, cik iztrūcināts viņš kļuva, neba ticīb- nieks kvēlojošām acīm un uztraukumā pat pusdziedot vērsās gan pie visuvarenā kristīgo dieva, gan atkal dus- mības un pārmetuma balsī pie ceļos nokritušā Līpiķa. Un nudien visas turpmākās dienas šķita, ka pats Belcebuls nešaubīgi iekārojis nabaga grēcinieku, kauču citādi viņam paveicās gan medībās, gan zvejā un pats Gerds rei uzlielīja, taču krimtošs nemiers tā urdīja un nelika mief vīru, ka allaž vien acu priekšā uzrēdza milzum milzīgs melns, sodrējains katls ar melnu, burbuļojošu piķi un tajā burbuļojošajā piķī izmisīgi kliedzošs cilvēks — viņš, Laurenss…

Stāvot svētā Jura baznīcā un gaidot aiz akmens staba savu kārtu, Līpiķim bija tik nelāgi ap dūšu, it kā bro- kastī ieēdis kādu mušu sēni. Ieradās viņš stingrīgā apņēmībā izstāstīt visu savu dzīvi, jo tikai ģeķis un aitas- piere neizmantotu pagadījušos izdevību, kad pats Ordeņa kapelāns apsēdies biktskrēslā un uzklausa arī tādus kā viņš, prastākos no prastākajiem kalpiem. Tērvetes priesteris varēja nemudināt, neba viņš, Līpiķis, sīksīki klāstīt izklāstīs visdažādākos atgadījumus no seniem gadiem līdz šodienai, un, aizrāvies aiz staba, viņš domās atkal un atkal pārcilāja bijušo, cenšoties atcerēties un iedomāt visu, kas vien varētu būt kristīgo dievam nepatīkams un tāpēc gluži pamatots iemesls iegrūšanai, kā priesteris teica, elles piķa grāpī.

—    Mans dēls! Ej, mans dēls! Ej! — no smagās atce- rības Līpiķi iztraucēja draudzīgs rokas pieskāriens. Bija pienācis kāds no baznīcas kalpotājiem un aicināja vairs neildzināties; Līpiķis nebija pat pamanījis, pa kuru laiku citi grēkus izsūdzējuši un aizgājuši un viņš palicis pēdējais.

' Biktskrēslu apņēma noslēpumains mijkrēslis, gandrīz vai tumsa. Caur smalkrežģoto koka aizžogu varēja saskatīt baltojam gaišu apveidu, tas laikam bija biktstēva baltais apmetnis, kas šajā tumsas ieskautajā kaktā vizēja kā paša dieva vaiga gaišums.

Līpiķis noslīga ceļos un aizvēra acis. Pirms grēksūdzes ieteicams sirsnīgi noskaitīt tēvreizi, to viņam bija mācījuši senāk un arī Tērvetes priesteris piekodinājis. Sāki viņš sāka skaļi, bet, bīdamies uztraukumā kaut ko sajaukt, pēc «svētīts lai ir tavs vārds» penteri pieklusināja līdz pusneskaidram čukstam un vienīgi pēdējo «fimenl» izgrūda atkal skaļi un saprotami,

—    In nomini Domini! Amen!1 — Līpiķis izdzirda aiz režģa biktskrēslā iekšpusē atskanam maigu nomierināta ju balsi. — Nebaid, dēl! Lēl ir dēv šelastip grecnēk…

Vinfreds no Malmes zemgaļu valodu prata gaužām vāji, pareizāk, neprata nemaz, ja atskaita pārdesmit greizi izrunātus vārdus un pāris izmocītus teikumus. Padzirdis ar pūlēm izteikto uzrunu, Līpiķis tūliņ sāka svešejiski, ko viņš pa kalpošanas gadiem bija ielauzījies it tekoši. Runājot mūsmēlē, biktstēvs var kaut ko smagi pārprast, — Līpiķis iedomāja, — labāk tad jau viņējiski, lai teiktais nokļūtu dieva ausī nesagrozīts un nepārprasts.

— Her! Ik sinne an juw..— viņš drebulīgi un vis- pazemīgi uzsāka un vispirms atgriezās savās zēnības dienās, kad bija vēl pilns pagānisku māņu un neticības. Stāstījums ieilga, jo biktstēvs allaž vien uzmundrināja — runā, dēls, runā, stāsti visu un neko neslēp, jo tikai patiesība dievam mīļa… Līpiķis runāja un runāja, un pats vai pabrīnījās, cik raiti vedas grēku nožēla un cik pacietīgi baltsvētais starpnieks starp dievu un viņu uzklausa sacīto, un tā vien jau bija labvēlīga zīme, ka viņa sagrēkošanās tiks piedota un viņš — atpestīts no visa ļauna. Nokļuvis līdz Tērvetei, Līpiķis sevī noprātoja, ka stāstīt otrreiz par vaska vākumu nav nekāda vajadzība, jo Tērvetes priesterim tas jau zināms un viņš būs dievam par to paziņojis… Un tik tiešām, kā apstiprinot biktstēvs pēkšņi apvaicājās, kad Līpiķis brīdi apklusa, lai vismaz ar siekalām apmitrinātu izsausušo. muti, — kā tur esot bijis, kad šim uzbrukuši pusnaktī tie nelabie? Toreiz, kad gājis pēc vaska rituļa, ko gribējis atdot baznīcai…

Grēku nožēlotājam kļuva aplam drebulīgi ap sirdi par tik zinīgu dieva un viņa viedīgo kalpu visredzību. Jo cerēt, ka dievam par to paziņots, — ir viena lieta, un gluži cita — ja tas tomēr paziņots. Un ne vien dievam! Tērvetes priesteris taču palika Tērvetē un tāpēc vien nevarēja biktstēvam Rīgā neko izstāstīt. Un tomēr ziņa atskrējusi pirmāk kā putns! Kamēr Līpiķa lūpas pašas no sevis kustējās, galvā šaudījās nemierīgas domas par aizvakardienu: viņš bija iegriezies namnieka Lociņa namā un tik trakoti sadzēries miestalu un vīnu, un uzdzīvojis, ka … nudien viņš pats lāgā neatceras, kā tas viss beidzies, vienīgi no rīta pamodies juta negantas slāpes un birgainu durnumu galvā, un trakākais — to viņš skaidri atceras — ka bija uzdedzies uz tik aplam glītu un pavedīgu sievišķi, ka pat šeit, svētā Jura baz, nīcā, viņa bija likusi sevi atcerēties un ausīs iedūdojā kairīgie atvadu vārdi: «Tavu siltu gulējumu par sidraba gabaliņu…»

Par sidraba gabaliņu …

Līpiķim nepiederēja pat pusvērdiņš, ko bikšu starā ieslēpt. Jāatliek! Šoreiz jāatliek saldā pakavēšanās Lociņa namā. Kad viņš atgriezīsies no sirojuma uz Mežotni, lūk, tad gan! Tad gan! Nekur neesot tik daudz sudraba kā Mežotnē …

Piepeši notika kaut kas neticams! Kā zibens pie skaidrām ziemas debesīm! Uzklausīgais biktstēvs aicināja grēku nožēlotāju zemoties dieva priekšā un noliekt patiesā padevībā galvu līdz zemei, un, kad Līpiķis to izdarīja, viņš — neticēja savām acīm! Tieši pretī uz akmens grīdas pie biktskrēslā aizrežģa iedzalkstījās kaut kas sudrabam līdzīgs. Viņš samirkšķināja plakstus, kā rēgu redzēdams, sak, atkāpies mošķi, bet nekā — spīdums nepazuda, un nekas cits neatlika kā vispirms uzmanīgi piedurt pirkstu. Jā! Sudraba ozeriņš! Neticami! Sudraba ozeriņš!

Līpiķis dzirdēja aiz starpsienas garīdznieku skaitām lūgsnu valodā, kura esot dievam vispatīkamākā un kurā būšot jārunā reiz visiem. Tā kā Līpiķis vismaz pagaidām latīniski nesaprata, toties pilnīgi saprata nupat notikušu īstu brīnumu — viņa priekšā kā no zemes izaudzis sudraba naudas gabals —, tad vispirms bija jāapjēdz saprotamais, un te nu šaubu nav: brīnumbrīnišķīgi kristīgo dievs parādījis viņam savu labvēlību, jo ne vien grēkus atlaidis, bet izsniedz pat debess apbalvojumu — tīru sudraba ozeriņu!

Neņemt dieva dāvanu būtu vistīrākā apgrēcība! Līpiķa plauksta lēni, kā vēl mazliet šaubīdamās slīdēja pa klonu, un — pirksti manīgi satvēra dižvērto naudas no- cirtni un ieslidināja ķešā…

Biktstēvs kaut ko vaicāja, bet Līpiķis uztraukumā, kā apjēgu zaudējis, sāka atkal skaļi skaitīt tēvreizi. Cik pareizi vai nepareizi, tas viņu vairs nenodarbināja, jo ozeriņš pie ciskas kvēloja kā ogle un turpmākās dienas līdz kāpšanai uz kuģa solīja pārvērst svētkos. Namnieka Lociņa divstāvu namu viņš nolīgs no augšas īdz apakšai ar visu, kas tajā! Tagad tikai ātrāk prom! Ātrāk pazust! Taču augstais priesteris vēl un vēlreiz novaicāja, vai patiesi neviens, pat vissīkākais grēciņš nenospiež sirdi un, saņēmis noraidošu atbildi, tēvišķīgi piekodināja diendienā cīnīties ar kārdinājumiem, kuri nav nekas cits kā paša velna viltnieka rokudarbs, lai kaut kā sariebtu dievam. Vēlreiz paziņojis, ka tagad visi grēki atlaisti, un vēlreiz Ordeņa uzticamo kalpu Laurensu nosvētījis, Vinfreds no Malmes atlaida laimīgo, un Līpiķis, apskaidrots un smaidīgs, cēlās patirpušajās kājās un ar nekad neizjustu laimlbas apziņu gāja uz durvīm. Ak, skaistā pasaulīti — viņš pievērsa skatienu dievnama griestu velvei, kas liecās pāri kā debesu loks. Kāda laime būt kristīgo kalpībā, ja nabags vienā mirklī kļūst bagātsl Atnāk grēcinieks drebošu sirdi, bet aiziet — kā briedis stalti paceltu galvu!

Pie baznīcas durvīm kvernēja četri mūki, visi gara auguma kā nomērīti, un skatījās dīvaini garām Līpiķim kaut kur baznīcas puskrēslā. Vai aiz viņa muguras vēl kāds dieva brīnums? Kad arī viņš gribēja pašķielēt, kas tur tik skatāms būtu, tad tieši šajā mirklī pret viņu pastiepās astoņas rokas, sagrāba kā kalēja lūkšās, pacēla gaisā uņ*— divi pie pleciem un divi pie kājām — nesa. Nesa Līpiķi guļus atpakaļ!

Notika kaut kas vēl neticamāks par sudraba guvumu! Pirmbrīd pat šķita, ka nevis četri mūki, bet četri eņģeļi viņu satvēruši, lai gan… lai gan eņģeļi nestu saudzī- gāk, mazāk sāpīgi, jo šie bija tā nogrābuši, ka bez zilumiem neiztikt. Tāpēc Līpiķis gribēja iesaukties, vismaz pavaicāt, ko tāds tvērums nozīmē, bet baidījās aiz savas pārsteidzības izjaukt tik pēkšņo un neiedomājamo atgadījumu, kam noteikti jābeidzas ar vēl lielāku brīnumai- nību nekā līdz šim piedzīvotais. Tikai pašam neizbojāt! Un steidzība šajā ziņā …

Kad viņu ienesa korgala istabiņā, viens no mūkiem zinoši ielaida savu roku Līpiķa bikšu ķešā un — izvilka sudraba ozeriņu! Mūks pacēla naudu acu augstumā, lai visi var redzēt, skatījās pats un, šausmu pārņemts, izdvesa:

— Kerkenbreker1..

Tīkamais brīnums beidzās, sākās kaut kas gluži pretējs. Jau nākamajā mirklī Līpiķi nogāza gar zemi, ka noblāk- šķēja vien, it kā viņš būtu nedzīvs koka stabs, mutē, kas pavērās kliedzienam, iegrūda pakulu vīkšķi un sasēja rokas un kājas, un visu augumu tik stingros striķos, ka elpot kļuva smagi, par pakustēšanos nemaz nedomājot. Pēc tam viens no mūkiem aizsteidzās un atgriezās kopā ar Vinfredu no Malmes, un mūks, kas bija izņēmis no Līpiķa kabatas sudraba naudas gabalu, rādīja tagad to kapelānam un sacīja kaut ko latīniski, un Vinfreds pienāca sasietajam klāt, pieliecās, un, lai gan nupat šī balss bija atlaidusi grēkus un tēvišķi pamācījusi, tagad skanēja naidā trīcoši un līdz nāvei biedīgi:

— Kerkenbreken dat is dat ra/!1

Līpiķim sagriezās tumšs gar acīm, pussmakdams viņā gribēja kliegt — nē! nē! — bet pakulu vīkšķis turējās mutē kā sprūds, un, jo vairāk viņš alka kaut ko paskaidrot, kunkstoši zvalstīdamies uz zemes, jo vairāk trūka elpas un visu augumu šausmonīgs izmisums kveldēja; šķita, viņš jau iemests elles priekšiņā un tūliņ tiks rauts dziļāk un ielingots ugunskarstajā piķa katlā… Glābiņa vairs nav!

Glābiņa vairs nav! ,.. Kāpēc? Par ko? Vai tikai tāpēc, ka viņš baznīcā bija iedomājis kārdinošo sievišķi? Oze- riņu taču viņš nenozaga, tas pats izlīda no klona nevainīgi kā pavasarī zālīte, viņš tikai to pacēla un … Ak, nolādētais brunču dzimums! Nebūtu tas acu priekšā, viņš tūliņ būtu ieminējies biktstēvam, sak, redz, ku nauda guļ…

Pārmijuši savā starpā vēl dažus vārdus, svētā Jura baznīcas kapelāns Vinfreds 110 Malmes un visi četri mūki aizgāja. Dobji noskanēja viņu soļi, un iestājās dziļš un ļaunīgs klusums, kurā Līpiķis dzirdēja vienīgi savas sirds izmisīgos pukstus…

Kerkenbreken … Kerkenbreken … Kerkenbreken…

Baznīcas aplaupītājam glābiņa nav! To sagaida briesmīgākais no visbriesmīgākajiem sodiem — lēna salaušana uz moku rata! Tagad viņi aizgāja pie bendes… Lipiķis vēl vakar gaja garam bendes namam, kurā moku un nāves meistars dzīvo ar saviem abiem palīgiem, nams atrodas tūliņ aiz kalēju rindas netālu no akas, iepretim virsbīskapijas vārtiem. Moku ratu viņi uzliks tirgus laukumā, jo tur vairāk ļaužu var pulcēties, uzliks uz paaugstinājuma, kas uzbūvēts no baļķiem līdzīgi milzu galdam, lai tālākie arī var saredzēt, pietapos moku rata pamatni pie grīdas, bet bendes pirmais palīgs pārbaudīs, vai kāda ass nav iebriedusi vai zobrats padrupis. Tikmēr otrs palīgs atnesīs vijīgas kaņepāju virves, apmetīs cilpu vienai Līpiķa kājai, otrai, vienai rokai, otrai…

Kā dziļas brūces šķelts zvērs Līpiķis būtu šausmās iekaucies, bet viņš, cieši sastriķots, iespēja vienīgi kunkstēt, bezspēcībā un gaidu drausmē dobji kunkstēt. Sajuka laika ritums, locekļi notirpa un pamira, un dzerstī- gās sāpes pieslāba, pat drudžainās domas apgura, velti cenšoties izprast notikumu. Galvā aizvien neatlaidīgāk uzmilza nenovēršamais bridis, kad lielais rats, paša bendes pa pussprldim vien maķenīt aiz tapām pavilkts, sāks lēni kustēties un velti cerēt to ātrāk pagriežamies… Vairākas reizes viņam bija patrāpījies būt Rīgā, kad notika ļaudīm par biedinājumu "un izpriecu šaušalīgā nāves izrāde, un viņš vienmēr bija piespraucies vistuvāk, gandrīz vai pirmajā rindā, lai īsti saredzētu bendējamā pēdējos dzīvības mirkļus, un šausmu bailes tad viņā sajaucās ar brīnišķīgo sajūtu, ka viņš nav tas, kas tur augšā tiek lēni un neizbēgami saraustīts… Tagad citi sprauksies tuvāk, lai redzētu viņu un manītu viņa pēdējos dvašas vilcienus…

Hū-hū-hā! … Pakulu bāznis pat pagārgt neļāva …

Noklaudzēja durvis… Tuvojās dobji soļi — dim, dirn, dim… Viņi jau atgriezās! …

Viens no mūkiem, iežmiedzis padusē, nesa saritinātu maisaudeklu, pienāca, izritināja blakus Līpiķim un pēc tam ierullināja tajā sasaistīto kā pildījumu pīrāgā. Līpiķis vairs nekā neredzēja, tikai juta, ka viņu paceļ un nes, nomet kaut kur… A, ratos!… Pajūgs sakustējās, riteņi dauzījās pa akmeņaino klāju. Brauciens bija īss, laikam tepat vien līdz tirgus laukumam. Taču, kad Līpiķi izritināja, pusnosmakumā izvalbītie redzokļi ieraudzīja jomīgu istabu, kurai galasienas robā kurējās gaiša, spridzīga uguns un visapkārt gar sienām piekarināti vai nolikti uz grīdas redzējās dīvaini priekšmeti.

Mūks izrāva Līpiķim no mutes pakulu vīkšķi. Kā krastmalā izmesta zivs, tā saistītais plātīja muti, velkot plaušās gaisu, cik to atļāva virves, kas apžņaudza augumu kā stīpas mucu.

Ienāca otrs mūks un klusēdams darbojās ap dīvainajiem traukiem. Ko tas nozīmē? Viņu vispirms šeit izspī- dzinās? Kas vēl viņu sagaida, pirms salauzīs uz rata? Jautājums dzina jautājumu, tikai atbildes izpalika. Un vienīgi nešaubīgais bija savas bezspēcības apziņa, bezspēcības, kad nevarēja pat rokas pirkstu pakustināt, kā to arī gribētu. No galvas matiem līdz kāju pēdai — viņš viss bija atdots citu gribai un citu spēkam. Tagad tie rīkosies, bet viņš pats noskatīsies it kā no malas uz sevi, nespēdams izbēgt ne sāpju drausmas, ne dvēseles lēno aiziešanu … Dvēseles … Kurp tā tiks ņemta? … Uz kurieni? … Uz debesim? … Vai elli?…

Durvis parādījās vācbrāļu ordeņa kapelāns Vinfreds no Malmes, pienāca, pārmeta gulošajam krusta zīmi, nosēdās uz ozola bluķa blakus gūsteknim un tad ar patiesi dziļu sarūgtinājumu un līdzjūtību uzrunāja:

—    Dēls! Kāpēc tu sevi pazudināji?!

Līpiķa mutei bija dota iespēja darboties, un viņš nekavējās taisnoties, lai vēl pēdējā brīdī izbēgtu sodam:

—    Nezagu! Es nezagu! Dievs mans liecinieks!

Vinfreds sašutumā pielēca kājās.

—    Ko? Tu uzdrošinies dievu iepīt savos grēka darbos! Prom uz rata!

Līpiķis apjēdza, ka nošāvis aplam greizi. Tāpēc steidzās pabilst:

—    Nē, nē! Es pats, es pats! Bet… Bet…

Vinfreds atkal apsēdās.

—    Bet ozeriņš laikam kādam izkritis… Un kad es… — Līpiķis gribēja notikušo izskaidrot tiešām tā, kā tas bija.

—   Apklusti, ļaundari! — Vinfreds nikni apsauca. — Un dieva bīsties! Vai tiešām sātans tevī tik neganti iesēdies?

—    Nudien atradu izkritušu! Pacēlu un gribēju tikai iznest gaismā apskatīties, ko esmu atradis, — Līpiķis stāstīja un pats ticēja teiktajam. — Tūliņ būtu nesis atpakaļ un … atdevis baznīcai…

—    Ak, grēcinieki Vārdos tu dūdo kā balodis, bet darbos dzel kā čūska! — Vinfreda balss pakāpa atkal maķenīt augstāk. — Nē, nē! Dievišķai skaidrībai nav spēka tevi izglābt, jo tu pārāk dziļi iestidzis iekāres muklājā. Tava dvēsele lemta mūžīgai pazušanai! Robert! — viņš uzsauca mūkam, kas rosījās ap dīvainajiem traukiem. — Iedod ievilkt šai pazudušajai avij elpu no elles gaisa! Lai viņš saprot, kurp dodas!

Mūkam nevajadzēja divreiz atgādināt, viņš lunkani pietuvojās, nolika garenu krūzi ar vāku uz grīdas, piecēla Līpiķi pussēdus, balstot ar vienu roku, bet ar otru noņēma garkrūzei vāku un pavēlēja:

—    Velc elpu caur degunu, cik vien spēka!

Līpiķis paklausīgi ieelpoja, un, kad viņš tā pamatīgi vilka gaisu jau trešo reizi, mūks pagrūda viegli kūpošo krūzi pie paša Līpiķa deguna, un tas ierāva sevī kaut ko tik kodīgi asu un smakotu, ka elpu aizcirta kā ar cirvi, un viņš pavērtu muti atkrita uz grīdas un labu laiciņu rīstījās un locījās, asaru pilnām acīm neredzēdams pat blakus sēdošos, un visa pasaule aizmiglojās; šķita, viņš vienu mirkli pabijis jau ellē un ievilcis piķa katla dvaku. Ak, nesaulīt! Ja tvaiks tik briesmīgs, tad ko gan jāizcieš tam, kas iemests pašā piķīl Ak, nesaulīt! Tagad pienākusi viņa kārta! … Viņa kārta krist mūžīgajā pazušanā!

Ko vairs pretoties!… Pazudis!… Viņš ir pazudis! Kas vairs moku rata pārejošais brīdis pret mūžīgo ciešanu valsti!

—        Grēcinieki Vai tiešām tevi negrauž visniecīgākās nožēlas smilšu graudiņš? Ja nebīsties rata nāves, bīsties elli, kur elposi deviņ-un-deviņas reizes smacīgāku gaisu un cietīsi deviņ-un deviņas reizes neizciešamākas ciešanas, kā visi, kas atkrituši «o dieva un baznīcas! Tu arī atkriti! Tu nopulgoji pasaules radītāju un valdnieku, apzagdams viņa svēto namu!

Līpiķim sāka raustīties žoklis un no acīm izsūkaloja asaru strūkliņa.

—        Panāc, Robert! — kapelāns paaicināja darbīgo mūku.

Kad aicinātais pienāca, Vinfreds norādīja, lai apsēžas uz otra bluķīša, un abi sāka nesteidzīgu sarunu. Līpiķis saspringti ieklausījās.

—    Bendes palīgu sameklējāt? — Vinfreds apvaicājās.

—    Pats bende atgriezies.

—    Ak jau mājās no Romas?

—        Jā, — Roberts apstiprināja. — Izgājis ļoti smalku mācību. Tagad viņš tā savu amatu pieprot! Ai-ai!

Mūks stāstot priecājās, bet Līpiķim bija tā, it kā viens kurtu uguni nevis viņam apakšā, bet viņā pašā.

—    Vai tad kaut kas jauns? — Vinfreds ziņkāroja.

—    Protams!

—        Ar ko tad viņš teicās sākt? Šim pašam nekrietnajam baznīcas apzadzējam? Ko! Kas šim sagaidāms?

—        Iesāks jau kā parasti — ar vismaigāko, — Roberts viszinīgi skaidroja.

—   Vilks pie kāķa?

—        Jā, rokas uz muguras, pie kājām dzelzs atsvari. .. Pie viena pasildīs ar uguntiņu padusītes…

—    Nu, nu pēc tam? — Vinfreds noskurinājās.

—    Atvedis no Romas skaistu īkšķu spailītl.

—    Redzēji?

—    Jā. Tādu mazu, maziņu… Ieliek vienu pirkstu un tad — pievelk. Kad ar vienu pirkstu tiks galā, ieliek otru.._.

—    U! — pat Vinfreds nevarēja stāstīto izturēt un pielēca kājās.

—    Visjaukākais tomēr speķotais zaķis, — Roberts turpināja un tad kā atcerējies piebilda: — Ak tā, moku trepes jau viņš arī neizlaidīs, vismaz vienu kājas stilbu salauzīs…

—    Hm, — kapelāns novaidējās un atkal apsēdās.

—    Jā, nepabeidzu par speķoto zaķi. Veltni viņš tagad iztapos tāpat kā Romā …

—    Šitais to neizturēs! — Vinfreds norādīja uz gulošo. — Nē, nē, to viņš neizturēs, būs jau pagalam.

—    Kā vēl izturēs! Bende Romā izgājis ļoti smalku mācību, savu amatu tagad tā pieprot! … Kapelāni Jūs pat nevarat iedomāties, kas sekos pēc speķotā zaķa un pirms likšanas uz moku rata! Ai-ai!

—    Panā ciet! To es tikai jums drīkstu sacīt.

Un abi piecēlās, aizgāja viņējā galā pie uguns un ilgi, ilgi sačukstējās.

Līpiķim no dzirdētā prāts savērpās kā dzijas mursku- lis, kur ne redzēt, ne atrast pavediena galu, jo viss juk- jukām savervelējies kā uz mūžu. Viņš pat nemanīja kapelāna atgriešanos, kas, pārliecies gulošajam, ar savu caururbīgo skatienu it kā pienagloja grīdai. Vienīgi bie- dīgās balsu skaņas atgrieza atkal atmaņu.

—    Redzu, tu sāc saprast savu noziegšanos, — Vinfreds sacīja. — Ja miesu tu esi pazudinājis caur briesmīgām mocībām, glāb vismaz dvēseli! Dvēseli glāb! Lai tai nav jādeg mūžmūžos ellē sēra liesmās!

Nē, Līpiķis vairs nemēģināja taisnoties. Lai notiek, kam jānotiek, tikai dvēseli gan vajadzētu pamēģināt glābt, ja jau priesteris piedāvā. Un viņš, asarām tekot, sāka čukstēt:

—    Mīļais, mīļais dievs! Mīļo debesu tētiņi Glāb manu nabaga dvēseli! Dari ar to, ko gribi, tikai glāb!

—    Robert! Uzdves paradīzes elpu! — Vinfreds vēlēja mūkam, un tas atkal naski piesteidzās, šoreiz ar savādāku, košu, vēderainu krūku, notupās, noņēma vāku un viegli ar plaukstu pavējoja: medaina, liepziedu pārpilna un tik reiblga smarža apņēma viņus, ka visi trīs aizvēra plakstus un izbaudīt izbaudīja šo kripatu no svētos rakstos solītās paradīzes lieglaimes …

Kad smarža izgaisa, Līpiķis ieraudājās skaļi balsī, cik šausmīgi žēl viņam kļuva zaudētā, sākot ar sudraba oze- riņu un beidzot ar solīto Mežotnes sirojumu, kā vietā tagad tuvojās biedīgais nāves brīdis…

—    Izmēz sirdi no apgrēcīgas, pagāniskās iekāres! Pasniedz to tīru un padevīgu svētajai baznīcai! Un mēs lūgsim kopā ar tevi par tavas dvēseles glābšanu, — Vinfreds skaidroja lēni un pacietīgi un izstāstīja daudzus un brīnišķīgus notikumus, kuros dievs apliecinājis savu visvarenību un neiedomājamo žēlastību, un pat šajā pagāniskajos maldos stigušajā zemē pieredzēti dieva darīti brīnumi, kā to izjusti aprakstījis arī bīskapa Alberta no Bukshēvdenas priesteris Indriķis; vēl vakar Daugavgrī- vas klosterī viņš, Vinfreds, uzšķīris lapu, kurā izlasījis nākamajām paaudžu paaudzēm saglabājamos vārdus par brāli Teodoriku, uzticīgo dieva kalpu, kura dvēseli nāves stundā uznesuši debesīs četri eņģeļi, un dievišķīgo notikumu no tālienes pats savām acīm redzējis kāds jaunatgrieztais, kas nekavējies redzēto pavēstīt tālāk, lai iespējami vairāk ļaužu uzzinātu dieva nešaubīgo darbošanos arī tajos novados, kam jāatbrīvojas no velnišķīgās elk- dievības un jāsāk staigāt vienīgi pareizais un mūžīgais ticības ceļš, kuru vispa reizi rāda tikai un vienīgi dieva vietnieki uz zemes — pāvesti Romā.

Izstāstījies krustām un šķērsām un turp un atpakaļ brīnumainos notikumus, kuros dievs apliecinājis savu visklātesamību, Vinfreds atkal pievērsās kabatā atrastajam dārgumam.

—    Dēls! Kāpēc tu padevies kārdinājumam un iebāzi baznīcas sudrabu savā ķešā?

—   Manī bija ielīdis… belcebs…

—    Belcebuls!

— Belcebuls.

—    Tu tiki pieveikts no viņa?

—    Kārdinātājs mani uzvarēja.

— Ai-ai-ai-ai!… Tieši grēku nožēlas brīdī!

— Jā, svēto tēv!

— Tu tagad saproti, kas tevi pazudināja?

—    Saprotu… Kārdinātājs! Tas vislielākais velns… belcebuls…

—    Varbūt tu viņu redzēji?

Līpiķis mirkli sastomījās, teikt, ka redzējis, vai neteikt, bet tad apķēra, ka velna redzēšana var beigties ļaunāk, apvainos vēl tiešos sakaros ar nelabo.

—    Nē, redzēt gan neredzēju.

—    Bet varbūt juti, kur viņš nostājies?

—    Aiz muguras … Viņš bija pielīdis aiz muguras…

—    Dēls! Kāpēc tavas lūpas nepavērās lūgšanai pie dieva? Klusām, klusītiņām, kauču pusčukstus būtu man pabildis — tēv, sātans piezadzies man aiz muguras un kārdina! … Es viņu būtu padzinis! Pieveicis! Mēs būtu pieveikuši ļaunā iemiesojumu! Atkāpies, sātan! — es būtu saucis. Atkāpies no šī zemās kārtas vīra, kas grib garā un savā ticībā būt augsts un sēdēt debesīs kā līdzīgs ar līdzīgu! Atkāpies, kārdinātāji… Un viņš atkāptos… Ticība, tikai ticība iespēj brīnumus! Tu šobrīd būtu brīvs un svētlaimīgs vīrs! — Vinfreda balss kāpa gan augstāk, gan atkal nolaidās zemu. — Tagad… tagad kā dieva nama aplaupītāju tavu grēcīgo miesu saraustīs uz rata. To novērst nav vairs cilvēka spēkos. Vienīgi… vienīgi ja pagūtu tavu dvēseli izglābt! Tavu nabaga grēcinieka dvēseli! Lai tai nebūtu jāmocās mūžīgi mūžos, kā zemes brīdi mocīsies tavas rokas un tavas kājas, tavs kakls un tava mugura…

—    Glāb mani, mīļais dievš! . .. Ak, glāb! — Līpiķis iekliedzās tik griezīgi un šaušalīgi, ka Vinfreds satrūkās un atvirzījās nostāk, drošs paliek drošs, tāds ņems vēl un saraus striķus. Kad brēcējs mazliet nomierinājās, turpināja:

—    Lūdz dievu, dēls, lūdz! Lūdzies skaidri un saprotami un stāsti dievam visu, ko vien savas zemes dzīves pēdējos brīžos gribi visuvarenajam pasacīt.

Līpiķis nekavējās — lūdza un žēlināja, meklēja vismīļākos vārdus un sevi apsaukāja, tā bez mitas un piepūlē kļuvis sarkans …

Mūks Roberts bija izgājis. Jau labu laiku viņi divi vien šeit cīnījās par dvēseli, Līpiķis vai aizmirsa savu tuvo moku nāvi un lūdzās, un izlūdzās tikai vienu — izglābt dvēseli! Tēvreize mijās ar pašsacerētu sakāmo, Vinfreda priekšā teiktais ar vārdiem no senām dziesmiņām, kuras Līpiķis allaž dienas gaitās bija uztrallinājis un kuras tam bija iemācījusi vecāmāte, kas savkārt tās zināja no savas vecvecmātes …

Un viņi pat nemanīja durvis klusi atveramies un klusi ieslīdam baltbaltā kukullā tērpušos staltu vīru. Viņš nemanāmi pienāca un nostājās līdzās, un, kad Vinfreds viņu pamanīja, tūliņ goddevīgi piecēlās no bluķa un pazemīgi sveicināja, noliecot galvu:

—   Lai dievs ar tevi, godājamo kanoniķi!

Līpiķis gulēja puspamiris, platām acīm raugoties tik izcili svētā un augstā vīrā. Ak, ja varētu nomesties viņa priekšā ce]os, lūgt palīdzēt, lai dievs uzklausītu viņa izmisīgo alkumu glābt dvēseli!… Virves! Virves neļāva pat ceļos nokrist!…

Paklusējis ienācējs ierunājās:

—    Dzirdēju kādu dvēseli patiesā nožēlā dauzāmies pie debesu vārtiem. Jo sacīts: klauvē, un tev taps atvērts, nožēlo, un tev taps piedots. Amen! — dižsvētais baltulis runāja maigi, plūstoši, kā mīlīgi tekošs strautiņš. — Brāli Vinfred! Atraisi grēcinieku! Dievs uzklausījis viņa patieso nožēlu! Un lika man to paziņot! Atlaid, jo turpmāk viņš staigās tikai dieva ceļus.

Iestājās ilgs klusums, kuru pirmais, tā kā nedroši iebilstot, pārtrauca Vinfreds:

—    Godājamo kanoniķi! Šeit guļ svētās Jura baznīcas aplaupītājs! Viņam lemta rata nāve!

—    Godājamo kapelāni Dievs sūtīja savu vienīgo dēlu Jēzu Kristu kā pravieti uz zemes, un šeit viņu nodeva viņa uzticamākais māceklis Jūdass, lai taisnības nesēju piesistu krustā, un tomēr pat pie krusta noasiņojis un mirstošs viņš sacīja: piedod, tēvs, jo tie nezina, ko tie dara. Arī šis vīrs nezināja. Tagad viņš zina un — zinās. Atraisi! Atraisi, un Laurenss turpmāk izpirks savu grēkošanu ar uzticīgu kalpojumu kristīgai baznīcai. Laurenss! Tu kalposi baznīcai tikpat pašaizliedzīgi un uzticami, it kā tu kalpotu pats sev?

Līpiķim no pārdzīvojuma un pārsteiguma atkal raustījās žoklis, un viņš nevarēja pār lūpām pārdabūt nevienu sakarīgu skaņu kā vien gārdzīgus kunkstienus. Tomēr gulošā neskaidrie īdieni nemaz nemulsināja glābjošajā gaišumā starojošo kanoniķi Johanu no Lunes, un viņš laipni un apskaidrīgi pavēlēja:

—    Brāli Vinfred! Dievs uztic šo grēcinieku tev! Pārdod viņam grēkatlaidi pēc atgriešanās no sirojuma uz Mežotni. Un pamāci, kas viņam turpmāk būs jādara. Ar savu uzticamo kalpošanu Laurenss izpirks baznīcas apzagšanu. Un pats svētais Miķelis viņu uzmanīs! Mēs varēsim ticēt Laurensa vārdam…

To pasacījis un pārmetis Līpiķim krusta zīmi, svētās jaunavas Marijas baznīcas domkapitula kanoniķis pagrabmeistars Johans no Lunes izslīdēja tikpat klusi, kā bija ienācis.

Pagāja krietns laiciņš, iekāms glābtais apjēdza savu izglābšanos. Un, jo apjēdza, jo lielāks izbrīns viņā auga. Kā viņš zināja manu vārdu? Līpiķis brīnījās un nevarēja vien nobrīnīties, un pat nejuta, ka ienākušais mūks atraisa virves un gūsteknis var celties kājās, iet prom…

Pārāk daudz vīram šodien bija jāpārdzīvo, lai viņš varētu tik ātri attapt. Taču šī diena viņu pavadīs visu mūžu, līdz kapam…

VI

Pavasaris atnāca straujīgs un silts, sniegi aši nokusa un zemes apbrieda, un zāle sazaļoja krietni pirmāk par lapu plaukumu. Tas rādīja, ka būs agra sēja, un tāpēc tīrumu kopējus springts nemiers mudīja celties pirms ausmas un rūpēties par arkliem, ecēšām un visaupīgāk par sēklu, un tāpat ar senusenām izdarībām neļaut aizburt laukus. Šķita arī, ka siru briesmas vismaz līdz nā- kamziemai aizgājušas secen, Rīgas krustanesēji samierināsies ar vienas vien Mežotnes ieņemšanu, kuru pārmācīja gan bargi jo bargi par atkrišanu no kristietības: aizveda drellībā visus nepabēgušos vīriešus, sievietes un bērnus, pili tukšin iztukšoja un pēc tam nodedzināja, lai izglābušies mežotnieki nekad vairs nesadomātu pulcēties un aizstāvēties pret Ordeni. Uzbrukumu vadīja pats mestrs Valters no Nordekas, un kuģos brauca ne vien tāpēc, ka Lielupe bija dziļa un rimtīga un tajos varēja vairāk iekraut nekā pajūgos, bet arī mestra Valtera nedienas dēļ, kam pašā sēdamvietā uzmetās divi tik strutaini augoņi, ka pat uz mīksta krēsla neļāva atpūsties, nerunājot nemaz par kāpšanu seglos; mestrs vai nu stāvēja, vai, pavēlējis kalpam izklāt mīkstu tūku, nogūlās šļaupeniski uz vēdera.

Atgriežoties pa Lielupi mājup un slavējot dievu par vieglo uzvaru un brango kara guvumu, mestrs lika atceļā piestāt pie Mītavas pils, kuru lībieši gan bija pasākuši jelgās vietas un bagātīgo ūdeņu dēļ dēvēt par Jelgavu, tāpēc vienlīdz zināmi bija abi nosaukumi. Daļu sasirotā ēdamā mestrs bija izlēmis atstāt pils sargiem, un mazliet tiks iedots arī Tērvetes komturam Gerdām no Skanēs, jo tērvetnieki aiz savas negantības nedeva tik, lai iemitinātie varētu dzīvot. Tieši tāpēc sirdīgais karotājs un zemgaļu nīdējs Gerds visu brauciena laiku urbulēja un musīja pašu mestru, ka pēdējais brīdis nodedzināt vēl kādu Zemgales vidienas pili, lai tie zemgaļu labieši, kuri vērpa pretestības viltu, beidzot saprastu: pret dieva visspēcību un svētās jaunavas šķīstību viņi, pagāni, ir kā putekļi, kurus aizslauka ar vienu rokas vēzienu.

— Vai tāda var būt dieva nolikta kārtība, ja Tērvetes vecākais Namejs rīdās pa savu un citiem novadiem? — Gerds savā raupjajā balsī dārdināja. — Kas viņam liedz dzīvot miera dzīvi pilī? Un vākt, kas viņam pēc tiesībām pienākas, un ļaut saņemt mums Ordeņa un bīskapijas daļu? Bet ne! Viņš nekaunīgi izjauc meslu rudens vākumu, pats pilī diez ko nerādās, bet karadraudzi pulcina ap sevi aizvien negantāku! Mestr! Dod man vīru pulku un ļauj pārmācīt pagānus! Lai gan ratos jau tu pats vari līdzibraukt un dalīties kopīgi ar mums šajā dievam patīkamajā darbā.

Valters no Nordekas padevās brāļa Gerda neatlaidībai, jo patiesi zemgaļu niknākās pils Tērvetes ieņemšana nedeva Ordenim gaidīto labumu un pagānu piekāpība vienviet mijās ar nejaucīgām izdarībām citviet. Dieva vārds netika cienīts, desmito tiesu neizdevās ievākt un bijības nekādas, un pat tiem, kas gribēja ar komturu sadzīvot, bija jāpiedzīvo daža laba nekrietnība.

Piestājot pie Jelgavas mūra pils, mestrs lika no kuģiem nokāpt uzticamākajiem brāļiem un apsolīja viņiem brangu guvumu un visu grēku izpirkumu, ja viņi neatteiktos pacilāt atkal savus zobenus. Un maz bija tādu, kas negribētu mestra solīto, vienalga,, kurp viņus vestu, un mestrs, neizpaudis vairs ne pušplēsta vārda, iegūlās uz vēdera ar sienu izklātos ratos, bet bruņinieki sarindojās aiz viņa un karognesēja, un visa drūzmīgā varza devās ceļā.

Diena bija saulaina un silta, viegls dienvidu vējiņš vel- dzīgi glāstīja sejas, vīru valodas skanēja skaļi un bra- mīgi. Un kā gan ne! Dāsns laupījums jau iegūts mežot- niekos, nezaudējot, tā teikt, pat matu no galvas un, nogādāts kuģos uz Rīgu, sagaidīs arī tos, kas tagad sekoja mestra ratiem. Šaubu nebija arī par šī sirojuma veiksmi, jo Valters no Nordekas nepazina sakāvi un zaudējumus, viņam bija laimīga roka un vēl laimīgāka rīkošana.

—    Gerd! — pavēlies uz labā sāna, mestrs paaicināja sev tuvāk Tērvetes komturu, kas jāja uz mīlīgas ķēves. Viņi nupat bija šķērsojuši pa tiltu Svētes upi un uzti- kuši uz Tērvetes ceja. — Gerd! Kuru pili tu iesaki nodedzināt dievam par godu un pagāniem par pārmācību?

—    Kuru? Ha-ha! Vistālāko un visnejaukāko! — Gerds bravūrīgi atbildēja.

Mestrs atskatījās, vai kāds nepiedienīgs nav tuvumā un nelaikus neizdzirdētu viņa teikto. Nē, visi aizņemti spriedelēšanā kā ilgi netikušās tērgavas, un vienīgais, kas sēdēja ratu priekšā un dzirdēs viņu, būs kučieris, bet tam jaunībā par kaut ko izrauta mēle, un tāpēc viņu mestrs paņēma savos kalpos, jo kaut ko vēl izdevīgāku grūti iedomāties: pavēles dzird, darbus saprot, bet izpļāpāt nevar neko.

—    Tu domā — Rakti? — Valters no Nordekas skatījās Gerdā.

—    Godājamo mestr! Tu esi gaišreģis! — Gerds vai staroja, ķēve lika gludu soli, jāt uz viņas bija viegli un tīkami.

Ne Sidrabene, no kurienes Namejs sievu ņēmis un kur tātad dzīvo viņa īstenieki, bet tieši Rakte kļuvusi par nemiera galveno perēkli, un Gerds to zināja, un mestrs zināja ne sliktāk. Tikai komturs bija baidījies pats nosaukt, jo šo pili vēl nekad neviens nebija ieņēmis: tā pacēlās nelielā kraujā kumbri, bet ne nocietinājumi tik daudz glāba pili, kā niknu vīru pulks, kas no paaudzes uz paaudzi pārmantoja prasmi un negantību atvairīt svešus nelūgtos.

—   Ko sacīs žemaiši? — mestrs bija dzirdējis ari to, ka šis novads aizvien ciešāk draudzējas ar saviem kaimiņiem.

—    Neko! — Gerds pārliecināti atbildēja. — Neiedrošināsies mūs saniknot. Drīzāk godājamais virsbīskaps Alberts treknāko kumosu pievāks sev, kauču asinis liesim mēs.

—        Cerēsim labāko… — mestrs piesardzīgi apklusa, jo nav gudri lieki pļāpāt par baznīcas darboņiem, kauču teikto dzirdētu tikai brālis Gerds.

Gerdā turpret jau sen milža dusmas pret kukullaina- Jiem ticībniekiem, un viņš iededzies turpināja:

—    Vai tā nav visnopietnākā cūcībai Mēs pārmācām Mežotni par atkrišanu, mēs darbojamies Tērvetē, mēs sakursim uguni Raktē, bet — visas Zemgales garīgais valdnieks, visas Zemgales bīskaps un Rīgas virsbīskapa vietnieks Johans no Fehtas pat līdzi mums nejāj, lai vismaz rīta lūgšanu noskaitītu mums par prieku un svētību! Vai senāk kaut kas tāds varēja notikt!? Neiedomājami! Tu, mestr, slims būdams, dodies pret vistālāko un nešpetnāko pili, bet viņš vesels kā rutks sēž aiz mūriem un… Neiedomājami!

—    Neviens tā nebīstas nokļūt paradīzē kā dažs labs priesteris, — mestrs tomēr nenocietās, un viņa sejā ievilkās grīnīga zobgalība. Jo viņš tik tiešām bija Johanu no Fehtas aicinājis līdzdoties, bet tas, aizbildinājies ar virsbīskapa apvārgumu, atteica, jo Kristus ciešanu nedēļā tikai virsbīskaps vai viņš spējot pienācīgi gādāt par dievkalpojumu gaitu Doma baznīcā. Nākamreiz, jā, nākamreiz viņš noteikti došoties līdzi…

—    Nudien, mestr! Nav taisnības pasaulē! Mēs, brāļi bruņinieki, pakļaujam pagānus dieva taisnībai, atdodami par to gan asinis, gan savu dzīvību, bet pēc tam svētie, es teikšu, smerdeļi uzmetas par galvenajiem…

—    Tss… — Valters apsauca pārāk aizrāvušos Gerdu.

— Kalpojam dievam, kā katrs mākam.

—    Lai kanoniķis Johans no Fehtas arī kalpo šeit ar zobenu, nevis tikai ar muti siltos Rīgas mūros! Neiedomājami!

—    Jā, jā, gan jau… īsti taisnīgi jau pašlaik pie mums netiek pienākumi un… ienākumi sadalīti, — mestrs atzina. — Bet par to, brāli Gerd, parunāsim citreiz… citreiz..,

Un viņš parādīja ar roku uz savu kučieri bez mēles, jo — drošs paliek drošs — labāk lai pat mēmais nezina viņa, mestra, domas. Un, pavēlies atpakaļ uz vēdera, viņš uzbilda savu mēmo vedēju:

—   Ceļš palīdzens, mēģini rikšos!

Atspiedies uz elkoņiem un galvu pieliecis, dižciltīgais Valters no Nordekas centās mīkstināt grambu radītos triecienus, jo katrs straujāks pazvalstījums aplam sāpīgi atbalsojās tieši dibenā. Taču kam sūdzēsies kā vien pats sev! Jo drīzāk jānokļūst Tērvetē, lai līdz rītrītam var sagatavoties un negaidīti pārsteigt rakteniekus, bet pārsteigt pretinieku — tas nozīmē tikpat kā uzvarēt. So patiesību Valters bija licis savu veiksmju pamatā.

Redzot mestra ratus ripojam naskāk, arī pārējie uzņēma vieglu riksi.

Līdzīgi čūskai izrisa Ordeņa karaspēks, nadzīgi steidzoties zemgaļu zemē.

*

Dzintis todien bija atnācis pie Skadaiņa, visādi veikla un izdarīga vīra, kurš savu sētu bija uzcēlis viena cēliena gājumā no Tērvetes pie ceļa, kas veda uz Lielupi, uz Jelgavas pili. No Jelgavas sireniekiem ļaudis bijās kā no uguns, jo viņi netaupīja nevienu, ko vien varēja pieveikt, un paņēma, kas vien ņemams, tomēr Skadaini ar viņa kuplo saimi ne tik viegli pieveikt, pie tam viņš ar savējiem kopa ne tikai zemi un lopus audzēja, bet pamanījās piepelnīties ar starpniecību: ņēma vasku un ādas apmaiņai pret Rīgas precēm. Bez tam Jelgavas soģis bija izdevis viņam pat kādu zīmogotu rakstu rulli, kas aizliedza no Skadaiņa kaut ko ar varu pieprasīt. Tāpēc dažs labs zemgalis, bīdamies ceļā līdz Rīgai pazaudēt visu, labāk apstājās pie Skadaiņa un turpat apmainīja vedamo vai nesamo.

Arī Dzintis, uzdomājis apsēt kalēja iestrādāto tīrumu, atnāca sarunāt pūru miežu, pretī solot vasku vai vilka ādas. Skadainis gan pirms pačīkstēja, ka tik vien palicies kā sēkla pašam, taču, ja vaska ritulis būtu tīrs un dzeltens, viņš novadniekam izpalīdzētu, jo tīšprāt neapsēts lauks zemei tāpat sāpot kā cilvēkam brūce uz vaiga. Vārdu sakot, varot sēklu iemainīt, bet vienīgi seboties lai nesebojoties, jo apsētos tīrumos viņš gan sēklu vairs nedošot, lai pašu nepiemeklētu kāda ļaunība vai nešķīstība.

—    Ar zirgu atjāsi? — Skadainis vēl apvaicājās.

—    Kumeļš jāpietaupa, — Dzintis visgudri atteica.

Patiesībā iecerētie nodomi stingri pajuka. Tiklīdz atnesa ziņu, ka Ordeņa karaspēks kuģos aizbraucis līdz Mežotnei un nopostījis to, lai pat zāle tik drīzi neaugtu,

Gunvaldis kāpa zirgā un devās pie Nameja, lai tur nogaidītu turpmāko. Dzintis ar Britu palika vieni, un pavasara darbu straujums uzgula viņu pleciem. Tā kā vienam zirgam un vienam kalpam darāmo nepieveikt, jo tie rāvās pa Gunvalža ierādīto zemi, kas no laika gala jau bija piederējusi dižo Nārvaitim, tad Dzintis ar Britu izlēma paši jūgties eglenē, lai ātrāk augsni sastrādātu, un varbūt kādu cēlienu izdotos par atstrādāšanu sarunāt no labieša Tiģa vērsi, jo pašu gotiņa drīz atnesīsies un to nedrīkstēja likt aizjūgā, lopiņš jāpietaupa. Tāpēc jādara, cik spēki atļauj, ja negribi nākamziem vilkties pusizbadināts un noskrandis kā vispēdējais drel- lis. Tāpat maza cerība, ka Gunvaldis vispār iespēs doties kādā siru gaitā un tikt pie guvuma, jo tagad vairāk jādomā, kā pašiem nosargāties, lai galīgi nepiemāktu. Lūk, apsētais kalēja tīrums būtu liels atspaids, un Dzintis apņēmās sagādāt miežu sēklu, bet apsēt jau kaut kā apsēs.

—   Pūru uz muguras neaiznesīsi, — Skadainis sprieda, aplūkodams slaido, taču vēl plecos pasīko jaunuli.

—   Uz divām reizēm, — Dzintis sacīja.

—    Ir gan tērvetnieki paputināti!

Tā viņi vēl brīdi parunāja un pārsprieda, un Dzintis jau cēlās, lai atvadītos un dotos mājup, kad pēkšņi no klajuma puses brēkdama un pusklupšus joza šurp viena no Skadaiņa meitām.

—   Jāj! … Jāj! …

No sākuma nevarēja saprast, kas jāj un kāpēc tāds izbīlis, bet, ieskrējusi pagalmā, viņa aizelsusies brīdināja:

—   Krustneši! … Dzelžotie! …

Dzintim uzmetās zosāda. Ko tas varētu nozīmēt? Pavasara darbu laikā sirojums?! Kad tas piedzīvots!

—    No kuras puses un uz kurieni? — arī Skadainis bija patrūcies, jo, lai arī viņam lielsaime, kuru ne katram siru pulciņam pieveikt, taču pret prāvāku baru tāpat nenoturēties un ne jau vienmēr rakstu rullis spēj līdzēt.

—    Uz Tērvetes pusi!

—    Daudz?

—   Ai, galu neredz! Milzums!

Dzintis neatvadījies metās skriešus, jo kavēties nedrīkstēja, kauču Rīgas karaspēka parādīšanās tik vēlu pavasarī un pie tam Tērvetes pusē, kur jau grozījās vā-

ciešu deguni, — bija gluži neizprotama. Un vēl vakar atjāja viens un stāstīja, ka pēc Mežotnes pieveikšanas uzvarētāji sakāpuši kuģos un, lepni klaigādami, laidu- šies lejup uz Rīgu. Nē, tas bija galīgi neizprotami! … Visdrīzāk tas nozīmē, ka viņi ierodas tērvetniekus pārmācīt par nepaklausību un novada atteikumu, un tad jau šaubu nav: var atņemt visu un pašus aizdzīt drel- lībā. Dzintis skrēja kā izbiedēts stirnēns, viņš gribēja aizsteigties karaspēkam priekšā un brīdināt savējos, viņš skrēja strauji un zebiekstīgi, līdz tomēr elpa piespieda lēnīgākam solim, un pie Tērvetes platceļa zēns pieskrēja, kad pa to lēnā riksī aizklidzināja jātnieku pulciņš — acīmredzot ceļa izlūki. Tā Dzintim nekas cits neatlika kā līkumot pa mežu un takām, lai viņu nepamanītu un nenoķertu, un Tērvetē puisis nokļuva, kad tur jau pie pils-sētas vārtiem grozījās svešo jātnieku pulciņš, un doties tagad viņiem garām būtu tikpat kā līst murdā, no kura diez vai vairs izdotos izķepuroties. Arī Britai un citiem tērvetniekiem viņš vairs palīdzēt nevar, jo nu jau tie paši ir pamanījuši atjājējus.

Dzintis nolēma nogaidīt. Izzināt, kas te notika, lai tad vēlāk izšķirtos, ko darīt.

Lai nepatrāpītos kādam sirotājam pa tvērienam un lai redzētu, kas notiek, viņš aizsteidzās pie Svētkalna pusē sen nolūkotas priedes, kurai galotnē izaudzis biezs sa- zarainis, un uzrausās pa stumbru augšup kā vāvere. No apakšas skatoties, sēdētāju nevarēja pamanīt, un viņš netraucēti vēroja karaspēka pulcēšanos.

Drīz aiz pirmajiem puspelēčiem parādījās divjūga rati — kalps sēdēja priekšā un turēja grožus, bet aiz viņa uz siena klēpja pusguļus uz sāniem zvilnēja kāds bruņinieks, ko varēja pazīt pēc tērpa, un grozīja galvu te uz vienu pusi, te otru, bet blakus jāja komturs Gerds — jau pa gabalu Dzintis viņu sazīmēja. Lēnos soļos viņi izbrauca cauri pils-sētai un pāri paceļamajam tiltam iebrauca pilī, un tiem sekoja karognesējs un aiz tā — dzelžoto krustnešu bariņš baltajos plēveros. Viena daļa viņu kalpu palika klajumā pie pils-sētas vārtiem, viena daļa sekoja līdzi, lai pakalpotu Ordeņa varenajiem. Dzinša uzmanību visvairāk piesaistīja karogs — kārtij piestiprināta balta drēbe, kurai vienā pusē bija uzšūts ar melnu dziju skaists zīmējums: sieviete garā tērpā turēja labajā rokā mazu, kailu bērniņu, kreisajā — ābolu, viņai pašai galvā uzlikts vainadziņš ar trim žuburiem, bet bērniņam virs galvas gaišs mirdzums kā svecei. Karoga augšējā stūrī iešūta Ordeņa zīme — melnais krusts, un šī pati zīme bija arī karoga otrā pusē; Dzintis to ieraudzīja, kad karodznieks nolēca no zirga un pagriezās atpakaļ, laikam gaidīja palīgu. Tur bez melnā krusta bija izšūts īsts krustnesis, viņš stāvēja visā augumā, labo kāju mazliet saliecis celī, kreiso roku atbalstījis pret zemē stāvus nostatītu vairogu, bet labajā turēja pīķi, kam galā piesieta maza, tā kā vējā plīvojoša auduma strīpala. Skaisti! Nudien skaisti! Daiļums bija šo uzmāku karogā, un Dzintis labprāt būtu ar irbuli smiltīs pārzīmējis, lai arī citiem parādītu; viņam ļoti patika vilkt svītras, kuras pamazām izveidoja koku, suni, zirgu vai pat cilvēka seju. Diemžēl rieboņu negaidītā ierašanās, klaigāšana un burznīšanās, visā šī neparastā rosība slēpa kaut ko pārāk draudīgu, lai kavētos pie skaistā karoga, un tāpēc par katru cenu jāizprot, kas te īsti notiek un ko tas nozīmē.

Kalpi naski uzkūra ugunskurus, virs kuriem iekarināja pēdējo atbraucēju pajūgos atvestos jau nokautus un izķidotus sivēnus, citi slēja pajumus gulēšanai; viena daļa laiski atlaidās sausākās, zariem paklātās saulainākās piegāzēs atpūtināt kājas. Izskatījās, ka tērvetniekus neaizskars, un prāts kļuva mierīgāks, bet — kāpēc gan tādam gāzumam sirenieku šeit būtu jāapmetas? Savādi, pavisam savādi.

Sēžot priedē, svarīgāko tomēr nevarēja izzināt, tāpēc zēns, redzot, ka nevienu tērvetnieku neķer un nesien striķos, un arī sasiroto nenes, bet vienīgi laikam ziņneši iet no mājas uz māju un citi aizjāj tālākos ceļos, Dzintis nolēma iejukt ļaužu spietoņā un izdibināt draudīgās ierašanās nolūkus. Drošības dēļ darīgi sasējis žagaru nastu, viņš uzmeta to kamiesī un gaitīgi devās uz pili. Sirds gan drebēja, taču atkāpšanās vairs nav, jāiet tikai uz priekšu, kauču ceļā aizstātos pats mestrs ar karogu.

— Hei, knipul! Ku stiep degamo? — ejot gar vienu no ugunskuriem, Dzintis uzdzirda saucam. — Nāc šu! Uzmet mumsim! Iedosim paost ceptu sivēnu!

Atskanēja gardi smiekli, it kā būtu pasacīta diez kāda asprātība. Taču laikam jau smējumu un jautrību vairāk raisīja tīksmās gaidas, sivēnam uz iesma kairīgi sprik- šķot un tāltāli piesmaržojot āri ar ceptas gaļas saldo pagruzdumu. Dzintis norija lielu siekalu — ar gaļu pavasara pusē viņiem klājās tomēr gauži kārnīgi, taukumu gandrīz vai pa pilienam piemērīja putras katlam, bet maizei uzzieda tikai tālākā ceļa vai smagāka darba veikumam. Jā, papostīties varēja ātri, bet trīstik lēnāk un aizķeru ķeroties vedās dzīvi uzsākt, kur nu vēl pie gardāka kumosa katru dienu tikt. Bet ja tagad atkal paposta! … Pat domāt bail! …

Brita ar Mētrīti bija pabēgusi pie kaimiņiem. Arī tur nosprieda, ka šoreiz briesmas nedraud ne sieviešiem, ne lopiem, ne citai mantai, toties bija izvēstīts pils komtura pavēlējums: no katras lielsaimes dot divus spēcīgus vīrus, bet pils un pils-sētas ģimenēm katrai vienu, un līdz saules rietam tiem jāsapulcējas pils klajumā, ņemot līdzi katram parocīgāko kararīku un pārtiku četrām dienām. Kas nepaklausīs un neieradīsies, tie maksās divas markas sudrabā vai nabadzīgākos pārdos drellībā. Tātad šaubu nebija: jādodas karagaitās! Tikai neviens nezināja — kur? Daži sprieda, ka uz kuršiem, kur šad un tad dažs novads nemieroja, citi teicās pārmācīšot augštai- šus, bet daži gan pabaiļus ieminējās, vai tikai nedraud briesmas kādai zemgaļu pašu pilij.

—    Nē, ne, tad neaicinātu mūsējos līdzi, — noraidoši purināja galvas tie, kas tam neticēja. — Taču bītos ne- ieduram mugurā.

Jā, sava taisnība viņiem bija. Nav taču pieredzēts, ka tērvetietis ietu sirot uz Dobeleni, Spārneni vai citu savēju novadu.

Kalējmājas otros kaimiņos sievieši raudāja un vaimanāja, pašam trīs dēli kara gājuma gados, vienam nu jāiet, bet — zinātu, kurp un ar ko būs jākaro! Nekā! ietras dienas jau nav pārāk tāls gājums, vai nu līdz kuršiem, vai sēļiem, varbūt augštaišiem …

—    Nelabas aizdomas! Aplam nelabas aizdomas man! — beidzot pēc ilgas klusēšanas ierunājās viņtēvs, kam vecuma dēļ vairs nevajadzēja iet un kas savā mūžā bija ne mazumu pieredzējis.

—    Nu stāsti!

—    Ka tik… ka tik … kāpēc tāda nezināšana? Ja nebūtu nekā slēpjama, tad neslēptu!

—    Tu domā, tēv?

—    Uzliks slazdu savējiem.

—    Bet Tiģis cik priecīgs gājējs! Mudina savējos, ka vai viss ārs skan.

—    Tiģis ir Tiģis, un tērvetnieki ir tērvetnieki. Blusa paliek blusa, vai tā tavā kreklā vai suņa kažokā.

—    Bet ko lai dara?

—    Tepat vien tās nejaucības būs, klausiet mani… Na- meju vajadzētu steigšus brīdināt, bet… kur viņš šobrīd iemitis? Sidrabenē, Raktē vai kur tālāk?… Tā tomēr nav kārtība, ja novada vecākais nedzīvo ar saviem ļaudīm kopus!

—    Baidās slazda.

Dzintis klausījās un nekā nesacīja, viņam Gunvaldis aizjājot uzticēja, ka šopavasar Namejs turēsies pie Si- drabenes, tuvāk leišu zemei, kur viņam laba draudzība ar žemaišu Tranaiti, tāpēc, ja kaut kas briesmoti biedīgs, it īpaši Britai un Mētrītei draudošs, tad lai ņemot kumeļu un naskojot turpu. Sapratis, ka tikai viņš spētu visdrīzāk pavēstīt Gunvaldim un tātad arī Namejam šodien pieredzēto un dzirdēto, jaunulis piegāja Britai, kas sēdēja, kaktiņā ierāvusies, Mētrīti piekļāvusi, un iečukstēja:

—    Britiņ! Jāpadod ziņa Gunvaldim!

—    Ak, tavu nedienu! Kas atkal būs, kas nebūs! — Brita izmisusi skatījās pabrālītī, saprazdama, cik lielās briesmās zēnam jādodas un cik bezspēcīgi pret šo sveš- novadu varzu tagad tērvetnieki, jo ienākušais sirupulks ņemt var, ko grib, un nodurt arī jebkuru vai mest valgā un aizraut svešatnē.

—    Gaidi! Un mazāk bēdā! — Dzintis iedrošināja un cēlās, lai ietu.

Jau pirmīt no priedes žebura viņš bija nopētījis varenos zirgus, kuri līdzņemti dzelžotajiem postnešiem; kā Dzintis bija dzirdējis stāstām, mestrs varot vadāt sev līdzi četrus kara zirgus, pat viņa ēdiena vārītājam esot divi kumeļi. Iejājuši pilī un apmetušies atpūtai, krustnešu kalpi riksīšus izveda upmalā un krūmainēs, lai tie panašķo pirmo zaļumu. Citus piesēja garākā virvē, citiem uzlika pinekļus un palaida tāpat, jo tie no bara nekur tālu neatgāja, vārdu sakot, izrīkojās droši un tiesīgi kā īsteni saimnieki. Un, lūk, Dzintis bija sadomājis jāt nevis ar paša jau tā nostrādināto bērīti, kuru pie tam vārtos sardzinieki var atņemt, bet palikt zem saviem svārkiem apaušus, pielavīties kādam pineklī palaistajam un nemanīti aizlavīties uz tā, pēc lēkšojot, ka vai zeme nodimd. Drošs paliek drošs, viņš pat neaizmirsa iebāzt kabatā saziedējušas maizes ņucīti kumeļa pielabināju- mam, lopiņš sveša var baidīties, sākt niķoties un zviega- lāt, un turpat jau tuvumā grozīsies zirgupuiši, uzmanot savus ganāmos; kā nekā par zirga ieslimdīšanu vien var par sodu muguru nozilināt, ka mūžu neaizmirsīsi, bet par pilnīgu zudumu iesies virvē un, ja galvu nenocirtīs, tad parādu verdzībā nodos noteikti. Arī to Dzintis dzirdējis vīrus runājam. Tikai tagad Dzintim maza bēda par kāda Rīgas uzklldoņa likteni, ja sūrdiena pašiem uzbrukusi, jo aicināti šie netika te ieplesties un izrīkoties. Ko domājies! Viņu dievs esot viens un visvarens! Bet tērvetnieki izsenis dzīvojuši ar saviem dieviņiem, un tie nav bijuši ne par naga tiesu sliktāki, pat otrādi — zemgaļi allaž devušies tik tālos sirojumos un atgriezušies parasti ar tik kuplu guvumu, ka pat visjaudākais bērais — kā stāsta vecvīri — nenoturētu mugurā sudraba svaru vien, ja to liktu vienkopus, bet sasirotās cūkas un aitas kāvuši līdz nākamajam sirojumam un dreļļus pat veduši pret dzintaru iemīt kuršu puses tirgotājos, kuri savos kuģos nebrīvos aizgādājot tik tālā zemē, ka tālākas vairs neesot, jo tā gujot pašā ūdens malā, tālāk tikai ūdens un ūdens, un atkal ūdens, un pār tiem valdot kāds aplam skaudīgs un ļauns ūdensdievs, kas jebkuru pārdrošnieku ieraujot dzelmē: kurš mēģinot braukt tālāk, tas vairs neatgriežoties.

Pielavījies no viņpuses upmalai, Dzintis pa krūmaini lēni pievirzījās tuvāk, lai nolūkotu nomaļāko un naskāko rikšotāju, kam slaikums kājās un rumpī vieglums. Jārīkojas bija ļoti piesardzīgi, neviena nepamanītam, jo noķerta zirgu zagļa sods zināms — vēders ar dunci pušu un zarnas apritina ap tuvāko koku. Protams, Dzintis nekad neņemtu cita zirgu kā vien sirojumā, taču šoreiz zirgs pieder tiem, kas paši uzmākušies, un jāņem tāpēc, lai brīdinātu savējos no nedienas.

Bērie, dūkanie, dūkanbērie, meļņi un pelēcīši paklaidus meklēja ko labāku; vieglāk plūcama bija pērnā kūla un zaru dzinumi, ne jaunzāle, kas sīciņa un vārgulīga, ka ar laizīšanu vai jāuzlaiza, un tomēr pavasara kārums bija visvilinošākais: paplukuši, paplūkuši pelēcīgo un savēlušos aizgadskārtas kaltumu, kumeļi lēca; pinekļainās priekškājas augsti paceldami, soli pa solim aizvien tālāk, meklēdami sulīgākus košzaļos kušķīšus. Zirgupuiši laiku pa laikam brīdinoši uzsauca vai arī mīlīgāk paaicināja savus pieskatāmos, un diez vai Dzintim būtu viņa nodoms izdevies, ja no pils neiedomātu nonest kūpošu viras katlu. Pamanījuši to, zirdzinieki uzbudināti sakliedzās un metās visi bariņā, bīdamies, ka otram netiek lielāks gabals gaļas un biezāks un taukāks smēliens. Tālākie vai puslēkšus aizjoza, pa ceļam vilkdami no azotēm koka karotes, un pieskrējuši tūliņ grūda sātīgajā strēbeklī, kam mežotniekos iesirotās gaļas dāsnums šoreiz bija uzpeldinājis virsū biezbiezo treknumu. Sākās tāda karošu cilāšana un karstā strebjamā šļupstināšana, ka visi citi trokšņi pazuda tajā.

Dzintis vairs nesebinājās, izvilcis no ķešas maizes ņuku, slapstus tuvojās slaikam un vieglam kumeļam, kas, cilvēku pamanījis, pārtrauca zāles lupstīšanu un ar lielu un jautājošu aci skatījās, ko, nācējs nes pastieptajā rokā. Lēns pavējiņš uzpūta saldeno maizes smaržu, un bērais pats palēca pretī un stiepa savu lūpu, draudzības iedibināšanai pat mazliet iebubinādamies. Atdevis šķēles pusi, Dzintis pietupās, izvilka pinekļa mezglu no cilpas, uzmauca apaušus, iedeva rikas otru pusi, noglāstīja spodro kaklu, un — hop! — jaunulis sēdēja jāšus. Par tik kārumīgu iepazīšanos un cerībā saņemt vēl — auzainītim neradās ne mazākais nodoms pretoties svešajam jātniekam, kas pagrieza viņu prom no Tērvetes un kādu gabalu jāja rāmā solī, lai zeme neiedipētos, un uzmanīgi atskatījās, vai tomēr kāds nav pamanījis. Nē, viss mierīgi un klusu, un, uzticis uz Silenes takas, palaida bēri vieglā riksī, bet vēl pēc gabaliņa auļos, un patiesi — zirgs stiepa tik zibīgi un līgani, it kā to vien gaidījis, lai mugurā sēdētu vieglāks nesamais nekā dzelžotais bruņuvīrs un viņš varētu īsti parādīt savu lokano kāju noskumu. Arī zēnā saspringums maķenīt atslāba, un viņš vienbrīd jau it līksmi iesaucās — au-ū aidāāā!…

Līdz pašai Sidrabenei Dzintim nekad agrāk nebija gadījies nokļūt, viņš tikai zināja, ka parasts jājiens prasīja .dienas lielo pusi un pat ilgāk, bet pusceļā aiz divām upēm pirmāk būs Silenes novada Silapils. Kauču vēlāk zirgs brīžiem elpas atvilkumam pagāja soļos, slaiku priežu aizslēptā Silapils izauga viņa acu priekšā negaidīti ātri, jaunulis vai satrūkās, kā mošķību redzot. Ļaudis pie tās rosījās savās dienas gaitās, pat nenojauzdami bla- kusnovadā pulcinātu kara bargumu; par mežotniekiem viņiem gan bija zināms, taču pēcāk atnesa vēsti, ka sirotāji kuģos atgriežas Rīgā, un neviens vairs nešaubījās par miera vasaru.

Dzinša ierašanās bija kā uguns pakulās. Viņi lūdza zēnu uzkavēties un sīkāk pastāstīt, iejāt pilī un mazliet atpūsties, bet puisis atsacīja — viņa ceļš ved uz Sidra- beni, un viņš tikai, garām jājot, pavēsta Tērvetē notiekošo, tā pats nezinot, kas krustakalpiem īsti padomā un uz kuru pusi viņi siros. Lai jājot uz Rakti, ieteica daži, tur laikam pašlaik esot Namejs. Dzintis tomēr pavaicāja ceļu uz Sidrabeni, un viņam to parādīja, bet silenieki palika, satraukti spriežot, ko darīt un nedarīt. Jātnieks atkal uzņēma pilnu lēksi, gribēdams drīzāk nokļūt līdz mērķim.

Nojājis apmēram pusceļu, viņš pamanīja pretī auļojam jātnieku pulciņu. Dzintis noprata, ka Silenes vecākais vēlējis aizdedzināt kara ugunis un Sidrabenē tūliņ pamanīta biedīgā dūmu grīsts. Kā vēlāk viņš uzzināja, taurētājs jau licis skanēt taurei un Namejs izsūtījis izlūkus. Tā Dzintis satika Gunvaldi pusceļā, vedot vīru pulciņu.

—        Dzinti! — pārsteigumā un nelabā nojausmā Gunvaldim aizsitās elpa.

—        Krustneši Tērvetē! — zēns atsaucās, pirms viņu zirgi sazviegušies nokļuva līdzās un varēja sākt sarunu.

—        Atkal posta? — tāds bija Gunvalža pirmais jautājums, neba Naula un trīs pekainīši jau zaudēti un vai patiesi tik drīz jāzaudē arī Brita.

—    Nē!

—        Neposta? Ko tad viņi? — Gunvaldim tāda rīcība likās pavisam dīvaina.

—        Pulcējas un uz kaut ko rīkojas. Pavēlēts tērvetnie- kiem dot vīrus līdzi, — Dzintis skaidroja.

—        Arī tērvetniekiem? — Gunvalža pierē ievilkās smaga rieva. — Ko tas nozīmē? Jo tālāk, jo trakāk.

—        Viņi kaut ko būvēs, — ierunājās viens no kara- draudzes.

—        Ne lieki pajūgi, ne apdarināti koki, ne akmeņi, — Dzintis apšaubīja.

—        Klausies! — Gunvaldis teica tam, kas ierunājās par būvēšanu. — Nem divus līdzi un steidzies uz Tērveti. Izzini, un pirms saules lēkta pie Svētes brasla gaidīšu tavu pirmo vēsti.

Trīs jātnieki, neteikuši ne vārda, savērsa savus kumeļus, un zeme vien nodimdēja aizlēkšojot.

—        Jājam uz pili! — Gunvaldis sacīja Dzintim un, ļaudams zirgam rikšot, beidzot pavaicāja: — Kur Brita?

—    Kaimiņos. Visi bariņā.

—    Un tu saki, ka tērvetniekus neaiztiek?

—    Nē, viņtēvs domā, ka šie uzbruks citai pilij.

—        Savādi… Nav taču dzirdēts, ka zemgaļi uzbruktu zemgaļiem … Pavisam savādi…

Ziņa par Britu mazliet nomierināja, un uzausa cerība, ka visa tā krustnešu ierašanās un grozīšanās var būt tikai iebiedēšanai, sak, redziet, ko mēs varam atļauties … Lai gan — lai gan …

Aplam neskaidra un samākusies vērsās zemes nākamība.

Aizvakar Sidrabenes pilī notika novadu vecāko saiets. Ieradās diezgan daudzi cienījamākie labieši, arī no Spār- nenes, Zagares un, protams, Raktes, un tomēr dažs labs izpalika, kā nedzirdējis Nameja aicinājumu. Saietā par mežotnieku nedienu pastāstīja viens no tiem, kam izdevies pabēgt un kas pats savām acīm redzējis, kā pils pārvērsta pelnos un tās piekaime vispirms pamatīgi izlaupīta, pēc tam visam pielaižot uguni, un no mežotnieku dižprāvas pils-sētas melnas ogles vien palikušas, visi daudzie amati un mantība kā līdzināt nolīdzināti ar pelnoto zemi. Jā, tādu postījumu vecākie neatcerējās ne tuvu, ne tālu, ne vissenis piedzīvotu, ar kādu nupat Mežotnes upmaļi izmieloti. Ko palīdz vairs kaili izglābtā dzīvība vienam otram, ja apsēties vairs neiespēj? Labība taču no laika gala bijusi šonovadu dāsnākā barotāja, neba tēvutēvu laikos dziļi piekrauti kuģi veduši zeltaino birumu līdz vecajai, bet tagad sen jau liegtajai zemgaļu ostai Lielupes iztekā, lai tur pārkrautu kuršu jūras kuģos un citu vēl tālāku kuģotāju buriniekos. Zemgales lielākais novads, kas pirmais biedrojās ar Rīgas svešti- cībniekiem, lai atvairītu augštaišu un žemaišu allažīgos sirojumus, nupat bija beidzis elpot, un Namejs saietā tā arī pateica:

- Te nu redzam mežotnieku glābiņu! Beidzot tā paglābti, ka novalkātu lūka vizi nav ko glābt! …

Sasirmojis bija Tērvetes novada vecākais Namejs, un acu kaktiņos iegūlušās pirmās krunciņas, lai gan acīs dega tā pati jauneklīgā kaisme un stingrība, kādu ļaudis atceras no tiem laikiem, kad ar Raktes Skabja rimtu padomu padzina Ordeņa soģus no Zemgales, bet pēc tam divas reizes zemgaļi tā sakāva mestra Konrāda no Medenes dzelziniekus ar visiem viņu pakalpiņiem, ka vairākas gadskārtas varēja netraucēti nodzīvot mierā. Vienīgi notikumi kaimiņzemēs viesa aizvien biedīgāku nojausmu, jo Rīgas meslu kalpībā padevās lībieši un Aizdaugavas valdnieki, tāpat sēji, pretestību pārtrauca niknie un kareivīgie drosminieki kurši, gluži melnas vēstis atdzirdās no sāmiešiem un sudaviešiem. Jā, neatlaidīgi un neatvairāmi krusta zīmes pielūdzēji panāca savu. Vienīgi žemaiši un augštaiši, pārvarējuši savstarpējos kunigaišu ķīviņus, tagad atkal dižkunigaiša Tranaiša valdījumā kļuva par stingru pretspēku Ordeņa un bīskapijas tīko- jumiem pēc desmitās tiesas. Namejs bieži vien viesojās pie Tranaiša, un viņus saistīja droša draudzība un kopīgi nodomi. Viņi bija nosprieduši, ka šovasar uzkrās spēkus un labi sagatavosies, lai nākamziem izdarītu negaidītu un negantu sirojumu, pamatīgi sakapājot uzpli- jīgo Ordeni un gūstot labi bagātu laupījumu, lai rocība ļautu uzturēt prāvāku karadraudzi un sagādāt vairāk ieroču. Šovasar Namejs bija nolēmis paviesoties visās Zemgales pilīs un vienoties ar vecākiem, ko katrs dos un darīs, lai zeme nezaudētu sensenās tēvtēvu ierašas un dzīvotu, kā līdz šim dzīvojuši, un klausītu saviem dieviem un lēmumiem, nevis no kaut kādas Romas ieklīdušam skauģim viendievam, un nezemotos uz ceļiem viņa neveiksminiekam dēlam, kas esot pat piesists krustā, — vismaz priesteri tā stāsta un lepojas vēl ar tādu biedek- līgu nāvi.

Vīru saietā bija piedalījies arī Gunvaldis, kuru Namejs ņēmis sev tuvākajos, un arī viņš piekrita, ka šovasar jāuzkrāj spēki, jāapsējas un jānovāc raža, bet rudenī Ordenim nedot ne tik, cik žagata knābī aiznes, un ieiet Tērvetes pilī ar tik nopietnu karadraudzi, ka mestra ieceltais komturs pierauj as vai pat aizvācas kā toreiz Daniels no Hustenas, — tas pats, kam viņš, zēns būdams, iemetis pa pieri ar ozola zīli…

Un, lūk, kad jau daudz kas bija izrunāts un pārspriests, kad vīri papriecājoties izkarsējās pirtī un pacilāja Sidra- benes medalus kausus, — iesteidzās sardzinieks un paziņoja par Silenes novada kara uguni.

Naidnieks tuvojas!

Uz galda palika pusdzerti kausi.

Viena daļa novada vecāko jau bija savos zirgos un steidzās mājup, kad atgriezās Nameja izlūkos- sūtītais Gunvaldis un viņam līdzi — Dzintis.

Namejs viņus sagaidīja pagalmā.

VII

Tērvetes komturs Gerds no Skanes iznāca iz dzirnavu Istabas un, apstājies durpriekšā, ilgi un saldi staipījās un žāvājās. Paspēris dažus soļus palievenī, atkal apstājās un daždažādi izžākstījās. Saulīte sildīja, putni visapkārt

vīteroja kā pusnegudri, un Gerdām bija tik tīksmi un priecīgi, ka viņš labsajūtā belza ar plaukstu pa dzirnavu paksi — bacl Nobaukšķēja, un durvīs iztrūcināta parādījās pusmāsa Helga, un viņas zaļpelēko acu skatiens vaicāja — ko tas nozīmē?

— Labi, labi, — Gerds pamirkšķināja viņai.

Dzirnavas atradās lejpus Tērvetes pilskalnam upes labajā krastā, soļus divdesmit no krauji nostāvinātās kalna nogāzes, kura it kā izkāpa no ūdeņu dziļuma, lai savā augstajā kamiesī nestu stāvbaļķu sienas, aiz kurām aizslēpies pils ēku pudurs. Lai no dzirnavām nokļūtu pilī, vajadzēja mest prāvo līkumu gar kalna piekāji uz pretējo pusi, lai tur cauri pils-sētai pa paceļamo tiltu nokļūtu kalna kumbrā ar tās daudzajām dzīvojamām un saimniecības ēkām un dziļo aku, kas glāba no slāpēm lenkuma dienās. Tā kā Gerds lika dzirnavās ierīkot slimnieku istabu un pusmāsai Helgai uzdeva kopšanu, tad, lai nebūtu jāmet aplam lielais līkums, viņš pavēlēja uz nostāvinātās pilskalna kraujas izbūvēt kāpnes, pa kurām tagad tieši no dzirnavām varēja uzkāpt pilī vai otrādi — nokāpt lejā. Kāpnes it īpaši noderēja pašam Gerdām, jo, būdams sārts un spēcīgs, viņš tomēr allaž negaidot sasirga ar kādu dīvainu iekšas vainu. Parasti tā sākās piepeši, tik piepeši, ka no Gerda kliedziena klātāk stāvošie vai nokrita jebšu sēdošie pielēca kājās kā dzelti, un pats Gerds, abām plaukstām pakrūti saturēdams, it kā no turienes kaut kas varētu izkrist, sakumpis, gārdzoši elsdams, šļūcinājās lejup uz dzirnavām. Melsa, ka tikai pusmāsa Helga prot uzvārīt tādu saknīšu un ziedu tēju, lai nākamajā rītā komturs iznāktu no slimnieku istabas spirgts un atguvies, ar labu apetīti un rosmes pārpilns, it kā savu mūžu nebūtu sirdzis un pat iesnas nepazītu. Taču pati slimošana, tā vismaz daudzi domāja, bija grūta un mokoša, jo tanīs reizēs Gerds necieta nevienu savā tuvumā — kā nāvīgi ievainots dzīvnieks savos pēdējos brīžos. Reiz vienam no pelēčiem reibumā paslīdēja kāja un viņš ierāva ciskā šķebīgu skabargu, kuru vienīgi Helgas glāsīgie pirkstiņi spētu ar mazāk sāpēm izņemt, un viņš iedrošinājās grabināties gar dzirnavu durvīm. Tās atvērās pēc laba brīža, un durvju spraugā ieriezās Gerda seja, sāpēs un dusmās tik sašķobīta, ka pelēcis pustumsā gluži apmulsa, un ar to pietika, lai tiktu aiz skausta apgriezts ar seju uz pretējo pusi un saņemtu ar kāju pa skabargaino vietu tādu belzienu, it kā tur sadzītu otru sauju plēstu priežu skalu. Aizmirsis nācienu, pelēcis aizdiedza, pateikdamies dievam, kas viņu laimīgi pasargājis no otra spēriena.

Jā, Gerds ārstējās tikai vientulībā, ja atskaita pusmāsu Helgu, kuru Ordenis bija nolīdzis sirdzēju kopšanai un kurai tāpēc vienīgai bija atļauts palikt komtura klā- tumā.

Vēl pirms dažām dienām Helga bija rūpestu pārpilna gatavojusies saņemt karotājus, kam kājās, plecos vai pat sejā ietriekusies bulta, krūtīs urbusies šķēpa smaile vai ticis zobena šķēlums vai kam galvu pašķobinājis milnas vai metamās nūjas belziens. Brīnumaini, kā paša dieva sargāti, vīri no Raktes atgriezās jau nākamās dienas pievakarē jautri un dziedādami, un kauču viens būtu nopietnāk cietis, bet ne — visi aizgāja uz Rīgu, apkrāvušies Raktē gūtajiem labumiem un lielīdamies, ka ieņēmuši beidzot pili, kas vēl ne reizes neesot ieņemta bijusi, un nodedzinājuši to līdz zemei tāpat kā Mežotni. Vienīgi veiksmīgā karagājiena vadonim mestram Valteram no Nordekas vajadzēja uzlikt jaunus apliekamos augoņiem, kas solījās drīz iztīrīties un atbrīvot sēdēšanai domāto vietu.

—  Apbrīnojami! — Gerds allaž vien iesaucās, domādams ar to pilnīgi neticamo notikumu: mestrs ne reizi neuzkāpa zirgā, taču pieveica divas zemgaļu pilis — Mežotni un Rakti, braukdams diezgan nepiedienīgā veidā vēl mazāk viņa augstajam stāvoklim nepiedienīgajā pajūgā. Tāpēc Gerds teicās pavēstīt virsmestram uz tālo Akonu par tik pašaizliedzīgu kalpošanu, un vienīgi pats mestrs atrunāja, teikdams:

—  Būtu tie augoņi citviet… būtu citviet, tad jau gan… Bet te, — viņš pielika roku dibenam, — tā kā neērti…

Tērvetes komtura Gerda uzslava tomēr iesildīja mestra sirdi, un, tā kā Raktes gājiens padevās veiksmīgs, viņš nenoliedza, ka savi nopelni šeit Tērvetes komtura Gerda no Skanēs ieteikumam un drosmei. Jo tā bija viņa izdomātā viltība, kā ietikt pilī, lai nebūtu ilgi jālenc un jārokas zem sienām, un sārti jākurina izkvēpināšanai, bet pils iekristu viņu rokās kā labi nogatavojies auglis. Gerds bija tā izdarījis: jau pusdienojot un tērvetniekus pulcinot, paklīda runas, ka karaspēks ies uz Silapili, pēc tam uz Sidrabeni Nameju pārmācīt vai vismaz pabiedēt, bet īstais zvetiņš būšot augštaišos — tāpēc jau arī tērvetniekus ņem līdzi. Papusdienojis pirmais pulks cēlās ceļam, diemžēl sagadījās aizķeršanās — vienam no krustnešiem bija pazudis zirgs un, kamēr to veltīgi izmeklējās un kamēr zirgu puisi pārmācīja un nodeva kalējam ielikšanai važās, tikmēr jau pievakare bija klāt. Un tomēr viņi izgāja un diezgan paklaidus pa pulciņiem vien soļoja uz Silenes novadu. -Kā jau Gerds bija paredzējis, zemgaļu izlūki tieši tādas vēstis arī aiznesa — lai Sidrabene un augštaiši tagad piesargās. Silapils un Raktes ceļa sazarē Ordeņa karaspēks apstājās un pārnakšņoja, jo melnā naktī jau tomēr nav nekāda iešana. Nākamajā rītā sagaidīja arī pajūgu ar tajā zvilnošo mestru, aiz kura soli solī sekoja karognesējs un Ordeņa galvenie spēki. Un tad atskanēja mestra negaidīts rīkojums — nogriezties nevis uz Sidrabeni, bet uz Rakti, kā zinot, ka Raktes novada vecākais aizlēkšojis palīgā Namejam un Rakte palikusi bez pieredzējuša vadoņa. īstenībā Gerds paļāvās uz viņam draudzīgā labieša Tiģa atbalstu, kas solīja pils vārtus atvērtus un tiltu nolaistu, ja vien uzbrukums būs pietiekami spējš. Un tāpēc ceļu sazarē, saņēmuši pavēli, jātnieki spieda kāpšļus naktī labi atpūtinātiem zirgiem sānos un lēkšoja kā paši nelabie, un netālu no Raktes viņiem priekšā patrāpījās izmisīgi bēgošu ļaužu pulciņš, kas, glābiņu meklēdams, jonīgi diedza uz pili; tie bija Tiģa norīkoti ļaudis, kas naktī tur sapulcējās, lai izliktos par bēgošiem. Tā pie pils vārtiem radās jezgums un sastomīšanās, jo kā tu savējo zemgaļu priekšā vērsi vārtus ciet, un Rīgas jātnieki paguva pie- lēkšot, un raktenieki par vēlu attapa viltību. Vārti bija zaudēti, tiltu nepaguva pacelt, un pirmajam uzbrucēju pulciņam straumē pievienojās aizvien jauni un jauni palīgspēki, līdz parādījās baltajos apmetņos melnā krusta nesēji, dzelzīs ieslēpušies, ka pat seju neredzēja, un kaujas liktenis bija izšķirts — pārsteigti un nesagatavoti, bez pieredzējuša vadoņa palikuši, raktnieki zaudēja kopuma spēku un glāba vairs katrs sevi, un metās bēgt, domādami vairs tikai par kailo dzīvību.

Izsirojuši istabu istabas un pakšu pakšus, pēc, paklausot mestra rīkojumam, pielaida ēkās uguni, un līdzņemtie tērvetnieki sadrūmuši noskatījās, kā liesmas saēd paaudžu paaudzēs tik daudzināto pili, kas reizumis bija sacentusies pat ar Tērvetes novada dižumu, jo arī tur jau izlaikus dzīvoja Zemgales varenākie labieši.

Raktes gājienā Gerdu aplaimoja vēl viena veiksme: virtuves kalps Laurenss, kas bija norīkots starp Tiģa sarunātajiem viltus bēdzējiem un juceklotājiem pie pils vārtiem, pirmais pamanījās ietikt turīgākas saimes klētī un atņemt līdz nāvei izbiedētai labietei un viņas meitai divus vairākkārtīgos sudraba kaklariņķus ar sešskald- ņainiem galiem. Pirmbrīd Līpiķis atkal gribēja guvumu nobēdzināt un paturēt sev, jo Rīgā tie būtu bagātību bagātība, bet, atcerējies melno dienu svētā Jura baznīcā, izlēma labāk atdot komturam, lai vismaz viņa acīs gūtu īpašu labvēlību. Un patiesi — Gerda no Skanēs acis iemirdzējās, kad ieraudzīja uz Līpiķa strupā pirksta iekarinātas abas sieviešu kaklarotas, un, tā kā neviens cits tobrīd neatradās tuvumā, jo luncīgais Līpiķis bija pietiekami piesardzīgs, Gerds pavēlēja kaklariņķus nogādāt Tērvetē un nogādāt tā, lai blusa tos neredzētu un uts nekā nezinātu.

— Bet kā būs ar visredzīgo dievu? — mazliet šaubīdamies, Līpiķis apvaicājās, noprazdams, ka ar tik slēptu rīcību komturam kaut kas padomā.

—  Ar dievu es pats nokārtušu. Caur mīlestību atdošu to, kas viņam pienākas, — Gerds sacīja. — Saprati?

—  Sapratu! Pat mātei un … nu nevienam ne vārda!…

— Labi, labi! — komturs pagriezās un gāja prom, juzdams, ka galīgi zaudēs cieņu, ja vēl te skaidrosies ar šo luncekli.

Kad nākamajā dienā pēc atgriešanās Līpiķis grozījās Gerda tuvumā, lai beidzot atbrīvotos no kārdinošajiem dārgumiem. Gerds viņam vienbrīd pameta ar roku un paklusi norīkoja:

— Nones lejā dzirnavās un atdod pusmāsai Helgai. Slimnieku ārstēšanai. Tikai — lai neviens cits neredz!

Vakar naktī sveces gaismā Helga bija aplikusi rotas ap kaklu. O, kāds tas bija skaistums. Uz baltās ādas baltais sudrabs vaska sveces bālajā gaismā! Svētā jaunava Marija nevarēja būt pievilcīgāka! Vēl šorīt, tīksmi aizvēris plakstus, Gerds atsauca atmiņā sudraba un Helgas kakla brīnišķīgo saderību maigajā izgaismojumā! Ak, brīnišķīgā apgrēcība! Lai parauj jods, pat svētuļu sludinātā paradīzē nesolīja vairāk kā vien eņģeļu kora dziedāšanu, un tad jau … tad jau… Gerds bija stingri izlēmis kalpot Ordenī vēl tikai vienu gadu., tad nomest šo tērpu un zobenu un atgriezties ja ne tieši dzimtajā vietā, tad vismaz kaut kur uz to pusi, un Helga sekos viņam, un viņš kļūs tirgotājs, un tāpēc nepieciešams aizsākumam zelts, sudrabs… Jo vairāk, jo labāk. Protams, nodoms bija jātur ārkārtīgā slepenībā, jo, iestājoties* «Vācu bruņinieku brāļu ordenī no Svētās Marijas hospitāļa Jeruzalemē», viņš zvērēja ne tikai būt paklausīgs mestram līdz nāvei un cīnīties, sevi nežēlojot, pret pagāniem, bet bija jādod vēl tiklības un nabadzības solījums, kuri aizliedza tuvību ar sievieti un mantkārību, tāpēc neviens bruņinieks nedrīkstēja savas lietas glabāt aiz atslēgas. Kauču bija vēl smagāki pārkāpumi pret Ordeni un dievu, taču arī par šo divu solījumu neizpildīšanu varēja piespriest veselu gadu nostrādāt smagā darbā kopā ar kalpiem un nebrīvajiem, kopā ar šiem sušķiem likt gulēt uz klona un ēst no vienas bļodas, un bez tam sodītajam trīs reizes nedēļā deva tikai gavēņa edienu — sausu maizi un ūdeni, bet katru svētdienu jānoklausās priestera pārmetumi un pamācības, un pašam jāmirkst grēku nožēlas asarās. Brrr… Tāpēc Tērvetes komturs Gerds no Skanēs rīkojās ārkārtīgi piesardzīgi, jo nudien nevēlējās tikt noķerts, taču dārgumi arī jākrāj, jo viņš patiesi gribēja atgriezties savas jaunības zemē 1111 dzīvot pilnībā, un tādēļ viņš visus vērtīgos guvumus uzticēja pusmāsai Helgai, ar kuru viņu vienoja kopīgais noslēpums un kura visas vērtēs noglabāja Rīgā oie savas vecākās māsas, Rīgas tirgotāja sievas.

Arī šoreiz Gerds sudrabam nepielika pat roku un tāpēc varētu pat zvērēt, ka nekā nav dzirdējis un nekā nezina un ka Laurenss vienkārši izgudrojis vai varbūt tiešām kaut ko iedevis Helgai, lai slimnieku čaklo kopēju iepriecinātu.

…Pamirkšķinājis Helgai šo «labi, labi», Gerds laiski kāpa šorīt augšā pilī atveseļojies un spirgts. Pilī viņu sagaidīja priesteris un vietējo valodu pratējs Gevehards un pavēstīja, ka nupat bijuši zemgaļu labieši un izteikuši vēlēšanos uzsākt miera sarunas.

—  Apbrīnojami! Kāda gudrība! — Gerds pavīpsnāja.

—  Viņi grib dzirdēt noteikumus.

— Kā? Šie nezina desmito dieva tiesu? — komtura pierē ievilkās grumba.

—  Viņi atsaucas uz mūsu līgumu ar kuršiem. Kā zināms, tiem…

—  Kādi viņiem kurši? Atkritējiem vispirms sods jādod!

—  Par atkrišanu mežotniešus jau sodīja, turpretī tērve- tieši, tāpat citi Zemgales novadi, lai arī nodoti Svētajam Krēslam, tomēr dievišķo svētību nav saņēmuši, tā kā runāt par atkrišanu . .. Kuršu puses zemgaļi, kā, piemēram, Tiģis, nekad nav atteikušies no kalpības baznīcai, un viņš to darbos pierādīja arī tagad, — priesteris apskaidroja Gerdu, it kā komturs pats nezinātu. Bet ne jau nezināšana bija niknuma iemesls, nē, Gerds pret pagāniem mūždien nostājies asi un arī kaujas laukā cirtās ar slavējamu un apbrīnas vērtu drosmi, un ne velti tieši viņu iecēla par komturu pilij, kas visilgāk un nekrietnāk pretojusies dievišķai mācībai par svētlaimības un nākamības tūkstošgadīgo miera valsti, kurā visi cilvēki beidzot ticēs vienam dievam, runās vienā valodā — un tā būs latīņu — un visus vadīs tikai viena griba un vēlēšanās.

—  Labi, labi. Šodien došos uz Rīgu, — Gerds paziņoja. — Apspriedīsimies ar mestru un padomi! … Lai gaida!

—  Varbūt tomēr solīt atvieglotus noteikumus?

—  Nekādus! Desmitā tiesa un par atkrišanu — arī!

—  Zemgaļi nepiekritīs.

—  Vēl vienu pili nosvilināšu! — Gerds ierēcās, apcirtās apkārt un paplaukšķināja. Kalpam, kas parādījās durvīs, uzsauca: — Zirgus! Uz Rīgu!

Priesteris mīņājās, jo laikam nezināja, ko viņam darīt. Beidzot apvaicājās:

—  Man arī jāt?

—  Kā zini. Man tevis nevajag.

—  Atzīšos, labprātāk palieku sludināt dieva vārdu šeit. Par katru izglābtu pagāna dvēseli visuaugstākais pacels mani tuvāk savam krēslam, — un svētulis salika plaukstu pret plaukstu sev zem zoda un skatienu pavērsa augšup uz debesīm.

—  Labi, labi, — Gerds noburkšķēja, ar slēptām aizdomām pavērdamies Geveharda sejā. Viņš necieta šos pārāk centīgos dieva kalpus, jo bija novērojis, ka tie ir ne vien bailīgi karalaukā, bet arī slēptas nekrietnības piesūkušies, par ko Gerds dažu labu reizi pats uz savas ādas pārliecinājies. Šoreiz tāpat komturam nepatika mūka zilo acu skaidrais skatiens kas tik nevainīgi raudzījās Gerdā un tad pievērsās griestiem, lai varbūt ne tik daudz lūkotos uz dievu, cik izvairītos no bruņinieka pētošā skatiena.

Ja nu, sasodītais, tomēr uzodis? — komturs sevī prātoja. — Nē, nebūs viss. Tad Gevehards rosītos līdzi, lai Rīgā pačukstētu kaut kam šos Ordeņa statūtu pārkāpumus … Jā… Vai tiešām nepietiek, ka es nīstu pagānus?! Vēl man jābaidās pašam no savējiem un jāsāk tie vai nīst!… Nē, pasaulē tomēr nav kaut kas tā, kā vajadzētu būt…

—  Zirgu! — viņš skaļi ieaurojās, jo tikai darbošanās aizdzina liekas domas un tukšīgu prātuļošanu.

No Tērvetes Gerds divu pusbrāļu un desmit pelēču pavadībā izjāja ap pusdienas laiku, tāpēc nakti pavadīja Jelgavas pilī un Rīgā nokļuva tikai otras dienas pēcpusdienā. Tikko viņš bija iejājis baltumā cēli mirdzošās Ordeņa pils pagalmā, nolēcis no zirga un gribēja sevi likt pieteikt mestram, kad piesteidzās kāds svētā Jura baznīcas kalpotājs un pavēstīja, ka godājamo Tērvetes komturu brāli Gerdu no Skanēs gaidot godājamais Ordeņa kapelāns brālis Vinfreds no Malmes ierodamies vispirms pie viņa.

—  Kāpēc tik steidzīgi? — Gerds paīgni apvaicājās. — Vai vispirms tomēr man neapvaicāties mūsu godājamajam mestram Valteram no Nordekas par viņa veselību?

— Mestram dievs uzlicis pārbaudījumu. Viņš nevienu nepieņem, — skanēja atbilde.

Ja jau tā… Nepaklausīt negribējās, kapelāns Vinfreds tomēr bija mestra tuvākais, pie pusdienu galda sēdēja viņam pie labās rokas un piedalījās visās Ordeņa ka- pitula sēdēs, labprāt vienmēr un visus pamācot uzcītīgai kalpošanai kristietībai un sevis šķīstīšanai. Ja vēl ņem vērā, ka viņš bija arī svētās jaunavas Marijas Dombaznīcas kanoniķa Johana no Lunes vietnieks, — tad pazemīga saticība ar Vinfredu solīja vairāk labuma nekā augstprātīga atturība.

Vinfreds sagaidīja Gerdu piecēlies un smaidīdams, laipni pastiepis pretī abas rokas, un sirsnīgi apsveica:

— Lai slavēts zobens, kas kalpo kristietības cēlajiem mērķiem! Lai dievs ar tevi! Amen!

—  Pazemīgs kalpsl Cenšos, cik mani niecīgie spēki atļauj, — Gerds noburbulēja, diezgan pagrūti slēpdams savu saīgumu, jo kapelāna laipnībā viņam kaut kas nepatika. Gandrīz kā pirms uzvilkšanas pie kāķa, domāja Gerds, tad ari viņi kļūst neparasti laipni…

Apmainījušies vēl dažiem slavinājumiem un dieva pieminējumiem, Vinfreds bažījās, ka brālis Gerds, kopš iecelts par Tērvetes komturu, nav ne reizes bijis pie bikts savā svētā Jura baznīcā, taču, starp pagāniem dzīvojot, ticībai jābūt divtik stingrai un noturīgai, un bikts te esot vislabākais piepalīgs, pareizāk sakot, pamats, uz kuru celt ticības drošo pili. Bez tam viņš, Vinfreds, ļoti labprāt uzņemtos biktstēva pienākumu, un tas būtu ne vien dievam patīkami, bet arī viņam, necilam dieva kalpam, neba viņš tik labprāt dzirdot izloksni, kurā runājot Gerds un kas tam atgādinot mīļo dzimto pusi, pēc kuras viņš esot noilgojies, tā noilgojies …

Pats no saviem vārdiem aizkustināts, nesagaidījis atbildi, Vinfreds nozuda biktskrēslā būra tumsā, un Gerdām nekas cits neatlika kā mesties ceļos un sākt. Gan viņā uzvirmoja mazs niknums par steigu, kādā tam jāstājas pie grēku nožēlas, un tramīgas šaubas, vai tomēr kaut kas nav nokļuvis kapelāna ausīs tāds, kam tur nevajadzētu nokļūt. Tāpēc sāka Gerds paskaļi un ar centību, sak, es esmu nudien tīrs, taču man nav nekādu iebildumu vēl vairāk attīrīties pat no grēka ēnas.

Tērvetē viņš dusmās iesitis vienam kalpam… Divas reizes piemirsis noskaitīt vakara lūgsnu… Kādu trešo dienu sajaucis ar ceturto un ēdis gaļu… vienu piektdienu nav gavēj is…

Grēksūdzē stāstāmā nebija daudz, un, kad Gerds apklusa, varēja dzirdēt uz baznīcas jumta ūbinām balodi. Putns dieva templī uzmācīgi dūdoja, bet lejā divi cilvēki ilgi klusēja, laikam gaidot, kurš pirmais neizcietīs ūbeļa ņemšanos.

Pirmais padevās Vinfreds.

—  Viss, brāli Gerd? — viņš jautāja, it kā gribēdams

beigt.

—  Viss! — Tērvetes komturs braši attrauca, kļūdams aizvien pašpārliecinātāks. Jo slimībā, ar kuru viņš reizumis sasirga, neviens nekā nosodāma nevar pamanīt, bet par sudraba kaklariņķiem zina tikai viņš un Helga, ja neskaita pakulaino virtuves teksni, kara aiz bailēm vien mute nepavērsies kaut kam stāstīt.

— Mīļo brāl! Tu uzņemies briesmīgu grēku uz sevi! — paklusējis Vinfreds skumji paziņoja, bet katrs vārds iebelza otram kā ar vāli.

—  Es?! — Gerds izbrīnēti iesaucās, jo tas bija vienīgais, ko viņš šajā brīdī spēja. — Tad nosauc to, un es pieveikšu! Pats nudien nezinu! Pat nenojaušu!

— Tu allaž vien sasirgsti ar loti nelabu kaiti..; Jā?

— Kas tiesa, tas tiesa! Pakrūtē pēkšņi ielec tik neciešams žņaudzējs … Brr! …

— Kā tu ārstējies?

—  Kā visi, — Gerds skaidroja, noņēmies sevi neatklāt, jo neviens taču īsto patiesību nevar zināti Gerds pat tuvumā nevienu nelaiž un tāpēc droši var taisnoties, ka šoreiz viņu nekrietni apmelo. — Kā visi, kam līdzīga vaina.

—  Vai nu gluži tā būs? Es zinu godājamus brāļus, kas sevi vispirms ārstē ar sirsnīgām lūgšanām uz dievu un stingru gavēni, nevis… tūliņ dodas pie pusmāsas Helgas…

—  Nav tiesa! Es dievu ļoti lūdzu! Ļoti! Un viņš man vai pavēl — palīdzi, Gerd, pats sev, un arī es tev tad palīdzēšu! … Pusmāsa Helga izvāra zāļu tējas, es sadzeros, izsvīstu, un uz rīta pusi kļūst labāk.

Sevī Gerds nodomāja: ak tu, vepris Gevehards! Tomēr nolūrējis!

Skaļi viņš turpināja:

—  Helga kamēr uzvāra tēju, es zemojos lūgšanā… Kad tēja gatava un krietni sadzeros, es atkal zemojos lūgsnā un nudien tik sirsnīgā, ka aizmirstu visu pasauli … Es tā kā aizmiegu… Kā sapņoju… Kad pamostos, nelabums pazudis. Taču paša dieva palīdzēts!

—  Vai pusmāsa Helga noguļas tev blakus arī?

—  Kā to teikt… Viņa apsēžas blakus, pasniedz tēju… Varbūt, kamēr es esmu aizmidzis, viņa nogurumā pasnauž man blakus… Vienbrīd tik tiešām aizmirstu visu pasauli… Dievs mans liecinieks!…

—  Kārdinātājs tevī, dārgo brāl! Kārdinātājs tevī ieperinājies! Bruņiniekam tiklības solījums uzlikts no paša dieva! Neslēpšu: ja mestrs Valters no Nordekas uzzinās par tavu biežo sasirgšanu, ar ko tu Tērvetē pasācis tā mocīties… Atcelšana no amata vien būtu žēlastības dāvana, nevis sods …

Nolādētais lūriķis! Kauču tam pamelsim putra rīklē iestrēgtu! — Gerds, dusmās sasarcis, gānījās sevī, bet ārēji tupēja kluss kā pelīte, kuru kaķis iedzinis seklā alā. Labi vismaz, ka tumšs un Vinfreds neredz viņu un viņš — Vinfredu.

—  Ja par tiklības solījuma laušanu mestrs atņemtu tikai uz laiku tiesību nēsāt Vācbrāļu ordeņa cēlo zīmi — krustu, tad par… par… — Vinfreds runāja aizvien lēnāk, lai katrs vārds nokļūtu līdz Gerda apziņai. — Brāli Gerd! Kāpēc tu sevi pazudini?

—  Ak, mana nekrietnā slimība! Mīļais debesu tēv, atņem man to un pasargā no tās! — Gerds bija sarāvies gluži čokurā un izmisīgi dvesa.

—  Tu pazudini sevi, brāli Gerd! — Vinfreda balss sakāpa vēl biedīgāk.

— Es sevi pazudinu? — Gerds izlēma, ka pašatzīšanās būtu sevis tīša pazudināšana, tāpēc uzdeva naivu pretjautājumu.

— Jā, tu pārkāp nabadzības solījumu!

—  Es pārkāpju nabadzības solījumu?! — Viņš brīnījās nevainīgi kā mazs bērns.

—  Jā, brāli Gerd!

— Es? Kam nav ne maka, ne atslēga lādei?! — Gerds gandrīz vai saraudināts taisnojās, taču šis pārāk uzsvērtais «brāli Gerd!» vēstīja lielas briesmas, ļoti lielas briesmas, jo tā uzrunāja tikai sevišķas sirsnības brīžos, taču gluži citā balss skanējumā, vai barga soda ievadījumā kā pašlaik. Gerdā strauji gaisa pārliecības spēks, dodot vietu drebīgai domai par abām kaklarotām. Tomēr ne! Tas nav iespējams! Par tām zināja tikai viņš un Helga, ja neskaita pluskataino virtuves Laurensi, kurš, pirmkārt, neuzdrīkstētos nevienam izpaust noslēpumu, otrkārt, viņš palika Tērvetē, un tāpēc vien Rīgā šī ziņa nekādi nevar būt nokļuvusi ātrāk par Gerda atjājumu. Nē, nē, Rīgā neviens vismaz pagaidām nevar zināt par guvumu Raktē.

—  Man pieder tik, cik Ordenim! Ordeņa bagātība ir mana bagātība! Bet mana paša vienīgā bagātība — Ordeņa slava! — Gerds, mazliet atguvies, spēra vaļā. — Ne atslēgas pierīkoju, ne liekus kalpus turu, ne citādi tērēju mūsu kopējo labumu. Ja nu vienīgi… ja nu vienīgi esmu pieļāvis apkaunojošu mīkstsirdību pret tiem nolādētiem pagāniem tērvetniekiem, kuri joprojām nedod desmito … Atgriezies Tērvetē, es tūliņ …

—  Brāli Gerd! Mēs nepabeidzām par Helgu! — Vinfreds rāmi pārtrauca, runājot kā pats pie sevis, lēnīgi un klusi, bet vārdi nogranda kā dziļā akā mesti akmeņi. — Pareizāk, par Helgas kaklu, kuru tik ļoti izdaiļo sudrabs…

Vēl pirms mirkļa vismaz šaubas bija Gerda cerība, tagad tās nokrita kā saplēsts krekls no miesas un viņš jutās kails. Kails!

Noslēpumu noslēpums tomēr Rīgā jau zināms!

Drosmīgajam bruņiniekam pamira kājas, viņš gribēja slieties augšā un bēgt, bet ceļi dīvaini neklausīja, un labi vien bija, jo — kur gan izbēgt? Kas viņu glābs? Mestra sūtītie gūstītāji no pazemes izvilks un… Protams, kakla vai rata sods viņam nedraud, bet vismaz gads smagā darbā plecu pie pleca ar vergiem, pusbadā un aukstumā… Un ja vēl tikai gads, var sodīt uz visu mūžu, iekaļot pie tam važās, neba ari tādu sodu paredzēja Ordeņa statūtu četrdesmit piektais likums! … Ak, nediena! ak, nestunda! Vislepnākajā dzīves brīdī, kad viņš iecelts par Tērvetes komturu, izcēlās ar savu drosmi cīņā pie Mežotnes, viņa padoms un viltība nolīdzināja ar zemi Rakti un zemgaļi padevībā noliec šķēpus, — tieši tad divu sudraba kaklarotu dēļ!…

Lai gan baznīcā ložņāja drēgns vēsums, Gerds no Skanēs nosvīda gluži slapjš kā visnegantākā kaujā, kad, pārspēka mākti, spēki pamazām izsīkst un zobena cirtiens kļūst aizvien nevarīgāks un greizāks… Beigas! Pagalam! … Pat to riebekli nevar ar šķēpu piedurt zemei, lai vismaz citus neiegrūž postā!… Tas ir Geve- harda izrīkojums! … Jā, jā, Geveharda! … Un tas stulbenis Laurenss!… Nolādētais izbijušais pagāns!… Nodurt viņus visus, lai neviens nepaliek!

Aiz režģa kaut kā dīvaini plūstoši un nomierinoši skanēja Vinfreda balss. Viņš griezās pie dieva:

—  Augstais dievs! Tu zini manu sēdēšanu un manu celšanos, tu proti manas domas no tālienes! Lai eimu, lai guļu, tu esi ap mani, un tev zināmi visi mani ceļi… — Vinfreds atkārtoja Dāvida 139. dziesmas vārdus it kā sev, bet pietiekami skaidri, lai ari Gerds dzirdētu. — Šī atzīšana man ir visai brīnišķa un augsta, es to nevaru izprast. Ja es kāptu debesīs, tad tu tur esi; ja es nogultos ellē, redzi, tu tur arīdzan esi…

—   Nudien taisnība! — Gerdām noplaiksnīja doma. — Tik slepeni un labi izdomāju un tomēr!…

—  Ak, Kungs, nesodi mani savā dusmībā un nepārmāci mani savā bardzībā! — Vinfreds runāja aizvien lūdzošāk, kā ■ rādīdams priekšzīmi. — Kungs, esi man žēlīgs, jo es esmu noguris, dziedini mani, Kungs, jo mani kauli ir iztrūkušies… Un mana dvēsele ir ļoti iztrūkusies, bet tu, Kungs, cik ilgi? Tā sacīts Dāvida sestajā dziesmā, un to dziedāja ļaužu pulki, un vadonis pavadīja uz astoņām stīgām… Un mana dvēsele ir ļoti iztrūkusies… Brāli Gerd! Vai tā ir?

Gerds vairs nestudzinājās, viņš saprata, ka vienīgi un tikai pilnīga grēku nožēla var vēl viņu glābt un ka Vinfreda aicinājums pie bikts ir visnepārprotamākais norādījums zemoties, zemoties un vēlreiz zemoties, jo pretēji viņš būtu vispirms nosūdzēts mestram, sodīts un grēku nožēlā vajadzētu krist nevis bruņinieka tērpā, bet pazeminātam un noskrandušam kā vispēdējam drellim …

Lepnais Tērvetes komturs Gerds no Skanēs čukstēja, cik vien pazemīgi varēja:

—  Jā … Mana dvēsele ir ļoti iztrūkusies!…

—  Nepārmāci mani savā bardzībā! — kapelāns sacīja priekšā, un Gerdām atlika tikai atkārtot:

—  Nepārmāci mani savā bardzībā!…

—  Nesodi mani savā dusmībā!

—  Nesodi mani savā dusmībā!

—  Kungs, esi man žēlīgs!

— Kungs, esi man žēlīgs! …

Vinfreds apklusa. Un Gerds klusēja.

Tagad izšķīrās, vai dievs būs uzklausījis nabaga grēcinieku vai ne. Tagad izšķīrās visa viņa turpmākā dzīve. Viņš bija kā kukainis, kas uzlīdis uz tacītes, pa kuru nāk smagu kāju smagi soļi — dip, dip, dip… Pārliks pāri vai — tieši virsū! …

Ai, cik mokoši ilgi uzguļas klusums kā laukakmens pakritušā krūtīm!…

Vinfreda balss ieskanas beidzot svinīgi un aplaimoti paziņo:

—   Brāli Gerd! Dieva žēlastība ir neizmērojama! Dievs tevi uzklausa, tevi, kam tik nejauši paslīdējusi kāja…

Atdod abus sudrabus svētā Jura baznīcai un pretī tu saņemsi grēkatlaidi.

—  Mīļotais dieviņi Cik tu gan esi labs pret mani! Kalpošu tev līdz pēdējam elpas vilcienam!… — dvesa Gerds un tad lietišķi piemetināja: — Kaklarotas atnesīs uzticams kalps.

—  Patīkama, neizsakāmi patīkama, Gerd, tava griba laboties… Un kalpot svētā Jura baznīcai… Savai baznīcai …

—  Kur dievs, tur es ar! — kauču bruņinieks, Gerds tomēr bija cēlies no vienkāršiem ļaudim, un tāpēc viņa runa arī bija tāda pati.

— Cik man patīkami dzirdēt mana novadnieka izloksni!

— Kā dievs mani iemācījis, tā protu.

Atceroties dzimto pusi un pajūsmojot, uz ceļiem tupošais Gerds gaidīja mājienu, lai var piecelties un sākt savus pienākumus, bet ērti krēslā sēdošais Vinfreds nesteidzās. Papļāpājis vēl un vēl, viņš atkal pieklusa un tad negaidot apvaicājās:

—  Vai tev nav gadījies sastapt visvelnišķīgāko spītu pat citādi ļoti cienījamā un augstdzimušā vīrā?

—  Velns iespēj jebkuru nekrietnību.

—  Pareizi. Velns spējīgs uz visu. Kad palasām, kā dažkārt kārdināti pat svētie! … Lūk, brāli Gerd! Ordenis tev grib uzticēt kāda cienījama un it kā svēta vīra pārmācību, kurā spītība ieperinājusies kā odze azotē. Ar dieva ziņu es tev atlaidīšu visus grēkus vēl četrdesmit dienas uz priekšu, ja vien tu uzņemtos mūsu Vācbrāļu ordenim ļoti nepieciešamu, bet bīstamu uzdevumu… Ļoti, ļoti, tā teikt, neticamu, taču nelabais ir apsēdis Izcili svētu vīru un tāpēc… Tu dzirdi mani?

—  Dzirdu.

—  Būsi ar mieru?

—  Dieva un Ordeņa dēļ — uz visu!

—  Grēku atlaidi saņemsi… Tad klausies!… Pirmbrīd tas tev šķitīs grēcīgs darbs … ļoti grēcīgs… Bet tu nebaidies! Tikai nebaidies!

—  Pašu velnu nebīstos, ja tas dievam un Ordenim par slavu!

—  Jā, tu esi īstais! Neesam izvēlē kļūdījušies, — Vinfreds atzina un tad pielika savu muti starprežģim, kas atdalīja viņus vienu no otra, un runāja tik čukstus, ka bruņiniekam vajadzēja vienu ausi piespiest tuvu, tuvu. — Šo četrdesmit dienu laikā, mīļais Gerd, tev būs…

Bruņinieks Gerds no Skanēs ar vienu ausi klausījās, bet satrauktais prāts šaudījās turp un šurp. Priecīgā jū- toņa par laimīgo izglābšanos mijās ar domām par atriebību — tas plukata Laurenss jānodur… nē, vismaz jā- patriec… nē, Gevehards sadabūs citu okstoni un pieliks tuvumā… Es nemaz nezināšu… Šo es vismaz zinu… Jā, vajadzēja atstāt otru kaklarotu viņam, ne suns neuzostu! Tā man mācība! Plukata paliek plukata, bet… citreiz nedrīkstu būt tik alkatīgs … Jādalās! … Iekaustīt gan es viņu iekaustīšu! Atradīšu tikai, par ko, un tad — o, kā iekaustīšu! Un tas jāizdara šo četrdesmit dienu laikā, kamēr man atlaisti visi grēki…

—  …jāpārmāca šoreiz pats… spītības velnu velns, kas ielīdis… ielīdis pašā… — Vinfreds nosauca šī vīra vārdu, bet Gerdām šķita, ka viņš pārklausījies. Jo lai kur, bet ka arī tādā vīrā nelabais iemitis! Tāpēc Gerds pārvaicāja:

— Kas jāpārmāca? Vai es nepārklausījos?

—  Nē, Gerd, tu nepārklausījies! Tieši viņš šoreiz jāpārmāca! Viņš, kas mums sludina dieva vārdu, bet kurā savtīga netaisnība nomākusi labo. Tu būsi dieva rīkste! Un tev tiek atlaisti visi grēki, izņemot vienu — tu viņu nenogalini! Nogalināt viņu nedrīkst! Tāpēc vislabāk būtu, ja tu…

Svētā Jura baznīcā uz jumta kā visīstākais nekrietnelis aizrautīgi dūdoja balodis.

VIII

Naktī mazliet rasināja, un šķita, no rīta mākoņi paplēnēs un pārstās bojāt vasaras saulgriežu — Zāļu dienu. Nekā!

— Kas deva lācim medus podu! — Dzintis īgņoja, veroties aizvien tumsīgākajos padebešos, kas vienbrīd nolēja īstenu gāzmu.

Laiks draņķīgs! Brita iegūlusies radībās! Gunvaldi aizaicināja pie sevis Namejs! Priecājies nu, ja esi palicis viens un visa saimniekošana gulstas uz taviem pleciem! Protams, kalps savu darāmo zina, sieru Brita paguva sasiet, Gunvaldis arī miestiņa mučeli noraudzēja, bet — kam tas viss, ja viņi divi vien palikuši. Var jau viņš un Mētrīte ar pilnām tiesībām iejukt līgotājos un draisko- ties ap ugunsziedu, taču meitēns vēl pārlieku mazs, lai biedrotos tālākos gājumos, bet Dzintis sevi pieskaitīja bezmaz pieaugušo kārtai, jo darbu padarīja nudien ne mazāku. Un ne tikai darbu! Brita un Gunvaldis, tāpat kaimiņi ne reizi vien nobrīnījās, cik veikli zēna roka ar zariņa galu smiltī izvilka koku, zvēru un pat cilvēku veidolus, l/n ne tikai to! Pašam Dzintim aizvien vairāk iepatikās stabules. Katru brīvu brīdi viņš ņēmās, tās gatavodams, un stabulēja, un ar katru jaunu stabuli skaņa kļuva jaužamāka un dzidrāka, un, kad, pulciņā sanākuši, tie ar labākām balsīm uzņēma kādu dziesmu, tad Dzintis ar stabulīti izlocīja viņiem līdzi. Ari šodien viņš pacilāja vienu pūšamo, otru, maigi dūdojošo, kas gatavota no liepas, un paspalgo oša, iepūta vienā, iepūta otrā un tā arī nevarēja izšķirties, kuru līdzņemt, jo šoreiz Zāļu diena viņam tāda kā gauži pielijuši vien ģidās.

Ienāca kaimiņmāte, kas atgriezās no pirtiņā ieslēptās Britas apraudzījuma.

—  Dzinti! Ko tu minstinies viens pa māju?! Vai tev neteica stabulniekus pulcējamies? — viņa kā allaž moži iesaucās.

Dzintis atbildei paskatījās uz Mētrīti.

— Dod šu! — viņmāte vēlīgi sacīja. — Likšu blakus mūsu zīdulim. Tam jau tik tās saprašanas, cik pienu pie- zīst un gulēt.

Dzintim nu bija pilna vaļa. Paņēmis abas stabules, viņš žigloja prom, viņmātes piekodinājumu vēl dzirdēdams:

—  Tā kā pie mūsmājas divtik ilgi spēlētu!

Tērvetnieki bija no posta daudzmaz atguvušies. Kas

projām vests, tas aizvests, bet palikušie uzņēma nasku saimniecību, lai rudeni sagaidītu birumā bagātu un lopiņiem ribas no tālienes nebūtu skaitāmas. Pilī rosmi rīkojās Nameja sievas Dardedzes vecākais brālis, pieskatīdams svaiņa lielsaimi, šurpnācis un palicīgi iekārtojies arī Kursas puses labietis Tiģis, un pils plakuma rietumu malā iepleties komturs ar savējiem.

Priekšpilī, kur dzīvoja Dzintis, augu dienu skanēja laktas un kūpēja ēzes, tur kalēji darināja platasmens cirvjus, divžuburu spīļarklu lemešus, kapļus, sirpjus, raukņus un izkaptis, nažus, īlenus, dzirkles, uzmavas kaltus, lāpstas, slīmestus, grebļus, atslēgas un slēdzenes, seglu kāpšļus, piešus un apaušu laužņus, bet prasmīgākie dzelzs zinēji izstrādāja ieročus — bultu galus, metamo šķēpu uzmavas un iedzītņus, āvas un zobenus.

Priekšpilī sarindotas arī pils labiešu lopu kūtis, tāpat protīgāko podnieku un rotkaļu mītnes, un priekšpilī iemitināti Nameja karadraudzes labākie ar savām saimēm, un vecākais viņiem bija Gunvaldis, kauču, postītam un dzīvi tikpat kā no jauna uzsākot, viņa rocība bija pamaza un viņš nevarēja lepnoties ne ar kuplu saimi, ne zobena, seglu un kāpšļu grezniem kalumiem, toties prātā 'un zobena izveicībā gan viņam nebija pretnieku.

žēl, ka Gunvaldi tagad aizsauca, — Dzintis vēl lieku reizi nosūrojās, iziedams pa priekšpils vārtiem un nogriezdamies pa kreisi, lai gar pilskalna ziemeļmalu notiktu pils-sētā, kas atradās aiz Svētkalna Tērvetes upes aplīgajā līkumā. Šeit dzīvoja vairums tērvetnieku, upes ūdeņu un slaidu baļķu stāvsētas sargāti, un nodarbojās ar dažādiem amatiem, tāpat zemes kopšanu, dravniecību, un, protams, nebija saime, kas neaudzētu lopus.

Pirms līkuma, aiz kura skatu uz augsti paslējušos pilskalnu aizsedz Svētkalns ar saviem kuplīgajiem ozoliem, Dzintis atskatījās. Pilskalna stāvā nogāze izlikās gluži neuzkāpjama, un vēl nepieejamāka virs tās pacēlās no izcili resnām priedēm sakaķēta guļbaļķu siena, kas lielākai stiprībai veidota zigzagus kā cita aiz citas pamīšus saliktas mājas. Grodīgās sienas apakšā, virs otrās baļķu- kārtas, bija atstāta no viena sakaķētā pakša līdz otram visgarām sprauga, lai naidnieks, kas paguvis neskarts uzrāpties pa nogāzi, caur spraugu saņemtu pils aizstāvja skaudrīgu šķēpa dūrienu pavēderē un tuntuļu tuntuļus noripotu pakājē, no kurienes rāpiens sācies. Iespaidīgā siena beidzās ar stabiem, kuri turēja lēzeno jumtu, kas sargāja sienu iekšmalā izbūvētās dzīvojamās istabas un klētis ne vien no lietus, bet arī no naidnieka petereļu mestiem akmeņiem un degoša piķa vīšķiem. Starp jumtu un griestiem visgarām gar sienas augšmalu izveidotā nojume pils aizstāvjiem nodrošināja ērtu pārvietošanos, lai varētu laikus piesteigties visapdraudētākajai vietai un mest šķēpus, šaut bultas vai liet lejup verdošu ūdeni vai darvu. Pils stūros vēl iespaidīgāki visam pāri pacēlās sargtorņi un it īpaši tas, kas uzsliets virs paceļamā tilta; to varēja saskatīt pat no Svētkalna puses, un, kad Dzintis vēlreiz uzmeta tam skatienu, viņš pussolī apstājās un samirkšķināja plakstus, kā dīvainu mošķi ieraudzījis: kāds cilvēciņš bija uzrāpies uz torņa pastāvā jumta un iesprauda tur kristīgo karogu — baltu drēbi ar abās pusēs uzšūtu lielu melnu krustu.

Krusts virs pilskalna!

Kaut ko tik negaidītu un neizprotamu Dzintis pat nosapņot nevarētu.

Krusts virs pilskalna!

—  Ko tikai tie vienīgā dieva karotāji neizdomā?! — Dzintis sevī nopiktojās. — Virs mūsu pilskalna uzlikt savu krustu! Ne es esmu krustīts, ne ļaušos krustīties, un man tā krusta zīme izliekas vispretīgākais derglis.

Pavērojis vēl vējā plandošo karogu, Dzintis sadrūmis pagriezās un turpināja iet, paņemdams sev līdzi spiedīgu, nelabu nojausmu pilnu sajūtu.

Stabulnieki pulcēties un samēģināt bija norunājuši pie varkaļa Pečuna, kas pats, kauču gados, bija aplam sve- līgs stabulētājs. Jau tuvojoties viņa mājai, Dzintis sadzirda atplūstam te tādu, te citādu skaņu, tātad pārējie jau pulcējušies, un tāpēc Dzintis, piegājis durvīm, pielika lūpām savu spalgo oseni un- tra-ta-tā… tra-

ta-tā… tra-tatāāā …

Zāļu diena atnākusi, līgo!…

Varkalim Pečunam istaba īsti liela — savus astoņus soļus gara un vismaz sešus plata. Viņējā stūrī ierīkotā kausējamā krāsns, no tās gar sienu sakarināti vai plauktos salikti milzums rīku, sākot ar plēšām un lejamveid- nēm, kausiņiem, veseriem, cirtņiem un sitnēm, vīlēm un dzeļiem, un tam visam priekšā uz bluķa uzrīkota dzelzs un vēl arī koka laktas. Pretējā stūrī nolikta jomīga ozolkoka lāde, kurā glabājās dažādi metāli, dārgdārgo sudrabu ieskaitot. Paši stabulētāji bija sasēduši istabas vidū ap galdu, uz kura nolikts ķimeņsiera ritulis un medalus kausi lūpu apslapināšanai. Pečuns, nostājies galda galā, ar vienu roku turēja stabuli pie lūpām, bet ar otru vēza līdzi, kā gribēdams uzskatāmi parādīt, cik ilgi vai cik īsi un cik augsti vai cik zemu jāpūš, lai skanētu tā, kā jāskan.

—  Kur tu, zūzēn, tā aizlīgojies, ja tik vēlu? — Pečuns apvaicājās.

—  Visa māja uz maniem kamiešiem, — Dzintis vecīgi atbildēja, ierīkojoties uz sola starp pārējiem.

— Kā? Kur Gunvaldis?

—  Kā? Tu nezini? Vakar Namejs aizsauca pēkšņi pie sevis! — skaidroja Skarbuļu saimes jaunākais, kas arī brīnumvijīgi prata tūtēt.

Pečuns apsēdās tāds kā sapīcis, pastiepa roku pēc kausa, ieņēma vairākus malkus un, ar plaukstu norau- sis pielipušo putu pie augšlūpas, nosacīja:

—  Tā nav kārtība! Novadnieki te, bet novada virsaitis — atmini kā mīklu! Kā nu kuro reizi!…

— Visa Zemgale Nameja novads! — Dzintis atkārtoja no Gunvalža dzirdēto.

—  Visa Zemgale… — Pečuns drūmi novilka. — Tērvete ir Nameja pils, un viņam jābūt te!

—  Jā,.. Ej nu pilī aplīgot!… Kuru? — izmeta viens no gados vecākajiem.

— Tiģi! — pasmīkņoja cits.

Drīzumis tas būs vienīgais rīkotājs! Redzēsi!

—  Namejs atgriezīsies, kad slēgs miera līgumu, — Dzintis nenocietās, jo arī to viņš bija dzirdējis no Gunvalža.

—  Dzīvosim, — redzēsim, — Pečuns novilka un pamāja ar stabuli pārējiem gatavoties saspēlei.

Jā, vasaras saulgrieži nebija, kādus gribētos. Nebija tādi, kad ierastais ritēja secīgā gaitā, jo katrs zināja savu vietu un savu darāmo; kad pilī valdīja virsaitis, kura pavēlēm vajadzēja paklausīt, toties viņš sargāja no sveša ļaunuma un stiprākā pārestībām, sprieda taisnu tiesu un samierināja strīdniekus. Tagad allaž iejaucās melnkrusta Gerds, un pat Svētkalna krīvam nelika mieru komtura priesteris Gevehards — ik pārdienas, spožu sudraba krustu uz priekšu pastieptā rokā, kleimuroja lejup pa Gerda pierīkotajām kāpnēm un garām dzirnavām līda uz Svētkalnu, kur brīdināja un draudēja krīvam, lai tas izbeidz pielūgt viltus dievus, kas esot vistīrākie nešķīsteņi, un lai ļaujoties kristīties un turpmāk kalpojot vienīgi īstajam pasaules valdniekam, kurš savā mīlestībā sūtījis uz grēcīgās zemes savu vienīgo dēlu Jēzu Kristu glābt cilvēkus no pazušanas ellē… Labi, ka Tērvetes krīvs no dabas rimts un apvaldīts, viņš klausījās, klausījās Geveharda runās, bet pēc tam, neteicis ne vārda, darīja tomēr savu — dedza ziedokli un deva upuri, kam upuris pienācās. Gevehards tādās reizēs sāka vai vaimanāt. Galvu atgāzis, ceļos nokritis, rokas ar krustu pret debesi izslējis, viņš brēkulēja:

— Ak, žēlīgais un varenais dievs! Sūti drīzāk savu bardzību un savu dievišķo taisnību šajā tumsonības templī! Liec viņu upei apstāties un viņu elku ozoliem nokalst, lai neticīgie savām acīm redzētu tavu visspēcību! …

Upe tomēr neapstājās, vienīgi daži ozoli gan nokalta. Taču krīvs lika palīgiem arī naktī pieskatīt svētbirzi, un turpmāk nekas ļauns ar palikušajiem kokiem nenotika; viedais zintnieks bija pamanījis ap kaltušajiem zīl- nešiem zāli dīvaini apvīstam, un tāpēc nopratis, ka uzkaisīts kāds koku nāveklis.

Lai kāds būtu krusta dievs — Tērvetes reģis bija spriedis —, bet dievs nevar būt zemisks, jo tad viņš vairs nav dievs. Kaisīt indi uz koka dzīvību spēj tikai zemiskais …

Krīvs šos vārdus pasacīja acīs Gevehardam, un priesteris toreiz aiztipināja prom tik teciņus, ka varēja vai pabrīnīties, taču mute gan sūtīja atpakaļ skaļus lāstus pāri nekrietno pagānu galvām un viņu dvēselēm, kuras dieva kalps visas novēlēja elles verdošajam piķim.

Dzintis tā aizdomājās par šopavasar pieredzēto un dzirdēto, ka nepamanīja Pečuna mājienu pārtraukt stabulē- jumu, un jaunulis viens pats žēli un gaudeni pūta un apravās tikai, kad pārējie sāka smiet.

—  Nudien tu kā aizmidzisl — Pečuns sirdījās.

—  Guļ jau Zāļu dienā!

—  Kā nakti pārcietīsi!

Dzintis gluži saduga.

—  Kas tev lēcies? Saki!

—    Nekas… Tikai negribas stabulēt… — puisis viļāja pirkstos savu pūšamo.

—    Zāļu dienā negribas stabulēt?! Kad zeme zied un smaržo! Kad saule visgaišākā?!

Nē, to neviens no šeit sanākušajiem nespēja saprast. Taču nākamajā mirklī arī viņi mulsi apjuka, dzirdot Dzinša sacīto:

—  Krusts virs pilskalna! Redzējāt?

Klusums ieilga.

—    Kas? — beidzot viens pārvaicāja, jo tomēr lāgā nesaprata.

—  Krusts!…

—  Kur?

—  Virs vārtu torņa!

Stabulnieki sarosījās, skatījās cits uz citu, raustīja plecus. Līdz šim virs vārtu torņa savu karogu dažkārt izlika Nameja ļaudis, kad virsaitis pulcēja novadu vai sagaidīja godināmus ciemus. Kāpēc tagad tur būtu uzlikts krusts? Kristīgo atbaidīgā zīme?

Neizpratne varēja' visiem sabojāt omu, tāpēc Pečuns novēza ar roku:

—  Zūzēni! Ejam!

Viņi bariņā izdrūzmējās pa durvīm, un garākie slaidiem soļiem un mazākie pusteciņus tipināja uz pils-sētas vārtu pusi, no kurienes varēja saskatīt pili.

Jā! Dzintim taisnība! Virs pils augstākā torņa planda melns krusts!

Tumšie lietus debeši bija izlijuši un kļuvuši balsnāki, drīzumis kādā mākoņu spraugā varēja uzspīdēt saules glāstīgais vaigs, tāpēc melnais krusts pret gaišo tāli izskatījās aplam tumsīgs un nedienu vēstošs.

Stabulnieki stāvēja un klusēdami skatījās, un drūmums būtu ņēmis virsroku, sabojādams visu dienu, ja sirmais un ņiprais Pečuns neiesauktos:

—  Zūzēni! Ar šito māžekli sāksim!

Un pats pa priekšu un pārējie aiz viņa — tie gar Svētkalna piekāji un gar dzirnavām, kur tagad kopa slimos kristīgos, kāpa pa komtura Gerda ierīkotajām kāpnēm tieši augšup pilskalna kumbri.

—    Jūs pētīsit! Es teikšu vārdus! — no stāvā kāpuma jau aizelsies, Pečuns tomēr rīkoja, un, tiklīdz visi bija sanākuši augšā un sastājušies pajumē tieši virs kristīgo aizņemtā gala, visi ar sejām pret karogu, kas gurdi plīvoja otrpus pils plakumam vārtu tornī, Pečuns dimdīgi aizsāka:

— Kas tā, velns, par līguzāli, Ilgo, līgo,

Melnibaltu pavēderi, līgo!

Tā nebija līguzāle, līgo, līgo!

Greizā krusta ņerbulītis, līgo!…

Neuzspēja viņi izstabulēt un kopumis atkārtoti nodziedāt vārdus, kad pa durvīm kā izsperts pagalmā izlēca pats priesteris Gevehards un pulciņš viņējo un, galvas atgāzuši, blenza uz Pečuna stabulniekiem, kuri, klausītājus ieraugot, ņēma divtik jestri:

— Kas tā, velns, par līguzāli, līgo, līgo!…

Priesteris tādu zaimību neizcietla, ar plaukstām aizspiedis ausis, viņš zemgaļu mēlē iebrēcās:

— Apklusti! Apklusti, sātan!

Dziedātāji neklausīja, tieši otrādi, liegums vēl vairāk uzskaņoja, un viņi nodziedāja līdz galam, vēlreiz nosta- bulēja, atkal dziedāja un tikai tad beidzot apklusa, uzjautrināti par mūka izmisumu.

—   Ko tu brēc? — Pečuns no augšas nevainīgi apvaicājās lejā stāvētājam.

—    Tāda apgrēcība! Tāda apgrēcība! Kāpēc tu svētā Johana dienā piesauc velnu?

—  Velnu? — Pečuns izlikās nesapratis.

—  Nu ja! Jūs taču dziedājāt!…

—    Tava krusta zīme, tavs karogs, tavs velns. Tāpēc godinu, — Pečuns mierīgi skaidroja. — Tavai zināšanai — Zāļu dienā pie mums aplīgo visu un visur.

—    Kāda nejaucība! Nevis Zāļu, bet šodien ir svētā Johana diena! — centīgais priesteris izmantoja gadījumu, lai apskaidrotu pagānus. — Svētā Johana diena!

—  Jo-hāns… jo-hāns… — jaunais Skarbulis noirdza. — Nekāds jo-hāns… Jān's! Saprati? Jānis!…

Gevehards ar roku palīdzību rādīja, lai apklust un uzklausa viņu, un tūliņ dzijā aizgrābtībā uzsāka kristīgās ticības brīnumaino sākuma notikumu skaidrojumu:

—  Uzklausiet mani, jūs, elkdievības pazudinātie!… svētais Johans, saukts arī par Johanu Kristītāju…

—  Jānis Kristītājs! Mūsu mēlē — Jānis! — Skarbulis neatlaidās no sava.

—  … saukts Johans Kristītājs, — priesteris tiepīgi atkārtoja, — viņš kristīja Jēzu Kristu, un dieva dēls viņam uzticēja gādību arī par savu māti, visu mūsu gādnieci un labdari, šķīsto Mariju, zem kuras karoga un ar kuras svētību mēs esam nākuši jūsu zemē nest kristietības skaidro vārdu, lai jūs no pagānu naida valstības izveidotu svētās Marijas miera zemi. Tā būs brīnišķīga diena, kad pāri jums nāks apgaismība…

— Priesteiltis murmināja, līgo, līgo, Zāļu dienu svētīdamis, līgo! — Pečuns atkal uzsāka, un pārējie viņam pievienojās.

Gevehards kliedza un draudēja, meta krustus gan tā, gan citādi, gan uz augšu, gan uz leju, lika izdzīt no dziedātājiem velna nešķīsto priecību, bet neviens no pajumē esošajiem neklausīja, stabulēja un tā dziedāja, ka ļaudis pulcējās aizvien gūzmāk un gūzmāk un aizvien jautrāk un jautrāk, un izsmējīgāk ņēmās Gevehardu un viņa karogu aplīgot. Un, laikam pārlieku sadusmots vai bijādamies sava dieva, priesteris lika vienam savējam kāpt tornī un plandošo krusta zīmi noņemt.

Līgotājus tas vēl vairāk ielīksmoja. Un drīz vien skanēja mežs un pļavas, un viss ārs dziesmu priekā, un ļaudis bariņos gāja cits pie cita, aplīgoja un atkal paši saņēma līgotājus, cēla kausus ar miestiņu un piekoda ķimeņoto sieru, un gluži nemanot tuvojās pakrēslis un brīdis, kad Svētkalna krīvs iedegs lielo saules guni un godinās ļaužu sildītāju un barotāju.

Pečuns, kuram slava par krusta nodziedāšanu steidza pa priekšu, veda savus stabulniekus — un viņu vidū ari Dzinti —, un viņi aplīgoja gan pils saimes, gan priekšpils un pils-sētas iemītniekus, bet pievakarē visi kāpa Svētkalnā, kur viņu balsis un stabules pēc krīva mājiena allaž vien pieskandēs gaišo nakti, kad saules riets sadodas roķās ar nākamo ausmu.

Kalnā līgotāji pulcējās viskrāšņākajās drēbēs un visdaiļākajās rotās. Sievietes bija uzvilkušas goda brunčus, cita tumšzilus, cita rudus, stilbi aptīti baltiem linu autiem, virs kuriem uzvilktas no ādas darinātas, daždažādi izrotātas pastalas. Viskošākās bija villaines, daiļotas gan ar velkos ielocītām bronzas stīpiņām, gan citkrāsas dziju rakstu, gan pieaustu rakstainu celaini, kam galos īsti košas un kuplīgas bārkstis. Pleciem pārlikto villaini priekšpusē saturēja riņķa, stūriskās vai pakavsakta, virs kuras zaigoja kaklā iekarināta važiņrota un kaklariņķi, gatavoti gan no dzelzs, bronzas, alvas un sudraba, gan no visiem sakopus. Un kur vēl rotadatas, aproces un gredzeni! Jaunuves vainags un sievas galvasauts! Acis vai žilba!

Saposušies bija arī vīri, jo taču mātes, sievas un māsiņas negribēja savējos izsmieklā atstāt, un tāpēc bikses un svārki bija ar tādu pašu rūpību darināti, bet rotkali tikpat izdaiji bija pacentušies nokaldināt jostu apkalumus, sprādzes un pušķu piekariņus un cepuru vītnīšus, zobenu maksts uzgaļus.

Koši tērpto un nepārtraukti kustīgo laužu naujumā kalns šķita kā apaudzis ar dzīviem ziediem. Reizumis tas atkal dimdēt nodimdēja, dziesmu un dejas soju tricināts, un dižīgie ozoli, izpletuši sagreizos zarus kā varenas spāres, turēja kuplo lapotni un rimti raudzījās reibulīgajā ņudzoņā.

Kad saulgriežu prieks sakāpa viskaismīgāk un svēto- zola dobulī parādījās Tērvetes baltais krīvs, lai nestu ugunsziedu debesu dzīvīgajam spīdeklim, piepeši nokalnē noklindza lēkšīgu zirgu straujums, un atskanēja vīru varenas balsis, tik saskanīgas, it kā tie dziedātu kā viens:

Lai aust gaisma, lai lec saule, līgo, līgo!

Tērvetnieku sētiņai, līgo!

Lai aug rudzi, lai aug mieži, līgo, līgo!

Lai aug saimes kuplumiņis, līgo!

Ļaudis savērsās turp, un tuvākie pamazām pašķīrās, dodot atjājējiem ceļu. Pa brīvoto spraugu lēni ozolam un sagatavotajam ugunsziedam tuvojās dūls kumeļš, kura sudrabā austo iemauktu pavadu turēja katram tērvetnie- kam jau iztālēm pazīstams jātnieks — Namejs!

Namejs atjājis!

Gadi un rūpes virsaiša sejā bija ievilkušas jau dzijas grumbas, taču šobrīd pilns saulgriežu līksmības un savas atgriešanās prieka viņš ļāva smaidam sveikt līgotājus, labi saprazdams, cik nozīmīga viņa parādīšanās šajā brīdī, lai laužu prātus vairs nekrimstu pārlieka neziņa un nedrošība.

Novada valdnieks atkal kopā ar savējiem!

Aiz Nameja redzējās jātnieku pulciņš, viņa uzticamākie karadraudzes vīri, un starp viņiem Dzintis pirmo pamanīja Gunvaldi. Visi! Visi atgriezušies! Jaunuļa sirds piešalca laimē. Velti viņš bažojies par šodienas ērmu pils tornī! Un galu galā viņiem taču izdevās piezobot krusta zīmi, nodziedāt to lejā! Tāpēc tikai dziedāt un stabulēt! Dziedāt un stabulēt!

Krīvs pamāja Pečuna stabulniekiem, un nākamajā mirklī lokanas skaņas uzspurdza gaisā kā brīvlaists putns un tūtoja, un vidžināja, pūtīja un trillēja, zuzēja un ūbi- nāja. Pats krīvs, paņēmis degošu sveķeni, tuvojās Na- mejam un, dūlim izbīstoties, apstājās gabaliņu nostāk, un pastiepa roku ar zieda uguns aizsākni. Virsaitis nolēca no zirga, piegāja reģim, paņēma sveķeni un, līgotājiem jūsmīgi uzgavilējot, pielika uguni garkāti piestiprinātajam zieduguns kubuliņam. Tas, darvotām pakulām sabāzīts, izmeta strauju un gaismīgu liesmu, un četri spēkoņi vienā rāvienā uzslēja kārti stāvus — augstu, augstu, virs Svētkalna dega ugunszieds!

Dzintis, pievērsis skatienu liesmai, stabulēja, cik jaudas. Jo saule bija un saule būs! Un nekādi krusti nespēj tai līdzināties un būt pārāki, un nekādi krusti nespēj dot saules doto!

Biezais akmeņu mūris vēdīja nepatīkamu dzestrumu, un stingi sēdošais sirmgalvis juta, kā tas lien viņā aizvien dziļāk un dziļāk, tiekdamies piekļūt cauri kājām pie viņa sirds. Viņš mazliet paliecās, atspiedās ar abām rokām pret krēsla atzveltnēm un ietusnoties uzrausās stāvus, ievilka dziļi elpu un paspēra nedrošu pussolīti. Gar acīm sagriezās tumši plankumi, un viņš palika stāvam. Tikai pēc laba brīža Rīgas virsbīskaps Alberts iedrošinājās pastiept roku pēc sava amata zižļa, kura galu rotāja liels krusts un kas stāvēja piesliets krēslam,

un, balstīdamies kā uz spieķa, lēni piešļūcinājās logam.

Viņam iekārojās redzēt upi.

Logs bija augsts un šaurs, pieaudzis cilvēks pat šķērsu nevarētu izspraukties, un aizstiklots ar brūnganu stiklu, kas svina ietvaros dalījās taisnās, tumšās joslās, mijoties ar gaišām, uz kurām atveidoti krāsaini ziedi.

Viņam iekārojās redzēt upi.

Dīvaini… Vēl pērnvasar, piedūris degunu tumšajai joslai, viņš cauri gaišajai skaidri saskatīja Daugavu, otra krasta tāles… Tagad plašā apredze kļuvusi pelēcīga kā miglainā rītā. Vai stikls būtu aizkvēpis?…

—    Bruno!… Bruno! — virsbīskapam pašam ģiedās, ka viņš iesaucas pietiekami skaļi, lai gan īstenībā sauciens bija tikai pavārgs čuksts. — Bruno!

Neviens nenāca, un Alberts piesita ar zizli akmeņu grīdai — tuk, tuk. Viņa dievišķais varas simbols bija kļuvis gan par spieķi, gan klaudzināmo.

Durvis atvērās, un tajās iestājās aicinātais.

—    Bruno … atver … logu …

Akolūts[10] piesteidzās ailei un izkabināja stiklotu četrstūri ar visu svina ielogu.

—    Arā laikam silts?

—    Vasaru dievs piešķīris brīnišķīgu! — akolūts atbildēja, brītiņu pagaidīja, vai viņa pavēlnieks neizsacīs vēl kādu vēlēšanos, bet, kad tas nenotika, klusi pazuda.

Alberts atkal palika viens. Viņš pēdējā laikā vislabprātāk pabija vienatnē, bet ne jau gadu nastas dēļ, ne jau tādēļ… Nē, strīdi ar Vācbrāļu ordeni un mestru Valteru no Nordekas nomākuši un savēcinājuši, delnu virspusē āda iekrāsojusies dzeltena kā vasks un izžuvusi sausa kā pergamenta rullis, kurā jāieraksta jaunais līgums ar zemgaļiem, bet kuru nevar ierakstīt nevis tāpēc, ka zemgaļi vairs nepiekristu, bet gan tāpēc, ka Ordenis iekārojis arī to, kas pienākas virsbīskapam un viņa domkapitulam. Kājas galīgi vairs neklausīja, pat sēžot tās mocīja tirpoņa; labā roka tik tikko spēja piecelt kumosu pie mutes un noturēt virsbīskapa zizli, bet kreisajā rokā pirkstus vienmēr vajadzēja turēt saliektus, neļaujot nokrist gredzenam ar iekaltajiem dārgakmeņiem; pat zelta krusts uz krūtīm sāka apgrūtināt elpu un mitra — virspriestera cepure ar divām lentēm — nesildīja, drīzāk dunstlja galvu, kurā domas aizvien dīvaināk jaucās un saplūda, un dažkārt vakar notikušais viņam šķita vai pirms mūžības, bet jaunības dienu atmiņas kā Armas[11]svētās grāmatas krāsainie attēli gaiši rožainā vizē jumā apņēma prātu un sildija sirdi.

Virsbīskapa izbļāvušās acis pieliecās logā izņemtajam robam.

Daugava…

Tik pelēka šodien tomēr tā un dūmaksnīga! .,. Nudien, aizvērtām acīm pasaule labāk saskatāma! …

Viņš pagriezās un aizšļūcinājās atpakaļ uz krēsla, ietinoties pelēka tūka gabalā.

Daugava…

Aizvērtām acīm pasaule nudien labāk saskatāma! … Dižupe Reina! … Ķelnei Brīnišķīgā Ķelne! Jaunības pilsēta gleznainās upes krastā! Tāpēc jau Alberts iespēja savā ziņā iemīlot arī Rīgu, jo šeit tāpat no pils varēja vērot straumes plūdumu vasarā un palu satrakotību, ledum ejot, plašu līdzenumu, kurā pie tumšās zemes līk- ņāja vēl tumšāki cilvēciņu stāvi, un tāles, kur pļavu zaļums mijās ar druvu briedu un mežu robotajām galotnēm.

Mežu robotās galotnes … Mežs … Albertam loti, ļoti mīļš un tuvs bija augošs koks. Katrs augošs koks. Laikam tas notika … jā, kad tas notika? …

Parīzē!… Cejā uz Armu viņš bija iegriezies Parīzē, lai tiktos ar daudzināto sholastu Aleksandru no Halles. Dižais zinātnieks, kauču gadi viņu bija saliekuši vai ritenī, pats pavadīja jauniecelto bīskapu līdz Monmartrai, līdz kalngalam, uz kura cirstas galvas vai nesaskaitāmam kristīgo mocekju pulkam, un savām acīm viņi aplūkoja ciešanu ceļu, zemojoties arī nelielā aizlūgumā par dvēselēm, kas sevi atdevušas nemirstīgās mācības labā. Staigādami viņi atsauca atmiņā arī negantā ķeizara Juliāna, iesaukta par Atkritēju, briesmeklības un nopriecājās, ka tomēr mirstot viņš beidzot atzinis savu apgrēcību un Izsaucies: «Tu tomēr uzvarēji, galilieti!» No Monmartras viņi nokāpa līdz Sēnai un, ejot gar tās krastu, apmainījās domām par senā grieķa Aristoteļa uzskatiem, kurus Aleksandrs 110 Halles daudzējādi pārņēma dievišķās mācības labākam skaidrojumam.

—    Aplūko zaļo zāles stiebru! — Aleksandrs bija saudzīgi piedūris savas basās kājas īkšķi pie vārpatas. — Vienīgi gars dod tai dzīvību!

Viņš pielika plaukstu kastanim, kas, savos zaros izslējis baltās ziedu sveces, atgādināja bijīgu dievlūdzēju, un vēlreiz uzsvēra:

—    Katrā augošā kokā mīt dvēsele!

Alberts pilnībā nepiekrita ubagotāju mūku ordeņa sholastam Aleksandram — ne tikai pārliecīgās baskājības un pieticības dēļ, ko šī ordeņa pamatos bija ieguldījis svētais Francisks no Asīzes. Dievu vēl vairāk godināt un pielūgt var paēdušais, kam tādējādi piešķirts taču vairāk, un viņa pateicība būs patiesāka. Lai gan uzskati abiem maķenīt dalījās, taču vārdi par koku un dvēseli iegūla prātā uz visu mūžu, kā palika atmiņā apgarotais lūgšanas brīdis svētās Dievmātes dižajā katedrālē, kura aplaimota ar jaunavas Marijas vārdu, tāpat kā Dom- baznīca Rīgā; šeit pagalma vidū iestādītā liepa bija tieša atbalss Aleksandra no Halles teiktajam, un koks auga tik aplam kupli, kā atbildēdams Alberta izjūtām.

Katrai dzīvai radībai dievs piešķīris dvēseli! Bet pielūgt drīkst tikai radītāju, nevis — viņa radīto, kā to dara pagāni savās birzīs. Tāpēc dvēseli var pazudināt un var — glābt. Tad kas var būt vēl augstāks un cēlāks, ja ne dvēseles glābšana?! Nešaubīgi viņš gājis savu dzīves ceļu, jo vienīgi un tikai to viņš vēlējies un alcis — glābt dvēseles! Glābt iespējami vairāk dvēseļu! Gan ceļš no dzimtās Ķelnes līdz Rīgai bijis diezgan ilgs un līkumots. Neradis tēva tirdznieciskajos darījumos īsto aicinājumu un vēlēdamies attaisnot tam doto vārdu — Alberts, viņš pievērsās garīgai dzīvei, un Brēmenes virsbīskaps ievēroja jauno priesteri nenoliedzamās apdāvinātības un godkārīgās nelokāmības dēļ, it īpaši toreiz, kad izvērsās cīņa pret sektantiskajiem katariem, kuri, gribēdami būt šķīstāki par pašu pāvestu Romā, galu galā nebija nekas cits kā patiesās ticības ienaidnieki vai — kā vēlāk visus atkritējus iedēvēja — ķeceri. Tāpēc Alberts savā jauneklīgajā jūsmā toreiz dziļi pārdzīvoja kataru nekrietnību, piesavināties šo apzīmējumu', atmest veco derību kā nevajadzīgu, bet tās vietā paturēt jauno derību, pie kam lasīt nevis dieva izredzētajā latīņu, bet vienkāršajā tautas valodā, zaimot svēto krusta zīmi un citas svētās relikvijas, bildes ieskaitot, bet pats galvenais — prasīja sadalīt baznīcas zemes īpašumus un atteicās dot desmito tiesu, kas visnopietni kaitēja nekļūdīgajai ticībai, un Alberts toreiz bez mazākām šaubām piedalījās iedzīvotāju izkaušanā kataru apslimdinātajos apgabalos, jo tā bija vienīgā iespēja saglabāt neskartu Romas pasaules valsts dievišķīgo ideju, kauču dažā labā lielākā pilsētā nācās apkaut tūkstošu "tūkstošus un varbūt to vidū ne mazumu nevainīgo īstenticīgo. Bet gan jau dievs savējos pazīs un sašķiros, kuru uz debesīm, kuru uz elli, — bija teicis abats, un Alberts tam pilnīgi piekrita.

Un, lūk, pēc Rīgas pirmā bīskapa Alberta no Bukshēv- denas nāves Brēmenes virsbīskaps, kam pāvests piešķīra godu un tiesības vadīt pagānu pievēršanu kristietībai jaunapgūstamajās zemēs abpus Daugavai, iecēla darbīgas kristietīgās dedzības pārpilno sholastu Albertu no Ķelnes par jauno Rīgas bīskapu. Diemžēl notika neparedzēta samisēšanās: lai gan ar Vormsas izlīgumu 1122. gadā bīskapa amatam izšķīra divas puses — garīgo un laicīgo, pirmo pārzināja pāvests, otro — Vācu Nācijas Svētās Romas valsts ķeizars, taču vēl pēc vairāk nekā simt gadiem investitūra1 kliboja te uz vienu pusi, te otru, jo sava teikšana bija arī garīdznieku augstākajai padomei — domkapitulam. Tā arī šoreiz Rīgas domkapituls — trīspadsmit krēslos sēdošie svaidītie — par Rīgas bīskapu izvēlēja savējo — kādreizējo Magdeburgas svētās Jaunavas baznīcas domkapitula kanoniķi, premonstriešu ordeņa locekli, bet tagad Rīgā cisterciešu klostera priesteri Nikolaju no Naunes, cilvēku, ko viņi jau bija iepazinuši un kurš tik aizrautīgi prata sludināt dieva vārdu Daugavas grīvas labajā krastā pie jūras uz augstās balt- smilšu kāpas, ka gaišo pauguru drīz vien iedēvēja par svētā Nikolaja kalnu. Pāvests Romā atradās tālu, bet ķeizars šoreiz nevēlējās iejaukties un, lai strīds starp brēmeniešiem un rīdziniekiem neieilgtu un nenodarītu dieva vārdam ļaunu, Svētais Krēsls iecēla Brēmenes virsbīskapa iecelto Rīgas bīskapu par bīskapu Armā. O, slava un pateikšana tev, visugudrais un mūžam nekļū-

' Burtiski — ieģērbšana, t. i., iecelšana un tērpa un varas atributu 6vinīga pasniegšana.

dīgais dievsl — drīz Alberts bija iesaucies, jo tikai tur, Armā, tālajā salā pie bezgalīgās jūras viņš, zems puteklis, līdz galam iepazina brīnumdarītāja vārda un darba spēku. Daba salā priecēja visizmeklētāko aci, gaiss krūtīm valgs un patīkams, taču visvairāk katra īsteni ticīgā sirdi iejūs- moja jau iztālēm skatāmie dižīgie piemiņas krusti ce]u satecēs, baznīcu krāšņums ar smalkajiem metālkalumiem un klosteru grāmatas, kuras bija tik košas un krāsainiem attēliem daiļotas, ka visus tur pavadītos gadus diendienā Alberts lasīja un atkal pārlasīja, un pēcāk viņš no galvas spēja noskaitīt brīnumainos Armas stāstus par svēto Pa- triciju, sagūstīto neticīgo pagānu, kurš pievērsts ticībai un pratis iet tik skaidru dieva ceļu, ka kļuvis par Armas pirmo bīskapu. Un, lai gan tas bija noticis pirms astoņiem simtiem gadu, Alberts savos sprediķos allaž Patri- ciju cildīja un daudzināja, tā strikti ievērodams gudrā Ādama no Brēmenes pirms gandrīz divi simti gadiem pamācīto: «Ir tikpat nevajadzīgi pētīt neticīgo darbus, cik bezdievīgi būtu noklusēt ticīgo, kas bezdievjus pievērsa ticībai.»

Un grāmata par tumšpelēko govil Vai arī tā nebija dieva visspēcības un brīnumainās gudrības apliecinājumsl Tāpat atklāsme par svēto Grālu!…

Jā, to visu atceroties, Rīga? virsbīskapa Alberta sirdī ieplūda maigs siltums, un kādu brīdi viņš nejuta pat tirpoņu savās izģindušajās, vēnām mezglotajās kājās. Jo arī viņš bija dedzīgi pielicis roku dievišķo sacerējumu pārrakstīšanā, lai tie izplatītos un nestu gaismu tumšajiem prātiem, bet pagāniskos nostāstus, kuri tiepīgi centās saglabāties un pat vairoties, licis bez žēlastības nīcināt un vajāt.

Taču Arma Armai, kristīgās debesvalsts un atpestīšanas sludināšana un likumīgās desmitās ievākums noritēja bez pārāk satraucošiem starpgadījumiem, kurpret izcilā sho- lasta personība alka vērienīgāku darbošanos, lai caur veikumu uz grēcīgās zemes debesīs iekļūtu izredzētajos un tādējādi tuvāk «Dieva tā Kunga godības tronim». Bīskaps Nikolajs nomira, tāpat dāņzemes kardināls Oto, kurš bija viskrasāk nostājies pret Alberta sūtīšanu uz Rīgu, un tā Alberts beidzot varēja pamest iemīļoto Armu, lai stātos pie sen uzticētās dievišķās misijas: kristietības gaismas saglabāšanas un vēl nekristīto pagānu pievēršanas ticībai zemē, kuru jau 1215. gadā pats pāvests nosauca par «Dievmātes zemi». Tāpat steidzami jāpastiprina darbošanās vēl tālāk uz austrumiem krievu zemēs, jo — diemžēl bīskapa Nikolaja laikā, Nevska vadībā guvušas lielo uzvaru kaujā uz Peipusa ezera ledus pret apvienotajiem vācbrāju spēkiem, — tās atkal, kā kronists Indriķis savā kronikā jau brīdinājis, «mēģina pakļaut sev zemes nevis cerībā atdzemdināt Jēzus Kristus ticībā, bet cerībā uz nodevām un laupījumu». Nē, r.ē, Alberts Zauerbērs to nepieļaus! Tikai un vienīgi Roma drīkst pārstāvēt dieva vārdu, ar zobenu paplašināt Kristus mātes — šķīstās jaunavas Marijas zemi…

Lai tūliņ liktu izjust savu varu ne vien ticības, bet arī laicīgajās lietās, viņš Libekā nepieņēma tur ieradušos Vācbrāju ordeņa mestru Livonijā Ditriķi no Grīnin- genas, jo tas bija pasācis zīmogviltošanas un neķītras dzīves dēļ atceltā Vācbrāju ordeņa virsmestra Gerharda no Malburgas nešķīstību: pārdeva grēkatlaides par solījumu laušanu, bet visu saņemto bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem sabāza Ordeņa naudas lādēs, kauču pēc bībeles norādījuma un pāvesta rīkojumiem grēkat- laižu tiesības dotas vienīgi un tikai bīskapiem. Pie tā pastāvēja Prūsijas bīskaps Kristiāns un arī Alberts. Strīds drīz kjuva tik neapvaldīts un nikns, ka pāvests Ino- renls IV izsauca ķildniekus pie sevis uz Romu un tieši Kristus augšāmcelšanās nedējā pieņēma uzklausīt abus kašķoņus. Diemžēl Alberts ķīviņā neuzvarēja, pat maķenīt zaudēja, dabūja piekāpties, un šaubu nebija, ka mestra Dītriha atvestais zelta un sudraba maiss bijis ja ne dievam, tad vismaz pāvestam un kardināliem patīkamāks. Tā bija dziļi iegaumējama mācība netuvoties Svētajam Krēslam ar tukšām rokām. Braukt uz Romu sūdzēties nozīmēja tikpat kā izputēt — pat viszemākais kalpotājs tur nepakustināja ne mazo pirkstiņu, ja netika kaut ko saņēmis, un vislielākās taisnības vārdā vajadzēja atdot vai visu, lāgā nezinot, vai pretinieka devums nebūs tomēr dāsnāks un tāpēc viņa taisnība — taisnīgāka.

Jā, tā bija tikai pusbēda piedabūt pagānus apslacīties ar kristietības ūdeni, bēdas lielāka puse izvērtās paši ticības kareivji, kas aizvien vairāk iespītējās, uzskatot, ka zobenam dotas priekšrocības. Tagad pat…

Aizvadītajā nedēļā Alberts divas reizes sasauca dom- kapitulu, lai izspriestu, kā rīkoties. Visumā domas saskanēja: piekāpties nedrīksti Tieši tagad, kad dieva vārds būs ar kristīgās baznīcas neatlaidību un stingrību uzspiests ari pagāniskajai Zemgalei, — tieši tagad baznīcai jāsaņem sūros pūliņos nopelnītais un būtu brēcoša netaisnība ļaut Ordenim uzmesties par galveno noteicēju. Visnepiekāpīgāk pret vācbrāļiem nostājās domkapitula kanoniķis pagrabmeistars Johans no Lunes.

— Mēs nodotu svētās Jaunavas baznīcas vissvētākās intereses, ja piekāptos kauču par vienu arklu zemesl — viņš kā allaž runāja tekoši un ar dziļu iekšējo pārliecību. — Mēs pārkāptu Svētā Krēsla lēmumus un tādējādi — paša pravieša Pētera Livonijas zemei noteikto kārtību. Mēs sagrēkotosl Sagrēkotos! Un kas mums! — kas mums, svētās misijas vadītājiem, tad piedos?! Kas? Neviens! Jo mēs nebūsim piedošanas cienīgi!…

Domkapituls vienbalsīgi nolēma nepiekāpties Zemgales jaunā pārdalīšanā, bet palikt pie savām divām trešdaļām. Strikti un nelokāmi!

Ienāca Bruno, un virsbīskapa pārdomas aprāvās — jādodas uz lūgsnu.

* *

Saule jau bija krietni iesildījusi Rīgas mūrus, kad virsbīskaps sīkā, bet lēnā solītī no Dombaznīcas, kur bija gremdējušies kopīgā lūgšanā, atgriezās pāri laukumam savā pilī. Blakus viņam, piemērojoties gliemežīgajai gaitai, mīņājās viņa vietnieks un pirmais palīgs, domkapitula loceklis un kanoniķis prāvests Johans no Fehtas.

— Mani radusies pārliecība, ka pār mestru nāks apskaidrība, — Johans ierunājās, jo tieši ar šādu lūgumu viņi nupat bija griezušies pie dieva: lai Vācbrāju Livonijas ordenis atteiktos no savām pārliecīgajām un nepamatotajām prasībām, ka divas trešdaļas no zemgaļu zemes pieder Ordenim un tikai viena trešdaļa paliks Rīgas bīskapijai, lai gan no pašiem pirmsākumiem bijis otrādi — Ordenis par savu darbu saņem vienu trešdaļu, bet divas trešdaļas iegūst baznīca, jo tā taču ir garīgās un laicīgās varas augstākā īstenotāja, kā tas izlemts mūžīgi mūžos ar dieva gribu, vissvētās jaunavas Marijas labvēlību un pāvesta bullām. Kanoniķis Johans no Fehtas diez kā gan neticēja mestra piekāpībai, taču cerīgo domu viņš izteica, lai iepriecinātu kuslo sirmgalvi. Tā viņi nesteidzīgi runādamies ienāca virsbīskapa biezmūra istabā, un Alberts gauži piekusis atlaidās krēslā. Johans no Fehtas nostājās pie loga, kuram Bruno pirmīt bija izņēmis stikla gabalu, un turpināja aizsākto sarunu, ievilkdams krūtīs Daugavas svaigo elpu.

—    Šoreiz nekādā gadījumā nedrīkstam piekāpties mestra iekārei. Cik esmu vērojis, zemgaļu tīrumi šeit dod visbrīnišķīgāko ražu, desmitā tiesa būs brangs un patīkams guvums.

Desmitā tiesa… Cik tā tomēr nepieciešama ticības tīruma kopējiem!… Alberts atcerējās savas valdīšanas sākuma gadus Rīgā, kad iztikt vajadzēja ar tik, cik atmeta Ehiemsejas bīskapija Bavārijā un Lībekas bīskapija, kurā viņš bija iecelts par pāvestu legātu un tāpēc varēja šo to izdabūt. Jā, šo to… Gandrīz vai sausa maize bija jāgrauž! Nē, desmitā jādabon visa. Jo Ordenis no savas ievāktās desmitās tiesas baznīcai atdeva tikai vienu ceturto daļu. Trīs ceturtdaļas aiziet zudumā! Nē, piekāpties nedrīkst!

—   Svētdienas dievkalpojumā būs jāpiedraud ar baznīcas lāstiem, — Alberts arīdzan atbalstīja, sapratis, kādi zaudējumi draud.

—    Vajadzētu izmantot arī jūsu godājamā priekšgājēja Nikolaja no Naunes kļūd… devību… — mēle mazliet sametās, jo runāt par kļūdu nozīmētu aizvainot augsto amatu, kas ir nekļūdīgs.

—    Devību?

—    Kad viņš piekrita Kursas un Mežotnes dalīšanai ar Ordeni uz pusēm.

—    Nikolaja piekāpība mums tagad sagādā grūtus brīžus.

—    Laimīgā kārtā viņš no saņemtās puses vienu trešdaļu tūliņ atdeva Rīgai, un mums vajadzētu šo dāvinājumu no jauna apstiprināt. Rīdzinieki tā vēl vairāk sabiedrotos ar mums pret mestru, un divi pret vienu — tā ir droša uzvara! Dievam patīkama uzvara! — viņš piemetināja.

Johanam šķita, ka viņa prasme atrast šoreiz rīcībai pamatojumu izceļ viņu virsbīskapa acīs, tuvina sirmgalvim vēl ciešāk, neba Albertam galu galā drīz jāaiziet no zemes dzīves, Zālamana mūžu neviens vairs nepieredz, un tad Johana jau sasniegtais stāvoklis — virsbīskapa vietnieks — kļūst par klintīgu pamatu, lai viņš

izvirzītos par nākamo Rīgas virsbīskapu. Tāpēc tagad — tikai stingrību, stingrību un vēlreiz nepiekāpīgu stingrību, lai visi redz, cik viņš, Johans no Fehtas, piemērots virsbīskapa cēlajam krēslam, kas Dombaznīcas korī zem baldahīna drīz gaidīs jaunu sēdētāju.

Vēl viņi būtu sprieduši ilgi un nopietni, ja ierasto klusumu pēkšņi nepāršķeltu patāli, bet izmisīgi kliedzieni, un vēl pēc mirkļa tepat blakus atskanēja tā kā Bruno iebrēciens, kam sekoja smagi baukšķi, kā kad nomestu uz klona graudu pilnu maisu. Un tad atsprāga smagās durvis un virsbīskaps nepaguva ne galvu pavērst, lai apvaicātos par nepiedienīgo troksni, tikai pavēra muti, lai izsacītu savu nepatiku, kad pavērtajā runājamā iesprūda lupata un sveša, nesaudzīga roka pāris mirkļos aptina virvi krūtīm, piespiežot klāt krustu un viņa elkoņus, un dilbus, uzmauca pāri galvai garu maisu un kāds spēkonis, pārmetis nešļavu pāri savam plecam, nesa prom. Alberts pārsteigumā nepaguva ne iekunkstēties, ne paspārdīties, elpas trūkums smacēja, un gar acīm

sagriezās zilas un zaļas dzirksteles, līdz pasaule satumsa un apklusa, un vienīgi noplaiksnīja vēl pēdējā doma»

—    Ak, augstais dievsl Par kādiem grēkiem tu mani tik neganti aizsauc pie sevis!? Ak dievs!…

Tikmēr virsbīskapa Alberta vietnieks Johans no Fehtas stāvēja gluži apjucis pie loga un blenza kā lēmēts, pat nepakustējās, redzot divus tēvaiņus uzbrūkam Kristus patiesā vietnieka vietniekam Livonijā un tātad paša dieva izvēlētam. Tikai kad Alberts pazuda maisā, Johans beidzot apjēdza, ka vienīgi kājas var vēl ko glābt. Viņš triecās atvērtajās durvīs ar tādu ātrumu, ka pasita trešo uzbrucēju sāņus, un tas sagrīļojās, bezmaz nogāžoties.

—    Turi stērbelainol — ieaurojās Tērvetes komturs Gerds no Skanēs. Viņa dzelžainā roka bija tā, kas iegrūda Alberta mutē lupatu un apmeta virvi, bet tagad, redzot virsbīskapa vietnieku izbēgam, atstāja jau droši pieveikto veci abu savu piepalīgu ziņā, bet pats metās bēdzējam pa pēdām; to, kas uzbrūk, vienmēr vēl patiks iespēja pieveikt, bet ko padarīsi aizbēgušam, un tāpēc, iebiedēšanai skali ierēcies, viņš lieliem lēcieniem metās nopakaļ.

—    Stāvi! Stāvi! — Gerds uzsauca, cerēdams, ka bēglis paklausīs, bet tā tomēr nebija dieva balss, tāpēc Johans, izticis garajā gaiteni, sarāva platos svārkus uz augšu, tā kā kļuva redzamas palīkās kājas līdz ceļgaliem, un diedza tik nadzīgi, ka Gerds netika ne sprīdi tuvāk. Izmeties pils pagalmā, prāvests sacirtās uz Dombaznīcas pusi, gribēdams paslēpties pie citiem kanoniķiem un tā rast glābiņu, bet tad viņā Izzibēja doma, ka nevis viņš pats, bet citi būs virsbīskapu izglābuši, un bez tam tādējādi var tikt apkaunots viss domkapituls, uzvedinot tur uzbrucējus, un tas var atstāt smagas sekas turpmākai cerībai tikt dižajā baldahīna krēslā. Tāpēc jāglābjas vien pašam un visdrošāk tādā gadījumā būs tikt svētā Miķela kapličā, jo tas katram kristītam cilvēkam zināms, ka svētais Miķelis Ir augstākais sargeņģelis, kurš stāv dievam pie labās rokas un sargā, un glābj vajātos. Jā, svētā Miķela kapliča Ir vienīgais patvērums, kuras durpriekšā uzbrucējs spiests apstāties, ja tam 6irdī kauču kripatiņa baiļu no pastarās tiesas; ari tajā, kā svētos rakstos nekļūdīgi norādīts, sargeņģelim Miķelim būs galvenā teikšana, šķirojot ļautiņus uz debesīm un ellL

Prāvests Johans sacirtās uz Jēkaba kapsētas pusi un zibošiem soļiem kā zebiekste ņirbināja pretī glābiņam.

Savkārt Gerds no Skanēs tā bija apskaities par baznīcas svētuļu nekaunību izokstīt katru viņa darījumu, pat viņa paārstēšanos Tērvetes dzirnavās un abu kaklarotu slēpumu, ka tagad dusmās vai plīsa par pakāmējušā prāvesta izveicību, izmetoties pa durvīm. Ilga un jezgaina pakaļdzīšanās sacels brēku un traci, saskries viss svētuļu bars, un nodomātais pa juks, un tad var paputēt arī Vinfreda izsniegtā grēkatlaide nākamajām četrdesmit dienām, kurās viņš bez Ordeņa kapelāna uzdotā bija izdomājis paveikt vēl šo to vairāk, lai abi ar Helgu drīzāk varētu aizbraukt, paņemot sev līdzi īsti vērtīgu guvumu. Niknumā aizmiglotu skatienu, aizkusumā gārdzot, viņš tomēr sāka tuvoties bēglim, kas savu mūža lielāko daju bija pavadījis lūgšanās un nevis ar zobenu zirgā. Kad prāvests atrāva kapličas durvis un ģieda sevi paglābtu, Gerds bija vairs tikai pāris solus aiz viņa, un, ne mirkli nesastomījies sargeņģeļa Miķeja bargā tēla priekšā, gūstītājs gāzās Johanam no Fehtas virsū ar tādu ieskrējienu, ka abi novēlās gar zemi, un Johans, kas bailēs bija aizvēris acis, dzirdēja virs sevis drausmu gārdzoņu un juta divu roku pirkstus kā čūskas apžņaudzām viņa kaklu… Grēcīgā pasaule satumsp…

Virsbīskaps Alberts pamodās augšpēdus ratos, kuri neganti zvalstījās, zirgiem skrienot straujā riksī. Viņš bija nomests uz salmiem, un blakus viņam Jeterējās vēl otrs bēdu brālis. Vai tas būtu akolūts Bruno? Alberts pašķielēja uz to, kas dalījās ar viņu liktenī.

Nē! Johans! Prāvests Johans no Fehtas! Viņa uzticamais vietnieks!

Jā, pat kapliča, kas bija nosaukta virseņģeļa un kristīgo visuzticamākā sargātāja svētā Miķela vārdā, — pat tā nebija spējusi paglābt arī virsbīskapa vietnieku un pirmo palīgu no ordeņbrāļu nejaucības.

Vīstokli no mutēm bija izņemti, viņi varēja brīvi elpot un sarunāties, bet nule pārdzīvotais un stāvoklis, kādā viņi pašlaik atradās, vērta abus svaidītos dieva kalpus mazrunīgus. Tikai pēc laba laiciņa Alberts, kā pārbaudīdams savu atmiņu un saprātu, un laikam arī Johanu, ierunājās:

— Apustuļa Mateja piektās nodaļas desmitais pants saka: «Jo svētīgi ir tie, kas taisnības dēl cieš vajāšanas …»

Johans saprata mājienu un turpināja:

—     Atcerēsimies Zālamana divdesmit septītās nodaļas sesto pantu…

Atceroties bībelē vietas, kur rakstīts par vajāšanu un sāpju pārciešanu, viņi atkal savu jūdzi bija aizvesti vēl tālāk no Rīgas.

Kādu laiku klusējis, Alberts ierunājās:

— Johani no Fehtas tiek piemeklēti… Dievs pārmāca tos, kurus mīl… Tu atceries savu vārda brāli — priesteri Johanu no Fehtas?

—    Hm…

—     Viņš, nabadziņš, bija izgājis cirst kokus uz Senā kalna[12], kad Jersikas ķēniņš Visvaldis, sabiedrojies ar augštaišiem, saķēra viņu un…

—     Toreiz vismaz tie bija pagāni, bet kas tagad mani pēc gandrīz septiņdesmit gadiem saķer?… Jo tuvāk nokļūstam tūkstošgadīgajai dieva valstībai, jo lielāka nekrietnība guļ savējo vidū, es teikšu.

—     Nelabais prot ieperināties visur. Ar to būs ilga cīņa.

Viņi apklusa, jo debesīs, pret kurām, augšpēdus guļot, bija pievērsti viņu skatieni, parādījās no abām pasēm divas ņirdzīgas ordeņbrāļu sejas un vienu no tām Johans pazina — tas bija Tērvetes komturs. Jā, šaubu nebija, tieši Zemgales dēļ jāpiedzīvo šī briesmeklība.

—    Tērvetes komturs… — Johans čukstēja.

—    Kur rodas šie ļaundari?!… — Alberts izdvesa.

Pat sēdus nevarēja piecelties: norāvuši virsbīskapa

palliju — pagaro plaukstas platuma baltvilnas auduma lentu, izrotātu ar melniem krustiņiem, kuru kā virsbīskapa varas zīmi atsūtīja no Romas pats pāvests, nekauņas ar šo vissvēto atribūtu kā ar prastu virvi bija abus piežmieguši ratu grīdai, pallija galus stingri piemezglo- jot redelēm. Tāpēc atlika samierināties ar notiekošo un domāt, domāt un domāt, un to viņi arī darīja, kad abi bruņinieki, izmetuši pāris nievīgas piezīmes, aizgāja kaut kur uz priekšu.

Kur mana kļūda? Kur? Ko esmu noziedzies dieva priekšā? — Virsbīskaps Alberts gribēja saņemt plauk- 6tu plaukstā, sakrampēt paģindušos pirkstus, bet cieši pāri krūtīm novilktais pallijs neatļāva arī šo ierasto, iemīļoto kustību. Vai viņš būtu kļūdījies jau toreiz, noslēdzot ar mestru Konrādu no Medemas savienību, ka visas neskaidrības un pārpratumus cīņā pret pagāniem viņi noskaidros un izšķirs tikai un vienīgi divpusējās sarunās? Taču ne! Jo šāds nolīgums paglāba no Romas iejaukšanās, un tāpēc divus gadus vēlāk viņš ar nākamo mestru Oto no Rodenšteinas vēlreiz parakstīja vienošanos, ka strīdus starp bīskapiju un Ordeni viņi izkārtos savstarpējā izlīgumā un ne viens, ne otrs nekad un nekādos apstākļos nebrauks sūdzēties Romas kūrijai. Ko tagad darīt? Tomēr sūtīt sūdzību? Ka virsbīskaps kā puscūcis atmuguriski iemests apsmulētos ratos uz salmiem! Un viņa vietnieks tāpat. Taču tā būs vienošanās laušana un tātad — Ordenim arī brīva rīcība. Un ja nu mestra aizgādātais zelts un sudrabs atkal izrādītos smagāks? … Pat daudz smagāks, un tad viņu… atcels no amata. Viņu! Pirmo virsbīskapu šajās zemēs un Rīgā, kam nopelnīta tiesība tikt apglabātam vissvētākajā vietā — zem Dombaznīcas altāra! Gan pazemotam un piesmietam, bet — zem altāra! Nē, jāizcieš! Sūdzēties nedrīkst! Bet mestru piemeklēs dieva sods! Ai, kā piemeklēs! Vakar taču Johans jau stāstīja, ka augoņi apstājuši iedomīgo. Jā, jā, dievam zelta pietiek, viņa tronim netuvojies, lai cik tev spīdīgu labumu, jo viņš pats to radījis, kā radījis pasauli. Tāpēc dieva taisnīgais sods iedomīgos Ordeņa mestrus allaž smagi pārmāca… Jā, jā… Cik mestru viņš, Alberts, vien jau pārdzīvojis? … Pa, pa, paskaitīsim… Pats pirmais, ar kuru iznāca saķeršanās, bija Dītrihs no Grīningenas, izcili manīgs darbonis, kas ātri vien iekārtojās par Vācbrāju ordeņa sūtni pie pāvesta un tā laikam savā ziņā paglābās. Vienīgi ar otro — Andreju no Štīrijas laiku pa laikam varēja saprasties, viņi pat kopīgi devās ar diviem zeltā un dārgakmeņos mirdzošiem kroņiem iesvaidīt par visu augštaišu un žemaišu zemju karali dižkunigaiti Mindaugu un par karalieni — viņa sievu Martu. Tas bija brīnišķīgs laiks! Neaizmirstams! Toreiz viņš no bīskapa beidzot kļuva par virsbīskapu, un šķita — pat kristīgo Rīgas dibinātāja, viņa priekšteča un vārdabrāļa Alberta no Bukshēvdenas slava nobālēs tās dižās darbošanās priekšā, kuru paveicis, veic un vēl veiks virsbīskaps Alberts no

Ķelnes. — Mani noteikti iecels svēto kārtā! Svētais Al- bertsl — Tā viņš bija domājis, un arī šobrīd ieplaiksnī- iās tā pati cerība: varbūt šī pārmācība tieši tāpēc uzsūtīta, lai, to izcietis, viņš iekļūtu svēto skaitā. Un Alberta skatiens aizlidoja tāltālu zilajās debesīs, kā alkstot ieraudzīt dieva sūtītu kauču visniecīgāko zīmi, kas pavēstītu viņa dzīves brīnišķīgo noslēpumu — iekļūšanu svētajos! Skatījās, skatījās, bet — nekā!… Debesis bija zilas, bez mazākā mākonīša, un vienīgi divas melnas vārnas nesteidzīgi un smagi pārlidoja šķērsām viņu ceļam, ik pa brīdim sasaukdamās — krā, krā …

Vai tiešām… vai tiešām tās jau vēsta galu? Vārnu apsaukāts un nekrietneju apsmiets? Tik necilas beigas pēc visa veiktā? Nē, līdzšinējā dzīve liecināja gluži ko citu. Tās tomēr nebūs beigas. Viņš aizvēra plakstus un atgriezās atkal bijušajā, atgriezās pie nākamā mestra — dižciltīgā Eberharda no Seinas, ar kuru sākās nopietna nesaprašanās, un šaubu nebija, ka dievs vai vismaz svētā jaunava Marija par to pamatoti sadusmojās un sodīja dižciltīgo ar neizārstējamu slimību. Lūk, kā ir, kad neciena baznīcas uzticamos kalpus! Turpretī Anno no Zan- gerhauzenas tomēr nesodīja, tieši otrādi — paaugstināja par virsmestru, lai gan — lai gan varbūt tā dievs paglāba viņu, Albertu, no šī vīra gluži neizturamās vīzde- gunības un iedomības, jo ar šo lepniķl nevarēja put vienoties, kā tie abi vienā telpā drīkst vai nedrīkst sēdēt, kurš ienāks pirmais un kurš pēc tam… Gluži tāpat kā pašlaik, kad jāslēdz ar zemgaļiem līgums, bet vienošanās ar Ordeni kā nav, tā nav, jo bruņinieki atkal ietiepjas. Nākamo mestru — Burhardu no Hornhauzenas žemaišl nodūra pie Durbes. Slikti, loti slikti, ka pagāni toreiz uzvarēja, bet — dievs labi dara ko darīdams — mestru viņš pārmācīja un nekavējoties aizsauca pie sevis, kur tam, bez šaubām, neklājās viegli, taisnojoties, kāpēc nav uz zemes paklausījis Rīgas virsbīskapam. Diez kā neveicās arī Siguldas komturam Jirgenam no Eikštates, kurā kādu laiku izpildīja mestra vietu, līdz ievēlēja Verneru no Breithauzenas. O, to gan piemeklēja bargs dieva sods! Viņa paša ordeņbrālis uzbruka tam un sadūra krūtīs dzijas zobena brūces, un, lai gan tiepša izdzīvoja, tomēr bija spiests no amata atteikties un aizbraukt. Konrāds no Medemasl Kāds mestrs tas iznāk pēc skaita? Sajuka… vienalga… Galvenais, ka ar viņu tikai īsti sākās! Jā, ar viņu sākās tie vislielākie strīdi un ķīviņi. Vecs un tiepīgs kā āzis bija šis mestrs, un labi gan, ka nespēja vairs zobenu cilāt un devās atpakaļ uz savu Medemu. Bet Oto no Rodenšteinas piemeklēja Burharda liktenis — arī viņu žemaiši nodūra un nodūra arī nākamo, Andreju no Vestfāles… Ko? Vai tā nav paša dieva barga zīme, kas sagaida tos, kuri iedrošinās pretoties virsbīskapa gribai! Kā Valters no Nordekas to nesaprot! Ko viņš iedrošinās! Ja viņš pagānus nebīstas un šos vispēdējos tiepšas zemgaļus pārmāca — tas viss ir jauki. Bet būtu vismaz dieva bijies un līdz ar to sapratis, ka virsbīskapam kā dieva tuvākam kalpam šeit, Kīgā, tomēr pieder gala vārds…

Bija sācis krēslot. Pajūgs" apstājās un gūstekņi dzirdēja, kā Gerds rīko kalpus — liek uzkurt uguni, uzsliet telti un gatavot vakariņas.

Sāka kārdinoši smaržot pēc ceptas vistas. Ordeņbrāļi ēda, skaļi šmakstinādami, un sprieda, cik grūta viņiem tā zemes dzīve — pirmiem jākaro pret pagāniem, bet jāēd un jāģērbjas pēdējiem, kurpretī priesteri iekārtojušies kā nieres taukos, gan šeit, gan arī debesīs grib būt pirmie. Turpmāk tādu netaisnību vairs nevar pieļaut, vismaz šajā pasaulē ne, un tāpēc virsbīskapam jāparaksta pareizs un taisnīgs jauns Zemgales sadalīšanas līgums.

—   Varbūt viņš grib jau parakstīt? Nodarīto pārestību mums izlabot? — ieminējās viens no brāļiem.

—   Pajautāsim! — Gerds piecēlās un, vistas stilbu krimzdams un tīši šmaukstinādamies, pienāca ratiem.

—    Kā būs, svēto tēv? Parakstīsi taisnīgu līgumu ar mums? Bez laba ēdiena nav spēka pagānus kapāt.

Virsbīskaps Alberts neatbildēja.

—   Labi, labi, — Gerds novilka. — Nav kur steigties. Ja jau tik ilgi esam cietuši, pacietīsijnies vēl mazliet. Ko? Varbūt jums kāda vēlēšanās?

Johans no Fehtas nolēma labāk nobeigties, bet tikai neko nelūgt. Alberts gan pēc brīža pazemojās:

—    Odeni…

—   Tik vien tā bēda! Ha-ha! — Gerds laida vaļā savu rēcīgo smieklu. — Tūliņ padzersies, svēto tēv! Tūliņ!

Kalps no turpat lejā plūstošās Gaujas uznesa toverī upes veldzi, un Gerds, pakāpies uz ratu ass, irgodamies tecināja strūklu sejā — vispirms virsbīskapam, tad prāvestam.

—    Dzerietl Jo stāv rakstīts: ja tev lej, tad tu dzerl Ha-ha!…

Est viņiem nedeva. Naktī zirgi tepat tuvumā plūca lekno zāli, sprauslāja un sabubinājās, bet viņi tirpušiem locekļiem mocījās ratu dibenā salmos slapji un paši sa- slapinājušies…

Nākamās dienas priekšpusdienā brauciens nokļuva Siguldas pilī. Tā bija droši uzmūrēta un nocietināta, un izkļūt no tās vai cerēt uz glābiņu no ārpuses — veltīgi. Gerds pavēlēja atraisīt virves no kājām un arī palliju un lika abiem kāpt no ratiem ārā. Gūstekņu locekļi bija tā notirpuši, ka gliemezis izrāptos ātrāk, un Johans kā jaunākais pirmais iztūžājās no braucamā, ļodzījās un klupa, un tad piepalīdzēja izrausties otram, šim gauži vecīgajam sirmgalvim, kas tusnījās pāri redeļu malai kā mirdams. Ņirdzēji stāvēja lokā ap dižciltīgajiem nevaru- ļiern un pavērtām mutēm blenza kā brīnumā, pat nepie- solot abiem atvieglot nostāšanos uz kājām. Kad beidzot atvestie stāvēja, cieši viens otram piespiedušies, samirkuši un nobružāti kā dīķī nejauši iepērušās vistas un gaidīja savu likteni, Gerds, sēžot kumeļā, noprasīja:

—    Tad kā, svēto tēv? Pietiks jums ar vienu trešdaļu vai ietiepsaties pie divām?

—    Bīsties dieva! — ielicis balsī visu aizturēto niknumu, Johans iesaucās.

—    Vēlreiz laipni pavaicāju — kā būs? — komturs saslējās seglos. — Paši būsit vainīgi…

—   Grēcinieki Kas smaksi un nenosmaksi elles ugunīs! — Alberts saņēma pēdējos spēkus un drebošā, kauču piepaceltā balsī biedēja. — Vai tiešām nezini dievišķo likumu, ka virsbīskaps bez domkapitula lēmuma nevar izlēņot ne astotdaļu arkla zemes?!

—    Nu, ja tu tik nevarīgs — ne vien miesā, bet arī prātā —, tad… Nav te uz grēcīgās pasaules ko nīkti Piepalīdzēšu tev ātrāk nokļūt tai jūsu pašu sludinātajā paradīzē.

Gerds nolēca no zirga, piegāja abiem klāt un ar zobena smaili norādīja:

—    Ejietl…

Viņi paklausīja.

Nobeigs, noteikti nobeigs, — Alberts iedomāja. — Bet uz Romu paziņos, ka esmu miris no vecuma. Mīlīgi veduši uz dievkalpojumu, bet es ratos pats nomiris. Manos gados tas visticamāk…

Pils torņa apkaltās ozoldurvis bija vajā. Sirdīm baismi notrīsot, abi gūstekņi, pārkāpa slieksnim. Vienas kāpnes veda augšup, otras — uz leju, un viņi saminstījās, nevarot izšķirties, kurp labāk doties pretī savai nāvei. Piepalīdzēja atkal Gerds, ar zobena smaili piebikstot:

— Uz leju! Uz leju! Tuvāk ellei, lai garāks jājiens uz debesīm, ha-ha-ha!… — viņa negantais smiekls grieza ausīs kā pastarās tiesas bazūne.

Abiem ticības kalpiem ne vien no drēgnuma, bet arī no tādas zaimošanās zosāda uzmetās un drebulis ieskrēja kājās, un viņi lēni taustījās lejup, bīdamies tumsā paklupt. Taču piesardzība nepaglāba, viņi nepaguva nocelt kāju no pēdējā kāpiena, kad saņēma dunku mugurā un tenteriski ievēlās melnajā tumsā un — ūdenī. Noplunk- šķēja vien. Torņa pagraba grīdu klāja savu piecu pirkstu biezumā ūdens kārta, kas te laikam tīši saliets, un Johans velti aptaustījās visapkārt gar mūri un arī pa vidu, nekur neatrada sausāku vietiņu, pat bluķīti ne, kur pakāpties vai vismaz apsēsties.

Pastāvējuši viņi beidzumis noslīga uz ceļiem un griezās lūgšanā pie dieva. Ilgā un dedzīgā lūgšanā.

Pagāja viena stunda, otra. Cik ilgstoši iespējams bez pārtraukuma un bez panākumiem lūgt? Pagurums ņēma virsroku un viņi, pagrābstījuši puspuvušos salmus, apsēdās žļakstīgajā zaņķī.

Laiks ritēja mokoši lēni, šķita, ka iestājusies kāda mūžīga bezgalība.

Arī vēders sāka prasīt savu, tāpat mute izkaltusi un prasīja malku skaidra ūdens… Taču salkumu vēl varētu paciest, visneizturamāk bija nosēdēt saltajā slapjumā, un virsbīskapam Albertam vienīgā mierinātāja doma bija cerība, ka viņš pašlaik tomēr kļūst par svētās Marijas zemes pirmo ticības mocekli… Viņš atcerējās un iedvesmojās no tādiem dižiem cietējiem kā apustuļa Johana māceklis, cēlais Antioķijas bīskaps Ignācijs, kas mira pie krusta… Uz lēnas uguns izcepināts mira Smir- nas bīskaps Polikarps… Zvēriem par barību iemests kristietības gudrības un lēnprātības iemiesojums Justins no Martiras… Drēgnais pagrabs tad jau bija nesalīdzināmi mazāks pārbaudījums, gandrīz vai par mazu, lai ieskaitītu mocekļos …

Lejā sēžot, viņi dzirdēja, kā pils torņa augšistabā Tērvetes komturs un viņa Siguldas līdzinieks ar brāļiem plītēja. Ēda un dzēra, un laiku pa laikam nokāpa līdz pazemes cietuma augšmalai, lai atbrīvotos no lībju medalus. Parasti viņi tenterēja pa divi, viens otru balstīdami, un tad gluži nevainīgi apvaicājās:

—    Līst?

—    List! Bet drīz pārstās … Varēs sienu pļaut…

—    Ha-ha-ha …

Lai pagrimšanas aina būtu īsti pilnīga, augšā sāka skanēt sieviešu smiekli un spiegšana.

Ak, nešķīstais dzimums! Kur pazušana, tur arī tu! — Alberts drebēja pie visas miesas. — Pat Svētajam Je- ronīmam savā tuksneša vientulībā bija jāmocās ar skaistu sieviešu tēliem, pat viņam, kas uzrakstīja brīnišķīgi pārliecinošo «Vēstuli Eistāķijai» par jaunavības glabāšanu… Ak, pagrimušie! Uzklausiet! Uzklausiet šīs burtu rindas, un pār jums nolaidīsies apskaidrība. Bet kas te notiek!? Kas tur augšā notiek?… Vai tie maz grib uzklausīt tādu vēstuli? Nē, nē, ka brāļi bruņinieki dzīvo tik izlaidīgu dzīvi, neievērodami savus Ordeņa statūtus, to virsbīskaps nevarēja pat iedomāties. Un padotie no viņa to slēpuši … Ai, ai, ja dievs pieļauj tādas nešpetnības… Virsbīskapam sagribējās mirt, pamest šo grēcīgo pasauli. Jā, viņš jau bija samierinājies ar nāvi, jo vecajā miesā dvēsele vairs tik tikko turējās.

Turpretī Johanam no Fehtas mocības sagādāja aizvien neizturamākas ciešanas un viņš jau vairākas reizes izdvesa:

—    Ellē nevar būt briesmīgāk … Tur vismaz siltāk …

Laikam otrā dienā, bet varbūt tā bija jau trešā, Gerds

atkal apvaicājās:

—    Tad kā, svēto tēv? Varat izlemt bez tā stērbeļainā domkapitula vai varbūt… Ko?

—    Domkapituls lemj Rīgā… — Alberts tik tikko at- šļupstēja.

—    Vai viņus visus, paltrakainos, tikpat saudzīgi atvest uz Siguldu? — komturs no pārēšanās un pārdzeršanās žagojās vien. — Jūs abus mēs atvedām pārāk saudzīgi. Tu, svēto tēv, parastā vedumā jau puseļā būtu dvēseli

uzticējis dievam… Izkrist no ratiem tavā vecumā — pat pāvests noticēs. Labi, ka piesējām, vai ne?

—    Bīsties grēka! …

—        Pats man pārdevi grēkatlaidi! Aizmirsi jau? Vecums, vecums, ha-ha-ha!…

Jā, šaubu nebija, ka tiešām kāds pārdevis grēkatlaidi uz priekšu, ja Tērvetes komturs tik apgānīgi izrīkojas.

—        Cienījamais prāvests Johans no Fehtas, kas tāpat ar mieru iziet Golgatas ceļu, — Alberts turpināja pēdējiem spēkiem, — un kuru esmu iecēlis par visas Zemgales garīgo tēvu un augstāko tiesnesi…

—        Lūk, lūk! — komturs pārtrauca. — Tāpēc jau viņš te atrodas! Un lai ari turpmāk viņš būtu augstākais tiesnesis un vēl augstāks, bet desmito tiesu lai ievāc tikai no vienas trešdaļas. No vienas trešdaļas! Tas ari ir daudz — ne par ko. Pat uz Rakti nejāja līdzi aizlūgumu noturēt. Tad kā? Vienosimies?

Viņi neatbildēja.

Gerds brīdi pastāvēja, gaidot atbildi, bet tad nekaunējās uzslapināt abiem tieši uz galvas un nospļāvies, paklusi trallinot, aiziet augšā pie dzīru galda.

Atkal vilkās laiks, kurš šķita jau vēl ilgāks nekā mūžība. Johans no Fehtas neizturēja un vairākas reizes dzēsa slāpes ar žurgu, kurā viņi mirka un arī paši slapi- nājās. Šķita, diennakts ritums apstājies un viss sastindzis, un šo nemainību vairs nebija viņu spēkos izciest.

Johans no Fehtas murmināja:

—        Es… nāve mūs neņem… ilgāk dzīvs izturēt nespēju … nespēju…

—        Mūsu glābēju Pestītāju piesita krustā, un trīs diennaktis viņš izcieta visbriesmīgākās mokas mūsu dēļ…

—        Viņš bija dieva dēls … bet es … es… Vai tiešām tās vienas trešdaļas dēļ… Zemgale jau nav tik liela … Lai ņem! Droši vien pats dievs tā vēlas, ja viņš uzlicis mums tādas ciešanas! Pats dievs!

—    Pats dievs?… — Alberts arī kļuva domīgs.

Un, kad komturs Gerds no Skanēs kārtējo reizi bija nokāpis lejup palīņāt, Johans uzdvesa uz augšu:

—    Nem! Ja dievs tā lēmis — ņem!

—    Ko ņemt? — Gerds gribēja skaidrību.

—    Bīskapijas Zemgales tiesu.

—       Kādu bīskapijas Zemgales tiesu? — Gerds, jūtot tuvo pieveikumu, tirdīja. — Nē, mēs gribam tikai savu!

īr kauču viens jūsu priesteris pie Mežotnes, Tērvetes un Raktes atdevis cīniņā dvēseli dievam? Neviens! Aizbēgt, jā! Ar bēgšanu jūs labprāt pārtiekat! Bet cik mūsējos pagāni nodūruši? Tu, Johan no Fehtas, iecelts par Zemgales bīskapu, ne reizes pat neesi mūs pavadījis, kad devāmies nekristīgos pārmācīt. Bīskapijas tiesa! Nē, mūsu!

Komturs iztirdīja, skaidroja un izņirdza abus svētnie- kus ilgi un pamatīgi. Jā, jā, citiem sludinot laimīgu dzīvi paradīzē, bet paši turp dodoties ļoti nelabprāt, bet piesavināties sveša pūliņus — tur pirmie. Tikai pamatīgi apskaidrojis, viņš beidzot abus izveda gaismā, kur tie stāvēja, spožajā saulē acis samieguši, un bija gatavi parakstīt visu, ko vien tiem liks parakstīt.

Un Prūsijas un Livonijas zemju virsbīskaps Alberts savā vārdā un Johans no Fehtas visa domkapitula vārdā no dieva žēlastības un ar nevainīgi ieņemtās Marijas svētību parakstīja tai 1271. gada 27. augustā, nedēļas ceturtajā dienā, teļādas rullī vienošanos, kurā bija iemūžināts tieši tas, ko Ordenis prasīja: Zemgalē divas trešdaļas pieder vācbrāļiem, viena trešdaļa — virsbīskapam un tā domkapitulam.

X

Tērvetnieku prātus šobrīdis nemieroja vai vienīgi pļauja. Lietaino un vēso vasaras sākumu papilnam atdarīja pēcsaulgriežu bula tveice, labība padevusies vār- paina un smagiem graudiem, tāpēc iekūlums solījās būt devīgs. Gatavojoties dāsnajam vākumam, prasmīgākie izkapināja izkapts asmeni plānāku par nagu, pat lēn- lēnām nedrīkstēja pirkstu piedurt, cik dzēlīgs tas bija, daži atkal pasākuši siet garkāti, lai daļģei vēziens slaidāks un vāls platāks, kurpret citi noliedza tādu pārgudrību, jo asmens ātri atgriezīšoties un smaile iecirtīšoties kukurzni vai nepamanītā akmenī, tad dārgais pļaujamais pagalam un pats pļāvējs — kaunā.

Citādi pilī iedibinājusies atkal kādreiz tosgados bijusī sadzīvošana, kad pagalma piesaulītē gozējās un tusnīja soģis Daniels no Hustenas; vecākie gada gājumi viņu labi atcerējās, tāpat kā atcerējās viņa miermīlīgo pa- dzinumu un vēlāk augšpēdisko kritienu saltajā ziemā no apledinātā lencamā torņa.

—    Tāpat padzīsim rētaino sarkanmatl ari — niknākie tērvetnieki neslēpa savus nodomus. — Varbūt šoziem pat.

Kopš Namejs bija atgriezies pilī, ļaudīs paļāvība aug- tin auga, jo neviens jau nezināja, cik negulētas naktis virsaitis kāvies ar drūmu nojautu un domu lietuvēniem.

«Nesteidzies, kad nedrīkst steigties, un nenokavē, kad nedrīkst kavēties,» viņš aizvien biežāk atcerējās pasaules ceļu izgājušā Mudra gudrīgo padomu, atcerējās un saprata, ka tieši izlēmums ir visgrūtākais, ja grib, lai tas būtu pareizs.

Arī pašlaik dzīve dīvaini samezglojas un neskaidrība velkas garumā.

Virsaiša istabā no Viestura valdījuma laikiem maz kas mainījies: kā izsenis gar vienu sienu platlāve gu-> lēšanai, mīkstām lāčādām paklāta, vidū pamatīgais ozolkoka galds, kam visapkārt smagie stubuču ķebļi, no kuriem aizsnaudies vīrs varēja nokrist, bet sēdamais pat nesazvārojās. Pie sienas, kas dūmos krietni pamelnējusi, karājās divi dāvanās mantoti zobeni, šķēps un vairogs.

Gadskārtas vienīgi Nameju pašu bija redzami pārvērtušas. No gaišmataina jaunuļa viņš bija kļuvis par vīru, kura brūnajā matu ērkulī iestīgojis jau sirmums, tālie kara ceļi pārvērtušies grumbas, ieguļoties pierē un plakstiņu kaktos, un vienīgi acis palikušas tikpat dzīvestīgas un spožas, spridzīga nemiera pilnas kā tovasar, kad viņš paglāba Gunvaldi no soģa uzdomātā pēriena par svai- dīšanos ar zīlēm.

Namejs sēdēja galda galā, Gunvaldis no viņa pa labi, un, sāniski vērojot virsaiša skaudros vaibstus, Gunvaldis pēkšņi atcerējās seno bērnības dienu ar tās satraucošo notikumu, atcerējās mīlīgo Naulu un nebēdni Zigni…

Otrpus galdam, uzmeties uz tā ar elkoņiem, zvilnēja labietis Narbuts, kam tagad Tērvetē vienīgam bija īsti diža saime un kurš allaž nostājās Nameja pusē. Viņš bija gandrīz vienos gados ar virsaiti, stiegrs un nenogurdināms, un tāpat straujš un darbīgs, arī tagad uzsita dūri uz galda,

—    Atkal Tiģis nevar atvilkties!

Un klusumā, kas iestājās pēc šiem vārdiem, beidzot noklaudzēja durvis un nosauktais ienāca — Tērvetes jaun- labielis, kas ar Kursas puses radu rocību bija ātrīgi ierīkojies Tērvetē uz plašu dzīvi un aizvien tiecīgāk turējās pie saviem nodomiem, juzdams aiz sevis spēku, kauču pats augumā padevies pasīks, tāpēc, kā Jaudis melsa, ne reizi neesot devies tālākos sirojumos un briesmās allaž ņemot kājas pār pleciem un lecot zirgā, jo veicīgu bēgšanu uzskatot par visdrošāko patvērumu.

Narbuts un Tiģis vakar pārjāja no Rīgas, kur viņiem beidzot bija jāvienojas par miera līguma galīgiem noteikumiem, un Namejs gaidīja viņus drošā pārliecībā, ka tagad aUiks tikai, mieru noslēdzot, apmainīties šķēpiem un pēc tam pacietīgi un slēpti gatavoties dienai, lai nelūgtos aizvadītu atkal prom. Atgriezās Tērvetes la- bieši, tā teikt, ar tukšām rokām, neba aizsācies atkal jauns strīdiņš ar ticībniekiem.

—   Kādus gaismīgus vārdus? — Narbuts bija tieši noprasījis.

—    Baznīca mūžmūžos nodrošina kuršiem brīvību, kamēr tie neatkritīs no kristīgās ticības, — viens no līguma sastādītājiem bija atbildējis. — Šoreiz kļiršu vietā ierakstīsim — zemgaļi. Zemgaļiem baznīca nodrošina mūžmūžos brīvību! Un vēl šajā dieva gudrības apgaismotajā līgumā teikts, no kura aizgūsim to labāko… vēl tur teikts, — viņš turpināja, ieskatoties rakstu rullī un izmainot balsi: — … «Kad līgums būs noslēgts un parakstīts, un līdz ar to dabūjis pastāvīgu spēku, viņiem nāksies iet karā pret pagāniem, gan aizstāvot kristīgo zemes, gan izplatot ticību» un… un… «kad Ordenis ceļ pilis pret pagāniem, tad tiem, kas bija atteikušies no kristietības, jākalpo pie būves veselu mēnesi savā maizē…»

Tādus pavārdzinošus noteikumus savkārt zemgaļi atteicās pieņemt. Namejs sevī glabāja akmenscietu pārliecību kristietības sludinātāju drīzam padzinumam. Tāpēc nedrīkst sevi apgrūtināt ar nosacījumiem, kuri var divkārt grūtāku vērst turpmāko dzīvi, ja tomēr nepaveiktos karā un kaujā liktu zaudēts; tad, pildot tik uzmācīgas saistības, būtu vēl sirdzīgāk atlabt atkal jaunai cīņai, bet jācīnās būs mūždien un tik ilgi, kamēr vien kādam iekārosies ņemt no šīs zemes to, kas pieder tikai šai zemei.

—    Jo netraucētāk koks dzimtajā piekalnē dzen saknes un ņem valgmi, jo kuplāk tas sazaļo. Tāpat tas bijis, ir un būs ar mums, zemgaļiem, — arī šie vārdi piederēja Mudrim, un Namejs tos aizvien atgādāja.

Kad Tiģis bija ienācis un nosēdies blakus Narbutam, brīdi iestājās klusums. Neviens laikam negribēja pirmais uzsākt, un tukši pamelsties ne tik šobrīd neiederējās. Nameja skatiens vaicājoši pievērsās te Narbutam, te Tiģim, gaidot, kurš paskaidros Rīgas jājiena neveiksmi.

—    Es tur nesapratu un vēl tagad nesaprotu! — Nar- buts atkal nozvēla ar dūri pa galdu. — Dzen mani vai zemē!

—    Vismaz izstāsti, ko viņi galu galā vēl grib, — Na- mejam mazliet nepatika labieša novirzīšanās tukšīgos izsaucienos.

—    Es nudien nesapratu! — Narbuts vēlreiz atkārtoja.

—    Tu arī nesaprati? — virsaiša skatiens apstājās Tiģa acīs.

—   Savādis jau nu bija… No sākta gala mūs ieveda un nosēdināja kā vienmēr… Pretī Ordeņa krēsli, pa labi rīdzinieku rātniekiem, pa kreisi — virsbīskapa ļaudīm … — Tiģis tā stomīgi uzsāka. — Atnāca trīs Ordeņa brāļi, no rīdziniekiem arī trīs, bet priesteri — ilgu laiku neviens, nenāca un nenāca, krēsli stāvēja tukši… Beidzot viens parādījās, nolūdzās savu dievu un, nostājies nevis pie krēsliem, bet vidū, tūliņ pavēstīja, ka līgumā un vispār turpmāk sarunās drīkst runāt tikai par dieva zemi. Tādas — kā pagāni sakot — tēvuzemes nemaz neesot… Es gan tūliņ ieminējos, ka mums jau vienalgis, kā nosauc, ja tikai arklā neieskaita arī pļavas vai meža gabalus…

—    Es tomēr paliku pie mūsu prāta! — Narbuts pārtrauca Tiģi. — Es viņiem teicu, lai viņi nejauc labo pusi ar kreiso, lai taču apjēdz, ka tēvuzeme tiek apstrādāta, bet dieva zeme — visa pārējā, neapstrādātā. Pie mums to pat bērns saprot.

—    Nebūtu tu tik strupi, varbūt nesaprašanās izkārtotos, — Tiģis nenocietās nepārmetis.

—    Strupi vai nestrupi, bet viņējā jūklī iepīties nedrīkstam. Tēvuzemi mūsu īstenieki mantos, bet — kā bus ar dieva zemi? Viņi taču paši stāsta, ka šo dievam esot dēls, tas Jēzus, bet tu esi Tiģim dēls, un tevi arī sauc par Tiģi. Dieva zemi mantos tātad viņu Jēzus, bet nevis mani dēli!

—    Bet priesteris apgalvoja, ka nosaukums zemes mantošanas tiesības neiespaido, līdz ceturtajam celim viss paliek pašiem!

—    Bet kāpēc tad viņiem tik neatlaidīgi vajag tēvuzemes vietā ierakstīt to dievazemi? Nē, nē, Tiģi, blēdība, skaidra un gaiša blēdība! Tīšu prātu atraušu saviem dēliem un uzdāvināšu Jēzum? Nekad! Nevar ļaut blēžoties!

Namejs klausījās un klusēja. Arī viņam dīvains šķita pēkšņi aizsāktais strīds. Vai tur tiešām neslēpjas kaut kas cits? Kāda slepena viltniecība? Eh, būtu Mudris līdzās, viņš apjaustu un izskaidrotu svešinieku izdarības. Gudrs viņš bija un godīgs, un ticībnieku rīcību redzēja cauri un šķērsus, aizslēptais kā no dziļiem ūdeņiem uzpeldēja augšpus.

Namejs klausījās abos labiešos, mēģinot izprast, kādai rīcībai turpmāk sekot. Tauta nav zemesbite, — viņš sevī domāja, — tā rudenī ielien alā viena, lai nākamajā pavasarī dotu pēcnācēju pulku. Lai mēs pastāvētu, mums katru dienu jābūt paēdušiem, apģērbtiem, prieka un nodomu pilniem, mēs nevaram vienā dienā sakuplot, vienīgi iznīkt varam, naidnieka nesaudzīga uzbrukuma pie- mākti. Mums alā neizglābties un no alas neatjaunoties. Tāpēc šobrīd pirmība dodama rūpēm par saglabāšanos, un miera līgums ir vienīgais, kas var pasargāt un piešķirt laiku pārdomām un turpmākam izlēmumam. Zemgalei jāpiekāpjas… Vai ticībnieki, izpratuši zemgaļu

īso smago stāvokli, vēlas izdabūt vēl labvēlīgākus noteikumus? Tāpēc vilcināšanās? Jeb viņi slepus perina vēl nešķīstākus nodomus?

—    Tiģi! — Namejs beidzot atkal ierunājās. — Tad kā tu spried? Kāpēc dievotāji nenolika dienu līguma slēgšanai?

—    Viņi grib izmantot mūsu nespēku un piedabūt mūs pilnīgai piekāpībai, — kā uzminēdams vienu Nameja domu, Tiģis sacīja.

—    Dieva zeme vai tēvuzeme ir tikai tāds pārbaudījums, cik piekāpīgi vai nepiekāpīgi esam kļuvuši.

—    Tu, Narbut? Tavprāt?

—    Vistīrākie slazdi! Grib ievilināti Lai vēlāk varētu apgalvot — jūs jau paši tam piekritāt! Un bez tam… bez tarn… Tavā vietā, Namej, es uz Rīgu nekad nejātu, pat līgumu slēgt ne, — labietis Narbuts vienmēr bija asāks un stūrāks, runāja tieši un bez aplinkiem.

—    Un tu, Gunvald? Kā tev liekas? Tavs padoms?

Gunvaldis, ko Namejs tagad bija ņēmis par savas ka-

radraudzes vecāko, uzmanīgi klausījās abu sūtņu stāstīto un arī viņu strīdiņā, un viņā bija nostiprinājusies pārliecība, ka šoreiz tomēr ne zemgaļu piekāpība vai nepiekāpība, ne arīdzan slazdi vainīgi, bet notikusi grodīga saķeršanās pašu ticībnieku starpā. Jau Mudris tika viņam stāstījis, cik negantā iekārē sastrīdējies dažkārt viņu virsbīskaps, kas esot visaugstākais no augstākajiem, ar mestru, kam jāpildot karaklaušas ticības vārdā. Taču mestram ir spēks, kurpretim virsbīskapam tikai vārdi, un tāpēc mestrs jūtoties neatkarīgs un izrādot aizvien lielāku patstāvību. Arī tagad paklīda runas, ka tieši Tērvetes komturs Gerds no Skanēs esot visaugstāko sasējis Rīgā striķos, iemetis ratos un aizvedis uz Siguldas pili, lai ieslodzītu Ordeņa pils pazemē, — to Gunvaldim palieloties pačukstēja virtuves kalps Līpiķis, kas pēc pār- mācīgās saķeršanās toruden naktī visvisādi centās pielabināties Gunvaldim. Tagad no Tiģa stāstītā, ka Ordeņa brāļu krēsli nolikti godavietā vidū, bet baznīcas kalpu vienā malā, tāpat kā Rīgas rātnieku, — no tā arī varēja izsecināt, ka pašlaik notiek asa rīvēšanās, jo virsbīskapam un tā domniekiem vienmēr pienākas galvenā vieta. Tāpēc jau sarunās arī ieradies tikai viens priesteris.

Dīvaina bija arī Tērvetes priestera Geveharda pēdējo dienu uzkrītošā laipnība. Vēl vakar viņš pats pienāca pie Gunvalža un bez lieliem aplinkiem tēvišķā gādībā ieminējās, ka zemgaļiem kā dievam jaunpievērstajiem varētu krietni samazināt desmito tiesu, taču tad pašam Namejam jābūtot nepiekāpīgākam un jāpastāv pie sava… Virsbīskaps esot pret zemgaļiem ļoti laipnīgs, viņš noteikti piekāpšoties… Tobrīd Gunvaldis īsti neizprata, no kurienes priesteri piepeši tāda laipnība kā tādam lab- sirdim gādniekam. Nu bija skaidrs, ka ticībnieks grib sariebt Ordenim, bet, ja tā — kāpēc neizmantot abēju strīdu? Tāpēc Gunvaldis sacīja:

—    Neraizējies, Namejl Labil Lai neslēdz līgumul Dosim šoruden mazāk nekā kurši, un ticībnieki par to vien būs priecīgi, ka labprātis dodam. Bet līgumā prasīsim ierakstīt vēl mazāki

—    Tad jāj tu nākamreiz uz Rīgul — Tifcis sapīcis Iesaucās. — Nudien viņi apskaitīsies un nodedzinās Tērveti, un mūsu sievas un bērnus aizvedīs drellībā.

—    Ja tu, Tiģl, tik bailīgs, krauj labumu vezumos un brauc uz savu Kursas pusi. Tevi Tērvetē neviens nav piesējis, — Gunvaldis dzēlīgi izmeta.

—   Ne tev mani mācīti Vispirms labāk savu plikumu lem&cies aizsegt, — Tiģis atgremza, jo acu galā necieta karadraudzes vecāko, kas cēlies nevis no cienījamu la- biešu dzimtas, bet tikpat kā postā grimušas mazģimenes, un patiešām jāpabrīnās, kāpēc Namejs izvēlējies šo vīru sev tuvākos. Taisnība vien bijusi sievasmāsas vīram Daumlm, kurš, dzīvs būdams, sūdzējās, ka Tērvetes virsaitis valdīt gan grib pār visu Zemgali, bet izvēlēties sev cienīgus tuvākos neprotot, un ne velti Daumis, glābdamies no galīga posta un izputējuma, labāk meklēja saprašanos ar svešajiem krusta pielūdzējiem, jo tie vismaz solīja par desmitā devumu aizsargāt visu pārējo, un tas bija daudz, lai varētu dzīvot mierā un pārticībā.

—    Vēlreiz saku: ja viņi nesteidzas, mums vēl mazāka vajadzība steigties, — Gunvaldis neielaidās strīdā ar la- bieti. — Viņi grib mūsu zemi pataisīt par dieva zemi — lai taisa! Mēs nel Un tāpatis mēs savā maizē nekad neiesim celt viņu mūra pilil Nekad!

—    Pareizi! Nekad! — Narbuts atbalstīja. — Dzird, pili šie taisoties būvēt drīz un tepat mums blakus.

—    Ak vietu jau izvēlējušies? — Namejs samiedza plakstus.

—    Jā! Mūsu Svētkalna ozolus nost un — savu pil! virsū!

Satraukumā Namejs strauji piecēlās un vairākas reizes nosoļoja pa istabu turp un atpakaļ.

Jā, jā, tā viņi mēdz izrīkoties: uzceļ savas drēgnās mūra pilis blakus mūsu koka pilīm, mūsējās nodedzina, un paliek tikai viņējā. Kur glābsies, ja uzklīst sirotāju pulks? Viņu pilī! Glābēji atradušies!… Kā Mudra stāstītajā pasakā par vārnu, kas solījusi no izžūstoša ezera izglābt zivju baru, ja vien peldītes ļausies, kā vārna iestāstījusi, pa vienai vien sevi aiznest uz kādu brīnumjauku dziļūdens upi… Tā skaļķērcei ēdamā nekad nav vairs aptrūcies, jo muļķītes zivis no tiesas noticējušas, ka vārnas knābis tām vienīgais glābiņš…

—   Vēl es nepiekristu noteikumam, ka viņu fogti turēs tiesu, — Gunvaldis sacīja balsī, kas nepieļāva ne mazāko piekāpību.

—   Trīs reizes gadā pēc mūsu zemes tiesībām un parašām! Kas te iebilstams? — Tiģis raustīja plecus. — Pēc mūsu zemes tiesībām un parašām! Tā izsenis lemts!

—    Jā, tā lemts, vienīgi ar to atšķirību, ka tiesu izsprieda mūsu labākais vīrs, nevis svešnieks, par kura godīgumu un tikumu mēs nekā nezinām.

—   Ja jau kristīgie uzticējuši viņam taisnības spriedēja pienākumu, tad taču, jādomā…

—   Tu, Tiģi, domā, bet es neesmu kristīgais un tāpēc labāk daru. — Gunvaldis atkal pairgoja labieti.

—    Sarunājies nu ar tādu! — Tiģis kā žēlodamies pievērsās Namejam. — Gribētu redzēt, ko viņš, pārgudrais, Rīgā darītu!

—    Savu kašķi iekašņītu Rīgas kašķiem, — Narbuts pavīpsnāja, jo labprātāk nostājās Gunvalža pusē, kam arvienu bijusi vīra rīcība un stingrīgs padoms.

Namejs pienāca galdam un, kā strīdu nemanījis, paziņoja:

—    Mēs bijām gatavi slēgt līgumu, bet viņi vilcinājās. Tagad mēs vilcināsimies, kauču viņi trīskārt steigtos.

Ari lēmumos Namejs bija straujš un nelokāms. Reiz teicis, viņš neatkāpās no saviem vārdiem, un tas nozīmēja, ka miera sarunas sāksies tikpat kā no jauna, un tās var ieilgt kā vēl nekad.

* *

Komturs Gerds no Skanēs atgriezās savā pārvaldāmajā Tērvetē no Rīgas jājiena jautrīgs un pacilātā garastāvoklī. Dziedāja, kauču, balsij izpaliekot, tā drīzāk likās kā baurošana, smēja rēcīgo smieklu un trieca tādus jokus, ka viņa pavadoņos dažs labs vai pabrīnījās, jo savā ziņā Rīgā taču piedzīvota neveiksme — baznīcnieku iespītības dēļ miera līgumu ar zemgaļiem nenoslēdza. Kad viens no pusbrāļiem ieminējās par to, Gerds nevērīgi izmeta:

—    Nekur tie nekristeļi nepaglābsiesl No peles alas izdūmosim, Ja vien ievajadzēsiesl

Komtura pašapziņu šobrīdis aplam skurbināja pārlieks lepnums, cik grodīgi viņš pārmācīja pašu visdižo virsbīskapu Albertu, un, ja nu dieva visspēcība patiesi būtu tik liela, cik pats Alberts to sprediķos daudzināja, tad tagad lieku reizi apstiprinājies, ka augstais debesu valdnieks nostājies Ordeņa, nevis virsbīskapa pusē. Veiksmīgais aizsākums mudināt mudīja Gerdu turpināt darbošanos, kas citkārt beigtos ar kakla sodu, kurpret tagad viņa aizjostas ādas dozi ieslēpta Vinfreda dotā grēkatlaide, kura vēl divdesmit dienas piedos katru, pat visnešķīstāko sagrēkošanos. Tāpēc grēkot viņš nolēmis daudz un nekautrējoties, lai vēlāk pašam nebūtu jānožēlo neizmantota iespēja.

Netālu no Tērvetes apstājies nelielai atpūtai, viņš izsūtīja uz pili vēstnesi, lai tas paziņotu par viņa ierašanos, un tik tiešām priesteris Gevehards, kā ļaunu paredzēdams, lika visiem pulcēties abpus vārtiem, lai ar skaļām urravām sveiktu, kā pats teica, cēlo bruņinieku. Komtura vēstnesim ierodoties, pie Geveharda tobrīd bija ietecējis Līpiķis un atnesis divas pusvīra garumā šorīt ķertas līdakas; bija gavēņdiena, kad gaļu nedrīkstēja ēst, bet, tā kā zivs nebija gaļa un to varēja ēst un pārēsties, tad Tērvetes priesteris pat par ilgstošiem gavēņiem nebažījās, ja vien galdā netrūka upju un ezeru dzelmju iemītnieku.

—    Otru pasniedz augsti godājamam komturaml — svētnieks pamācīja Līpiķi, neba pašam jau pietika ar vienu tik prāvu zivi, toties Gerdu diez vai kas tā varētu vairāk iepriecināt pēc tālajiem ceļiem kā sātīga maltīte.

Gerds urravām atbildēja atturīgi, pilns cieņas, ar vieglu rokas mājienu. Priesteris gan cerēja, ka viņam tiks īpašs sveicinājums, taču komturs izlikās savu tuvāko it kā nepamanām, un tas ticības kareivī viesa vēl duļķāku nemieru; no Rīgas viņš bija saņēmis slepenu vēsti, lai ir gatavs saņemt dieva uzliktu pārmācību, taču lai nešaubīgi paļaujoties visuaugstākā žēlastībai, jo tā nevienu īsteni kristīgo nepamet velna nagos, bet ieceļ mūžīgā dzīvošanā.

Ko tas viss nozīmē? — Gevehards iztrūcināti prātoja, vērīgi ieskatoties Gerda acīs, kad tas, nolēcis no zirga, pagāja garām, lai līdz maltītei mazliet atpūstos no jā- jiena. Priesteris tik tikko paguva nočukstēt: «Pax Dei!»[15] — kad durvis aizcirtās, un tāpēc, lai nezaudētu apkārtējo acīs sava amata nozīmību, Gevehards saplaukšķināja pāris reižu, pievēršot uzmanību sev, un bargi paziņoja:

—   Atgādinu, kas nav šomēnes bijuši pie grēksūdzesl Nekavēsimies saņemt dieva piedošanu! Arī jūs, Rīgā pabijēji, esat mīļi gaidīti.

Gevehards cerēja tādi šo to vairāk izzināt par notikumiem Daugavk rastu pilsētā.

Atpūties komturs Gerds no Skanēs ēda un tiešām slavēja līdaku, kas baltajā krējuma mērcē vai pati kusa mutē, un viņa jūsmība vērtās tik skaļa un neslēpta, ka viņš lika nekavējoties aicināt izmanīgo kalpu, kurš pratis izvilkt tik garšīgu zivi.

—   Es viņu gribu redzēt! Es viņu gribu redzēt! — Gerds atkārtoja, un nepalīdzēja kāda pusbrāļa skaidrojums, ka līdaku noķēris paskrandušais Laurenss un no viņa nu nekā nav ko redzēt.

—    Es viņu gribu redzēt!

Kad Līpiķis, satraukts un arī glaimots par aicinājumu, ieradās, Gerds gulēja puszviļņus uz lāčādas un, smaidīdams savu šķobo smaidu, ilgi un pamatīgi aplūkoja bru- kulaino kalpu, un, ja Līpiķis nezinātu, ka aicināts saņemt uzslavu, viņam <no komtura skatiena un smaida kļūtu baisi, taču tagad Līpiķis smaidīja pretī.

—    Uzdziedāt negribi? — Gerds mīlīgi ievaicājās.

—   Labprāt, — Līpiķis atsaucās, jo dažu labu reizi jau bija priecinājis savu pavēlnieku ar dziedāšanu.

—   Tikai ne tādu, ko velk priesteri. Arī savas žēlabainās ne, — komturs aprādīja, jo zināja Līpiķi protam dziedāt gan tās, ko dzirdēja baznīcā, gan arī savējo pagānu dziesmas, taču pērnziem no kāda ceļojoša vācu dziedātāja viņš bija iemācījies dažas skaistas bruņinieku dziesmas, kurās tik brīnišķīgi cildināts sievietes skaistums un šķīstība, ka vai elpa aizrāvās.

—    Sāci Sāc! — Gerds aizvēra plakstus, noskaņojoties dziedājumam, un jo vairāk tāpēc, lai neredzētu pašu izpildītāju, kura pinkuļainais ērkulis un saskretušais krekls nomāktu visniecīgāko baudījumu. Taču pats tad pats, bet balss — jā, balss šim ķēmam bija apbrīnojama, gandrīz vai skanīgāka par tām, ko dzird Dombaznīcā Rīgā, kauču tur dziedātāji mācījušies pašā Romā un no turienes atlīgtl šurp.

Un Līpiķis, pāris reizes nokrekšķinājies, lai Iztīrītu kaklu, sāka:

— Tev acis kā debesu zilgme. Tev vaigi kā rozes ziedsl Visšķistākās mīlas ilgās Ai tevi mūžmūžos es sietsl…

Dziesma vijās līgani, maigi, plūstoši, un — jo pants, jo vairāk un vairāk tajā cildīts mīļotās daiļums, kam nav līdzīga pasaulē, un viņas tikums, ar kuru mēroties var vienīgi eņģeļi.

Gerds noslaucīja acu kaktiņā ierisušu asaru.

Kad Līpiķis beidza, iestājās ildzīgs klusums, līdz bei- dzumis Geids atvēra plakstus un kā izbrīnēts ieraudzīja pašu dziedātāju. Paaicinājis ar rokas kustību tuvāk, bruņinieks izvilka no lāčādas apakšas neparasti skaistu gredzenu; tas bija izkalts no sudraba, un gredzena augšmala veidota kā no diviem kopā saliktiem vairogiem, kam apmales rotāja sīkas, mirdzošas actiņas, bet vidū zaigoja prāva dārgakmeņa acs.

—    Nones dzirnavās pusmāsai Helgai un pasaki… pasaki viņai… nē, nesaki neko… Tikai iedod un… nodziedi to pašu, ko nupat man nodziedāji.

Līpiķis, redzami apskābis, paņēma gredzenu, Jo bija cerējis dižvērti sev gūstam par centīgu kalpojumu.

—        Tev arī tiksi Bagātīgi tiksi… — Gerds pačukstus solīja, un viņa balss tā dīvaini izmainījās — kā aizturētos smieklos un niknumā.

Solījuma iepriecināts, Līpiķis aplūkoja gredzenu rūpīgāk, grozot to savā apsekstējušā plaukstā, kas krāsā bija tikpat pelēcīga kā apsūbējušais sudrabs.

—   Ai-ai-ai! — brukulis jūsmīgi elsa, bet sevī ātrīgl izlēma, ka pa ceļam lejā uz dzirnavām devumu vispirms parādīs tomēr priesterim, tiecīgi izpildot Rīgā uz mūžu doto solījumu.

—   Nones dzirnavās un atdod Helgai! Bet — lai neviens cits neredz! Pat zirneklis ne! — komturs piekodināja, kā uzminēdams Līpiķa nodomu, bet pēdējais, galvu noliecis, naigi šāvās uz durvju pusi, lai nebūtu acīs jāieskatās, un tikai balss-iztapīgi atsaucās:

—   Jā, jā, nevienam nerādīšu! Vai prāts! Tādu mantu rādīt!

Izgājis pagalmā, viņš sagriezās uz dzirnavu pusi, bet tad, iesitis sev ar plaukstu pa pieri, paskaļi iesaucās:

—   Ak, es aitasgalva! Apsolīju taču godājamam Geve- hardam brūklenes aiznest! Ak, es aitasgalva!

Kāds no Ordeņa pusbrāļiem, kas garlaikodamies nīka uz soliņa, padzirdis Līpiķa izsaukšanos un redzot viņu aizlavāmies uz Geveharda mītni, piecēlās un iegāja pie Gerda, un savukārt otrs pusbrālis, sagaidījis Līpiķa iznākšanu, arī iegāja pie Gerda, jo tie bija iepriekš izlikti pavērot Līpiķa gaitas. Noklausījies komturs lika pasaukt četrus pelēčus, slējās augšup no lāčādas, paņēma savu zobenu un, piesarcis kā biete, metās pagalmā, šaušalīgi brēkdams:

—    Apzagts! Es esmu apzagts! Ķeriet! Ķeriet! Kur tas blēdnieks ielīdis?! Apzagts! Apzagts!

Padzirdējis komtura niknos brēcienus, arī Gevehards iznāca pagalmā un ieraudzīja Gerdu pa kāpnēm vai klup- šus drāžamies lejup uz dzirnavām. Viņam sekoja divi pusbrāļi un četri pelēči.

Apzagts? Komturs apzagts? — Geveharda pierē ievilkās domīga grumba, un viņš, brīdi pastāvējis uz pils vaļņa, gausi sekoja. Un nebija viņš nokāpis ne pusi, kad no lejas atskanēja kā neveikli aizkauta sivēna spiedziens, kas tomēr nāca pa cilvēka muti. Priesteris pielika soli, lai savlaikus nokļūtu zagļa tiesāšanā, un viņam tas izdevās: apskrējis dzirnavu stūrim, viņš vispirms ieraudzīja Līpiķi tupam pie dzirnavu rata, un divi pelēči tam bija atlauzuši katrs savu roku, tā saturēdami vainīgo. Gerds, mazliet sakumpis, pastieptā saujā turēja nesen doto gredzenu un, niknumā aiztumsušu skatienu, vaicāja vienu un to pašu:

—        Vai tas nav Ordeņa gredzens? Vai tas nav Ordeņa gredzens?

Līpiķis tikai stenēja:

—    Ir!… Ir!… Iri…

Turpat stāvēja abi pusbrāļi, vēl divi pelēči un satraukumā piesarkusi kā biete pusmāsa Helga.

Redzot sakņupušo Līpiķi un gredzenu komtura rokā, Gevehards tūliņ apjauta, ka te notiek kaut kas nelabs, dievam un baznīcai nepatīkams, tāpēc iesaucās:

—    Brāli Gerdl Kāpēc tu dari pāri savam kalpam?

Piežmiegtā acīs iemirdzējās cerība — tik tiešām, vai

tad nepietiek ar neizprotamo apzagšanos Rīgas baznīcā, ja te Tērvetē viņu apvaino vēl jaunā zādzībā, kuru nu patiesi viņš nav izdarījis, pie kam apvaino cilvēks, kas pats visu vislabāk zina. Taču cerība kā modusies, tā tikpat pēkšņi izdzisa.

—        Ko? — komturs izslējās un novilka tik draudoši, ka pat priesteris neuzdrošinājās ne soli tuvoties.

—        Kāpēc tu uzbrūc vājākam, kas dievam tikpat mīļš kā zemes visvarenie? — Gevehards centās rast svētos rakstos tos vārdus, kas atstātu uz komturu iespaidu. Bet kas to deva! Komturs vēl niknāk ievaicājās:

—        Ko? Dievam arī zaglis mīļš? Priesteri Vai tu apjēdz, ko runā!?

—        Neesmu zadzis! — Līpiķis iekliedzās, Geveharda klātbūtnes iedrošināts.

—        Tu ne tikai zagsi, bet arī melosi?! — Gerds trieca kāju pret zemi, gandrīz trāpīdams ar celi tiesājamā sejā. — Helga! Neslēp priesterim! Pastāsti, ko šis nelietis gribēja.

—        Viņš gribēja, lai es gredzenu paslēpju, — Helga sacīja tik nevainīgām acīm, ka pat Gevehards samulsa.

—    Ko vēl viņš gribēja? — komturs pratināja.

—        Viņš vēl gribēja… — Helga tagad sastomījās. — Viņš vēl gribēja… atdot gredzenu man… ja es… ja es būtu laipnāka…

—        Ak, tavu nelieti! Dzirdēji, priesteri — komturam dusmās raustījās viss labais vaigs ar rētu zem acs.

Gevehards, kas dominikāņu klostera cellēs bija ne vien dievu lūdzis, bet apguvis arī visādas citādas gudrības, skaidri saprata komturu blēdāmies, tāpēc bargi pavēlēja, tā cenzdamies glābt baznīcai uzticamo okstoni:

—    Brāli Gerd! Dieva un svētās Jaunavas vārdā tu tūliņ atbrīvosi nevainīgo!

—    Ko-o-o?

—    Tu tūliņ atbrīvosi glābējas baznīcas klēpī uzņemto kalpu! Vai arī dieva dusmībā nāks pār tevi!

—   Ak priesteri sāks zagļus aizstāvēt!? Nu, nē! Vismaz tik ilgi ne, kamēr es šeit esmu komturs!

Un nepaguva Zemgales bīskapa Johana no Fehtas svētnieka kārtā iesvaidītais Tērvetes priesteris Gevehards atlēkt sāņus, kad pasaulīgais Gerds viņu nogrāba aiz kukullas stērbeles, uzrāva jomīgo paltraku pāri baznīc- nieka galvai un ar kājas spērienu pa ceļgalu iekšpusi nogāza svētuli uz baļķotās grīdas. Taču visbriesmīgākais, ka zem kukullas Gevehardam silto dienu dēļ nebija pavilkts nekas apakšā un viņa plikais dibens kā nolikts gaidīja pārmācības belzienus.

—    Lūdz dievu, Gevehard! Lai viņš ātrāk tevi ņem pie sevis! — bruņinieks uzbrēca un ar zobena plakumu uzlaida pa kaulaino stilbu, pamājot abiem pelēčiem pieskatīt nogāzto, lai tas neaizbēgtu. Atgriezies pie Līpiķa, kas pārsteigumā pārbolītām acīm bija noskatījies dieva kalpa bezspēcībā, komturs ielaida visus piecus pirkstus viņa matu ērkulī un aizvilka pie dzirnavu ūdens rata.

Ūdensrats bija diži liels, savu divu vīru augstumā un arī platumā tik jomīgs, ka uz viena spārna varēja jo ērti apgulties pat visgarākais vīrs, ja vien, ratam apļojot, viņš spētu uz tā noturēties. Ar abu pelēču piepalīdzību pacēlis izmisīgi kunkstošo Līpiķi augšup un uzmetis uz spārna, Gerds pavēlēja to stingri piesiet, un nelaimīgais vairs pat pakliegt nejaudāja aiz tām šausmām, kas viņu sagaida, — ar visu ratu griezties pa gaisu, lai vienā mirklī nokļūtu zem krītošās ūdens gāzmas un pa tās apakšu atkal tiktu uzrauts gaisā un tā uz riņķi vien, uz riņķi vien. Abiem pusbrāļiem piepaceļot aizsprostu, Tērvetes upes ūdens sāka gāzties uz rata spārniem, rats nodrebēja un, kad Gerds pats izsita sprostotāju ķīli, lēni sakustējās. Līpiķa pārbīlis bija tik šaušalīgs, ka tagad viņš tomēr izgrūda gluži necilvēcīgu brēcienu, taču tas nākamajā mirklī noburbulēja zem gāzmīgās straumes krituma. Ar garu slaikas priedes sviru, kuras gals spiedās pret rata asi, Gerds lika abiem pelēčiem gausināt rata apļojumu, un Līpiķis otrā pusē uznāca augšā jau pilnīgi apklusis, sprauslāja vien, jo vaļējā mutē ūdens kā meklēt meklēdams bija sprucis vispirms. Tagad spārnam piesietais gulēja vairs ar vienu domu — ievilkt iespējami vairāk gaisa, lai izturētu nākamo pagremdē- Jiunu, kas neatturami atkal tuvojās.

Gerds sākumā skatījās vai ar tīri bērnišķīgu ziņkāri, līdz sāka nevaldāmi smieties, cik uzjautrinoša tam šķita paša iedoma šādi pārmācīt ložņu.

—    Priesteri — smieklos raustīdamies, viņš sauca. —- Priesteri Tu paskaties, kā vajag kristīt pagānus! Nevis tā kā tu! Tikai ar pirkstu galiem apšļakstināt! Tā vajag kristīt! Tā! Tad atkritēju nebūs!…

Vairākas reizes Līpiķi tā augšup un lejup, gaisā un ūdenī, paapjojis, Gerds lika ratu apturēt tā, lai piesietais paliktu augšpusē pie laipas.

—    Lai drusciņ apžūst! — komturs priecīgs rosījās un tad pievērsās priesterim: — Vai tev nemaz nav kauna plikumu debesīm tik ilgi rādīt? Fui-fui! Ievilkt istabā, lai neredz dieva acs!

Pelēči tāpat aiz kukullas stērbeles ievilka priesteri pāri slieksnim iekšā, bet Gerds atgriezās pie Līpiķa, no kura irdza ūdens strūkliņas un caur muti plūda gārdzošas elsas, un laipnīgi, it kā nekas nebūtu noticis, apvaicājās:

—    Tagad izstāsti, ko tu pirmīt stāstīji Gevehardam!

—- Gredzenu… Helgai… Visu… Ka nedrīkstu sacīt…

—   Ak visul Vai, tavu nešķīstu melsoni! Aplaist vēl maķenīt, lai tas nešķīstums no mutes izskalojas!

—    Nē!… Nē!… Nē!… — Līpiķis gaudēja, līdz pazuda zem straumes, rats atkal apļoja un tam līdzi — pārmācāmais.

—    Pietiks malt!

Kad rats apstājās un brukulis mazliet atkal atelsās, Gerds turpināja mierīgu sarunu:

—    Klausies! Turpmāk tu izstāstīsi visu tikai man! Saprati?

—    Jā!

—    Turpmāk tu man visu izstāstīsi! Ari to, ko tu Gevehardam stāstīsi! Saprati?

—    Jā… Izstāstīšu… visu… visu…

—    Ak tā? Tu stāstīs! Gevehardam, ka es tev liku visu man izstāstīt?

—    Jā, jā… visu, visu izstāstīšu! — Līpiķis izbailēs un centībā iztapt neapjēdza īsti savu atbildi.

Toties komturam atkal bija iemesls pārmācību turpināt un viņš iesaucās:

—    Ak tu, netīrais ļurkšķil Tu vēl aizvien iedrošināsies Gevehardam stāstīt! Palaist uz visu gaņģi!

Pirms Līpiķis paguva apjēgt, kur viņš kļūdījies, kad rats nodrebēja un gremdēja viņu sev līdzi, cēla augšā un atkal gremdēja un šoreiz tik ātri un tik ilgi, līdz piesietajam gar acīm sāka dzirksteles lēkāt un kļuva aizvien tumšāks, un Līpiķis jau domās drudžaini atvadījās no šīs nolādētās dzīves, kurā tas nekādi nebija spējis pietiekami centīgi kalpot tiem, kuriem viņš nudien no visas sirds un patikšanas bija kalpojis un kalpotu vēl gadu gadus, ja vien tie paši tagad viņu nenobeigtu… Atlika vienīgi miglaina cerība uz labāku kalpošanu debesīs, kur valdot pilnīga taisnība, ja vien var ticēt tam, ko priesteri stāsta… Jā, Laurenss vai — kā tērvetnieki sacīja — Līpiķis varēja cerēt vairs tikai uz debesu taisnību, jo zemes taisnībā viņš bija tik rūgti vīlies, cik vien cilvēks spējīgs vilties… Ardievu… Ardievu…

Jau pusbeigts viņš nejuta, ka rats apstājas, viņš tiek atraisīts un kā maiss nomests uz baļķu grīdas… Tikai pēc laba brīža, sarīto ūdeni atvemdams, pārmācītais atguva atmaņu un paskatījās — tās pašas Tērvetes dzirnavas vien bija! Vai tiešām debesīs viss būtu uz mata tāpat kā uz zemes? Vai varbūt viņš grēku dēļ nokļuvis ellē? Un tagad to griezīs un griezīs mūžīgi» mūžos? Nē, jāmēģina vismaz rāpus glābties, un, atstājot aiz sevis slapju vīli, Līpiķis tusnīdams rausās prom…

Gerds no Skanēs, pametis pārmācīto kalpu guļam, devās istabā pie priestera Geveharda, kas, cieši saistīts, joprojām gulēja uz grīdas un bija daudz ko pārdomājis. Bruņinieks nostājās viņam līdzās un savēza zobenu.

—    Tā! Ar vienu mūdzi laimīgi tiku galā! Tagad jā- piebeidz otrs. Gevehard! 2ēl man tevis, abi kopā dieva druvā kalpojām, taču tu esi mūdzis un man tevi jānobeidz. Skaiti atvadu vārdus!

—    Bī… bī… bīsties dieva!… — Gevehards šļupstēja, jo zināja, kāpēc Gerds tik droši Izrīkojas.

—    Ja pašu virsbīskapu Albertu ar dieva svētību pārmācīju, tad tu esi tikai puteklis viņa vaiga priekšā, un neviens pat nejutīs, ka es tevi būšu noslaucījis. Pat uz Rīgu neziņošu, ka pagāni tevi piežmiedza. Es tikai sacīšu, ka tu brīnumainā kārtā pēkšņi pazudi un droši vien esi uzrauts debesīs svēto pulkā. Ha-ha-hal…

—    Ne… ne… neuzņemies tik briesmīgu grēku uz savas dvēseles! — trīcot pie visas miesas, svētnieks brīdināja. „

—    Grēku?l — Gerds no Skanēs jautrinājās. — Bezgrēcīgs! Es pašlaik esmu bezgrēcīgs! Paskaties!

Kā jau Gevehards bija sapratis, komturs izvilka Ordeņa kapelāna Vinfreda no Malmes doto grēkatlaidi.

—    Bezgrēcīgs! Esmu pašlaik bezgrēcīgs kā Kristus un šķīsts kā nevainīgā jaunava Marija! — komturs irdza.

Jā, nebija noslēpums, ka bruņinieku vidū zēla un plauka visbriesmīgākā neticība, kauču viņi bija kristīgās baznīcas kalpi un dieva vārda aizstāvji pagānu zemēs, taču ka bruņinieks var tik nekrietni zaimoties un dieva dusmība viņu nenosper kā zibens no skaidrām debesīm — tas priestera sirdi sastindzināja. Ak dievs, cik liela tomēr sātana vara!

Bet Gerds tikai priecājās un runāja, un runāja:

—    Bezgrēcīgs! Es esmu bezgrēcīgs! Vēl divdesmit dienas es esmu bezgrēcīgsl Tā kā tevi šodien nodurt — tas nav grēks! Pats dievs man ar baznīcas gādību to jau piedevis! Skaiti atvadu vārdus!

Arī Gevehards vairs nešaubījās 1 — tās ir beigas. Tāpat kā nupat uzkrata tika nobeigts Laurenss, tāpat tagad nobeigs viņu, un ne gailis pakaļ nedziedās. Komturs atriebjas par to, ka viņa gaitas Tērvetē rūpīgi izsekotas un pavēstītas uz Rīgu. Zobs pret zobu, acs pret aci, brālis pret brāli! Piepildās svēto rakstu pareģojums. Grēk- atlaide, kam būtu cilvēks jāattīra un jāvērš labāks, pārvērtusies par drošu vairogu, aiz kura var izdarīties pēc sirds patikas. Dievišķā baznīca, alkdama kļūt bagāta- un visvarena, ar grēkatlaidēm pazudina ne vienu vien savu uzticamo kalpu. Ko darīt? Kur izeja? Nauda vajadzīga, tāpēc dažam labam ticības kalpam jāmirst baznīcas labāl Šoreiz izvēle kritusi uz viņu, Tērvetes priesteri Geve- hardu! Un dieva izvēlētais un bī9kapa svaidītais samierinājās ar savu skaudro likteni, kas tik negaidīti pārtrūks, un čukstēja atvadām vārdus no Marka evaņģēlija astotās nodaļas:

—    Jo, kas savu dzīvību grib glābt, tas to zaudēs; un, kas savu dzīvību zaudē manis un evaņģēlija dēļ, tas to izglābs… Amen!..,

—    Atvadies, atvadies, dievložņal… — komturs, pārliecies priesterim, apmierināts purpināja.

Ticībnieks aizvēra plakstus — ardievu, grēkpilnā zemes pasaule, ardievu!… Un viņa lūpas sāka klusi skaitīt lūgšanu lūgšanu:

—    Mūsu Tēvs debesīs! Svētīts lai ir Tavs vārdsl… —

Un, jo tālāk viņš tika, jo aizvien neatturamāk acīs sāka spiesties asaras, un pie pēdējā — āmen! — viņš šņukstēja skaļi un nekautrējoties, kā pērienu dabūjis bērns.

Turpretī komturs Gerds laimīgi smaidīja savu šķobo smaidu, līdz gluži negaidot iebāza virs priestera krūtīm pacelto zobenu greznajā makstī un kā vīlies nosacīja:

—    Ai-ai!… Kā tādu, raudošu, sūtīsi uz debesu valstību!… Cits priecātos, bet viņš — raud! Ai-ail… Tu dzirdi? Dievs patiesi sadusmosies, ka tu ceļā pie viņa nevis priecājies, bet pinkšķi, un tad tu tik viegli netiksi cauri kā pie manis. Saprati, riebekli? Bet ja es vēlreiz ķeršu, dievložņa, ka pie manis tev mēle garāka nekā ceļš līdz Rīgai!… Tad!… Saprati?!… Tu man pats pārdosi jaunu grēkatlaidi!?

Gevehards piekrītoši mirkšķināja plakstus — pārdošu! Pārdošu!…

XI

Diena saruka gluži īsa, kurpret nakts kļuva aizvien garāka un tumsīgāka. Pelēcīgā zeme un pelēcīgās debesis satinās miglainā dūmakā, kurā koku, māju, cilvēku un zirgu apveidi izplūda neskaidrā ēnojumā, un viendien Gunvaldis pārnācis stāstīja, ka viņpus upes Sauriešu pļavā pamanījis sev pa priekšu veļamies i^elnu kamolu, un tā nu bija visskaidrākā zīme, ka velēnieši sarosījušies — gadskārtu zem velēnas nogulējuši, viņi nāca apraudzīt savējos un pagodēties veļu mielastā.

Noklausījusies Gunvalža vārdus, Brita klusēdama piecēlās, paņēma pie sienas vadzī iekarināto grozu un, atcēlusi lādes vāku, Izņēma maizes kukuli, atgrieza no tā prāvu šķēli, ielika cibiņā sviesta pičuku un biezpienu, ari gabaliņu gaļas. Nolikusi pilno grozu uz galda, viņa no aizdurves izvilka jaunu slotu un no pavarda ierausa podā kaistošu ogļu sauju ar visiem pelniem. Gunvaldis vēroja sievas rosu un saprata, ka viņa dodas izkurināt un izslaucīt pirti, lai pazemes ēniem patīkamāka viesošanās mielastā, un viņš piecēlies izvilka no sienas turekļa prāvu sauju skalu.

—    Saspraud labi krietni! Lai viņiem gaišāk!

Mētrīte, kas sēdēja blakus pabrālīša šūpulim, skaļāk

kā parasti iesaucās:

—   Nem mani līdzi!

Brita apstājās, paskatījās meitēnā pārmetošām acīm un pamācīja:

—    Mētrīt! Dievainēs skaļi nerunā! Tā tu aizbiedēsi visus iļģīšus! Pratīsi klusa būt? Tad nāc!

Meitēns mēmi pamāja ar galvu un kāpa lielus un lēnus soļus uz pirkstgaliem, tā kā pieaugušajiem bija vai jāpasmaida.

Gunvaldis noglauda naskules galvu un apsēdās viņas vietā pie šūpuļa, viegli ieaijādams līksti. Jā, te nu viņš gulēja — viņa dēls un dižā Nārvaiša mazmazdēls Nāris. Ko cilvēka mūza licēja Laima vēlējusi klēpenītim? Aiziet neziņā kā Naulas dāvājumiem Tērvetes posta melnajā dienā? Vai garmūžiņu sadzīvot un ņemt viņa, tēva, zobenu un godam nest to dienu ritumā, atdodot vēlāk savam dēlam? Kas spēj atbildēt? Ak, tumšā rītdienas neziņa, kas veļu laikā neatvairāmi kā ūdens tecējums uzmācas ar dīvainām nojausmām un neatbildamiem kas un kāpēc. Tie biedēja un krimta, un pat ziedoklis Svētkalna upurvietā un krīva skaidrojums nepalīdzēja.

Tikai mazais, kā atsaukdamies tēva nemieram, pavēra acis, ilgi, ilgi klusēdams raudzījās Gunvalža iedegtajā skalā un, kad tas izkvēla, sāka tušņāties, reizi pa reizei iepīkstoties un čāpstinot mazo mutīti, nevarēdams laikam sagaidīt ēdamo brīdi.

—    Pacieties, pacieties, Nāri! — Gunvaldis ierunājās. — Pacieties!… Tev jāizaug lielam un stipram, un — pacietīgam. Man bija vectēvs un nebija tēva, tev ir tēvs un nav vectēva. Ko var darīt, ja mums dzīve tā iegrozījusies? Taču tagad viņi abi nāks raudzībās un tu vē-

rīgi ieklausies, ko viņi tev varbūt pačukstēs. Par savu tēvu nemāku sacīt, bet mans vectēvs un tavs vecvectēvs, dižo Nārvaitis, bija taisnīgs un bezbailīgs, un gudrs vīrs. Viņš man daudz, milzum daudz iemācīja. Čuči klusiņām un neiztraucē viņu, arī tev viņš var gaišu padomu dot. Pacieties, Nāri, pacieties!…

Gunvaldis tikai ar lūpām runāja dēlam, taču vārdi vairāk bija domāti pašam, nākotnes neziņu vairot un at-' cerot savu dzīves gājumu, savas baltās un nebaltās dienas, un vārdi bija domāti arī tuvinieku gariem, kas, Ze- mesmātes valstībā rimti atpūtušies, Vejumātes laipnīgi aprūpēti, tagadiņ nāk augšup ciemos, lai īstenieki neaizmirstu viņus un viņi — īsteniekus.

Atgriezās Dzintis, kas šorīt viens pats bija aizgājis Tērvetes upē izlūkot murdus, un Gunvaldis, aprāvis

pārdomu pavedienu un Jāvis zēnam mazliet atpūsties, norīkoja:

—    Paņem cienasta grozu un aiznes Britai uz pirtiņu. Nu jau būs izslaucījusi un iekurinājusi.

Arī zēns saprata vēju laiku aizsākamies. Pārbaudīdams piepacēlis aiz stūra balinātas drēbes pārsegu, ieskatījās grozā un apmierināti pamāja ar galvu, kad bija aplūkojis cienastu. Paņēmis nesamo, viņš stalti izslietu galvu devās projām, taču durvis bija tik tikko aizvērušās, kad pie šūpuja palikušo Gunvaldi pēkšņi iztrūcināja saniknots un izmisīgs kliedziens:

—    Neķeries klāti Neķeries klāt!

Pametis šūpuli, Gunvaldis izskrēja ārā, un pamanītais skats šķita aplam neizprotams un nejauks. Tērvetes priesteris Gevehards, sakampis grozu aiz malas, centās to izraut Dzintim, kas, abām rokām apžņaudzis, glāba glābjamo. Te nu sebināties nedrīkstēja, jo tā bija vispēdējā nekrietnība uzbrukt vēju ēdienam, un Gunvaldis metās palīgā, gribēdams derglīgo ticības jendziņu nogrābt tieši pie rīkles, lai tas elpas trūkumā atlaistu savus iekrampētos nagus. Pamanījis zemgaļu karadraudzes vīru, dieva kalps pats pasteidzās atlēkt sāņus, jo ielaisties cīniņā nebija jēgas — dievs šajās reizēs vismaz viņam atrāva savu palīdzīgo roku un pameta pagānu izsmieklam.

—    Ko tu?! Edis neesi?! — Gunvaldis bargi uzprasīja, aizstādamies priekšā grozam uh zēnam.

Izbīli pārvarējis un savu svētu pienākumu pildot, priesteris paslēja abas rokas augšup un iesaucās, lauzīdams vārdus zemgaļu mēlē, kuru centīgi apguva:

—   Atjēdzies, pagān! Es lai iekārotu elkdievības sagandētu ēdamo?!

—   Tad kāpēc grābies grozā?

—    Ak, tavu tumsonību! Tavu briesmīgu tumsonību! Cik negants nešķīstums ieperinājies jūsu prātos! Nevarat un nevarat saprast skaidro dievišķo patiesību — tikai miesa paliek drēgnajā zemē tārpu barībai, un tai nekā nevajag, bet dvēsele… dvēsele ticīgajiem paceļas augšup debesīs, bet neticīgajiem — tiek iegrūsta ellē! Ellē! Dvēselei nevajag jūsu nešķīsto pierīšanos!

—    Nav gadījies satikt kristīgo dvēseli, bet mūsu veļiem ēdiens patīk tāpat kā mums. Nemaisies mūsu darīšanās un ej savu ceļu, — Gunvaldis gribēja pārpratumu ātrāk izbeigt, lai neceltos velta kņada.

—        Es tevi glābju no mūžīgas pazušanas… no mūžīgas degšanas elles ugunīsl

—        Tu glāb savējos un neuzbāzies ar savu glābšanu tiem, kas negrib glābties.

—        Vai tā drīkst runāt? Vai tā drīkst runāt? — Gevehards kā lielās bēdās šūpoja galvu.

—    Ko tu te vēl minstinies? Ko tu gribi?

—        Pasargāt vismaz vienu pagānu no elkdievības. Jūsu aizsāktā veļu ēdināšana ir visnešķīstākā elkdieviba. -

—    Kā var negodināt savējos?!

—        Dievs un vienīgi dievs jāgodina un jāizlūdzas viqa žēlastība, un zemoties drīkst vēl tikai viņa dēla Jēzus priekšā, kas nācis un atdevis savu dzīvību, lai mūs glābtu.

—        Es tev pateikšu atklāti — mūsu veļiem pietiek ar vienu pamazu groziņu, bet tam jūsējam, Jēzu ieskaitot, jādod desmitā no visa.

—        Dievs sev neprasa nekādu pasaulīgu mantu, desmito viņš nolicis saņemt viņa uzticamai kalponei — baznīcai.

—        Kāpēc viņš pats jūs nevar pabarot? — Gunvaldis šķita atradis īsti āķīgu jautājumu.

—        Tā var vaicāt tikai mute, kurā iesēdies velns, — Gevehards attapa biedēt, tikai diemžēl tas otrais nebija tik lēti izbiedināms. Arī viņš atcirta:

—    Manā mutē sēž tikai mēle un zobi.

—    Neticīgais velnu neredz. Velns vispirms jāsajūt.

—    Mana mute jūt tikai maizes un medus garšu.

—        Tāpēc, ka tu netici dievam debesīs un nezemojies viņa priekšā.

—    Bet es viņam nemaz negribu ticēt!

—    Neticība pazudina!

—        Nav nekādas pazušanas. Kad nomiršu, būšu kopā ar savējiem, nākšu tāpat raudzībās, labprāt pirtiņā siltumā un tīrībā panašķēšos.

—        Ai, ai, tu esi sātana nagos, tevi nekas nevarēs glābt, bet ned^n uz grēka darbu nevainīgu zēnu, kas aizslēpies aiz tavas muguras.

—        Arī viņš jau iemācīts godāt savus senčus. Un es nešaubos, ka gardāko kumosu viņš novēlēs …

—        Apklustil Dieva tēva, dieva dēla un svētā gara vārdā apklusti, sātani

—    Tu te nebļausties un aizej ar godu! — Gunvalža balsī ieskanējās jau nepacietība.

—    Nedrīkstu mierīgi noskatīties jūsu nešķīstībās.

—    Jāj uz Rīgu, neviens tevi te nav ielūdzis un piesējis.

—    Es kalpoju dievam, tu pazudinātaisl

—    Rīgā tu viņam nevari kalpot?

— Man uzticēts grūtais darbs glābt jūsu dvēseles.

—    Paklausies, priesteri Ja tu vēl te vērsi muti, es tev viņu aiztaisīšu uz ilgāku laiku, un ne tavs dievs, ne velns tevi nepaglābs! — Gunvaldis beidzot apskaitās. — Dzinti! Iznes zobenul

Gevehards nekavējās, bet teciņus vien aiztipināja augšup uz pili, jo — nudien vēl ņems tas velna pārmāktais tēviņš ar asmeni viņu apstrādāt. Viņš jau nezināja, ka Gunvaldis tikai padraudēja, durstīt un vicināties ar smai- lumiem viņš tiešām šobrīd negribēja, jo, tā vicinoties, it viegli varēja trāpīt kādam velim un smagi ievainot. Nē, nē, tagad vīri nedrīkst labību kult un sievieši pat zeķi adīt, lai neredzamajiem, bet mīļajiem sērsējiera aci neizbadītu. Tāpēc, atgriezies kopā ar Britu no pirtiņas, kurp pats nonesa cienastu, Gunvaldis sēdās pie galda un aicināja arī pārējos mest visu pie miera un sekot viņa piemēram.

—    Ai, zemīte, trūdulīte, — Brita iesāka dziesmiņu. Būdama gan vēl jauna, viņa tās prata vai bez skaita kā visminīgākā vecsieva un allaž katram brīdim atrada savus vārdus, tā ka Gunvaldis reiz pat nodomāja, vai tikai dažu labu viņa pati, sēžot pie aužamā stāva, nav sacerējusi. Noklausījies Britas dziesmu līdz beigumam, Gunvaldis uzsāka atkal citu senseno ierašu:

—    Raiba gotiņa, zelta radziņi!

—    Bite! — Brita tik zibīgi atbildēja, ka Dzintis, kas arī zināja šo mīklu, nepaguva muti pavērt. Un naskā atminētāja pati tūliņ turpināja: — Pērn govs gulēja, šogad vieta redzama.

—   Ugunskura kūrums, — šoreiz pasteidzās uzminēt Gunvaldis.

—    Koka zeme, kaula arkls, treju ziedu arājiņš, — Brita līgani noskaitīja, un Dzintis paliktu kaunā, ja p i- tēvis neprastu uzminēt:

—    Dzenis, koku kaļot.

Nē, jaunulis nedrīkstēja tā mulsi klausīties vien, veļi

u vēl aplamniekos ierakstīs, un tāpēc puisis spēra vaļā pirmo, kas patrāpījās prātā:

—    Mazs, mazs vīriņš, kaula kažoks.

—   Rieksts, — divas balsis reizē, Britas un Gunvalža, pavēstīja.

—    Kažoks uz četrām stāv, ar divām dur, — jaunulis turpināja.

—    Auns!

Tā viņi minējās un atminējās ilgi un uzjautrinoši, un Gunvaldis pastarpus izstāstīja vienu otru piedzīvojumu ar māžekļiem, ari to, kad viņi ar lācīgo Miku jājuši uz Dobes pili paziņot zemgaļu lielā saieta lēmumu par Rīgas soģu padzīšanu, bet Dobes mežos tiem uzglūnējušas spīganas un piesities vadātājs, tā ka noklīduši no īstenā ceļa un cits nekas neatlicis kā rāpties kuplīgā ozola lapotnē pārlaist mošķu stundu un nogaidīt ausmu.

Brita atkal zināja stāstīt par veļu — vai kā viņa sacīja — iļģīšu utīm, kas apstājot tos, kuriem lemts ar sir- gumu doties viņā saulē.

Runājot un klausoties gluži nemanot dienas pelēcīgā tumsna bija iekrāsojusies biezā melnumā, un Gunvaldis ieminējās, ka šovakarus savlaicīgāk jādodas pie miera, lai netraucētu veļu izdarīšanos un tie varētu mīļāk izciemoties. Ierušinājusi ogles pelnos, Brita nodzēsa pusde- gušo skalu, un iesilušo mājokli pielēja piķmelna tumsa.

Zīdulītis Nāris, piena savilcies, gulēja kluss kā pelīte, ari Mētrīte drīz vien aizmiga, vēl lāgā nesaprazdama, kas tie slepus nācēji būs un vai arī viņai iznāks ar tiem saredzēties. Turpret abiem pieaugušajiem un pus- auga Dzintim miegs meta liellielo līkumu. Katram bija savas domas, taču tās visas tiecās tuvinieku atmiņās. Brita atcerējās, cik gaiši un bezbēdīgi aizritēja viņas jaunumiņis, kad vēl dzīvs bija brālis, pils kalējs. Mājup viņš vienmēr atgriezās jautrs un nebēdnīgs, it kā nebūtu smagos sitņus izcilājies un kvēpekllgo smēdes gaisu saelpojies, pat viņa rokas, drēbes un elpa smaržoja pēc dzelzs un dūmu sūruma, bet Britai patika šī smarža, pat salīdzināt nevarēja ar ādmiņiem vai ogļu deģiem, kuri jau pa gabalu dvakoja sīvu nelabumu. Svaine, gados gandrīz viena gājuma ar Britu, bija tikpat kā savmāsiņa, un viņas abas varēja triekt un smieties, un visgrūtākajā darbā diena dažkārt aizskrēja nemanot.

—        i.. brālītis noteikti atnāks pasērst, — Brita domāja, — viņš pirmais metās ar dzelzi pretī dzelžainajiem, mēģinādams saglābt priekšpils vārtus, un viņu nodūruši turpat pie vārtiem. Kas noticis ar brāļasievu un viņas krūtsbērnu? Tikvien redzēta, kā pa ceļu aizdzenam. Vai viņa spēs atnākt veļu dienās, jebšu vēl aizvien svešā tālnovadā drellības sūrme jācieš? Un Britai kļuva aizvesto tik žēl, ka acīs ieriesās asaras, un viņa, kā patvērumu alkdama, pieglauda galvu tuvāk Gunvalža plecam.

Ari viņš vēl negulēja. Viņa acu priekšā vispirms un visilgāk uzbļāva Tērvetes melndiena, kad, pārspēka nodurts, viņsaulē aizgāja spēkonis Mikus, sadega viedīgais Mudris savu rakstīto tāsuļu liesmās, bet no Naulas, no reiz tik mīļmīļās Naulas un viņu trim dēliem — ne ziņas, ne miņas, kurā svešpusē aizvesti, kurā maltuvē pieķēdēti. Un vienīgi Gunvaldis zināja nelokāmi un gaiši, ka Naula nekad nekļūs pagāzne kā Radaviešu Zigne, Rīgas kundziņu kārdinājumu pievārēta, lai arī Naulai solītu visus dižnovada labumus un pats solītājs teiktos pasaules lielākais labeklis. Ak, ko viņš atdotu, ja vien zinātu, kur viņi un kas ar viņiem! Kauču šoreiz atgadī- tos kāda nepārprotama veļu zīme, ka viņi jau laimīgi Ze- mesmātes klēpī un necieš mokas… Tikpat kā dzīvi atnāca viņa atmiņu pasaulē vēl trīs vismīļākie cilvēki — viņa vectēvs dižo Nārvaitis, labsirdis, balamute un spēkonis Mikus un viedais sirmgalvis Mudris. No pirmā Gunvaldis bija paņēmis savam mūžam mīlestību, no otrā — draudzību un no trešā — gudrību. Vectēvam jau vistālākais ceļš no piejūras lībju ciemata, kur viņam bija svešas bites kopjamas, līdz Veļumāte iežēlojās par vārdzinieku un paņēma pie sevis. Jā, tāltālu dižo Nārvaitim jānāk, bet svešceļš viņu nebiedēs — cik reižu nav drasēts sirojumos novadu novados virsaiša Viestura karadraugu pulciņā, un mājupgaita ikreiz bijusi vistīkamākā, neba vēl tagad, kad viņš jo īpaši gribēs aplūkot sava mazdēla Gunvalža saimi. Draugam Mikum jau labāk — tas tepat pils augšā apgūla un Tērvetes krastā apglabāts, apgūla, kapājot iebrucējus kā labības maisus, bet spēks spēkam un varonība varonībai, neba pat visžiglāko kumeļu neskaitāms mūdžu daudzums spēj tomēr piebeigt. Tāpat kā gudrība saļima zem viena zobena dūriena — velti Mudris dedza tāsulēs savas rakstu zīmes, jo sīka puskvēlojoša ogle tās spēja iznīcināt… Tāpēc šonakt, guļot vaļējām acīm un domājot, Gunvaldis skaidri apjauta, cik tomēr nelāgi pasaulē daudz kas iegājies, ja varonībai var slepenums vai pārspēks ietriekt šķēpu mugurā, bet gudrību it viegli pamest kārigajai uguns mēlei.

Ne lūgtin lūgts snaudums nenāca Dzintim. Kā viņš arī necentās mieguļot, gribēdams veļus iedrošināt, jaunulis dzirdēja, kā Britas elpa sāka miega nopūtu, kā aizmieg Gunvaldis, taču viņu saklausoties tik trakotus atgadījumus, tāpat saķeršanās ar priesteri un veļu tuvums neļāva miegam paņemt savā ziņā. Zēns skaidri saklausīja, kā pie durvju sliekšņa, zem kura parasti iemita mūža licēja Laima, kaut kas čab un sačukstas — atnākušais velis droši vien apvaicājas, kā un kas… Un varbūt… Kas būtu atnācis pirmais?… — zēns, elpu aizturot, prātoja. Vai Gunvalža vectēvs, par kuru tik daudz dzirdēts un kas gadu gadus drasējis vienkopus ar Zemgales virsaiti Viesturu? Viņam būtu visneatliekamāk jāierodas sava mazdēla raudzībās. Un kur vēl mazmazdēls Nāris! Jeb varbūt… varbūt tomēr pirmā pasteigusies māmiņa? Dzinša māmiņa, kuru viņš ne redzējis, ne zina. Jeb tēvamāsa, kas savu dzīvību atstājusi Lielupes krasta meldros, glābdama viņu, Dzinti… Nē, pirmā būs māmiņa … Māmulīt, māmulīti… Nebēdā, — zēns klusi iečukstas. — Man klājas labi, pat ļoti labi… Man ir patēvis un mīļa pusmāsiņa… Un šūpulī aug pusbrālītis … Nebēdā, māmulīt, ka esmu palicis apaļš bāris… Man ir siltums un apģērbs, un ēdiens… Un mīlestība… Ko vairāk, māmulīt, vēl var vēlēties?… Ak tāl Ticībnieki jauc mūsu gājumu, pat tev nevēlēja cienastu aiznest… Nebēdā, māmulīt! Tas tikai pagaidām … īsu, īsu laiciņu… Paaugšos es, paaugsies citi, un tad mēs viņus patrieksim! Būs labi, māmulīt!… Būs labi… Paciemojies un guli mierīgi… Tev gan mani pailgāk jāpagaida … ilgi, ilgi… Jo vēl tik daudz darāmā, vēl tik daudz jāredz redzamā…

Jaunulis apklusa čukstā: tieši virs viņa, jumta paksī, kāds piesardzīgi čaukstinājās …

Laikam iepriecināta aiziet… Dzintis mulsi pasmaidīja. Laikam aiziet… Priecīga par mani…

Un viņam kļuva tik saldi un gurdi, ka plaksti paši no sevis aizvērās un elpa nemanāmi izstiepās garāka un rimtāka.

Arī viņš aizmiga.

Laipu tilts līgani nošūpojās, Gunvaldim pāri ejot, un viņš apstājās un atskatījās uz Tērvetes pilskalnu upes otrā krastā…

Vasara bija atkal pašā plaukumā, diena saulaina un bez vēja, bet Nameja karadraudzes vecākais pēkšņi juta stindzīgu drebuli, kā pliksala rudenī bez aizvēņa sardzē stāvot. Nule līksmi un apsviedīgi aizvadīti vasaras saulgrieži, miestiņš bija salds un reibīgs, siera ritulis ķime- ņots un vilgs, taču aiz muguras visu laiku zagās tāds kā sumpurnīgs baiglis, kuru nu nekādi nevarēja aiztremt, lai krūts elpotu brīvi un sirdī negulētu aplam spiedīgs smagums.

Ak, tavu straujteci mūžu, — viņš apstājies iedomāja, jo atcerējās seno bišu dienu, kad viņš, možs jaunulis, bija pa šo taku gājis kopā ar vectēvu, dižo Nārvaiti, dores dēt un mājupnācienā viņus pārsteidza svešie karavīri, aizvedot abus drellībā, no kuras Gunvaldim gan izdevās izbēgt, bet vectēvs tā arī aizgāja veļos svešā pusē. Ak, tavu straujteci mūžu! Tik, cik divām rokām pirkstu, un vēl gads klāt — tik vasaru un ziemu aizmiju- šās no tāsdienas pārdzīvojumiem, un daudzdaudzi kara ceļi izdrasēti, un sirojumos brangs guvums piepulcināts, taču vēl daudzāk zaudēts, neba tāds, kas nemūžam vairs nav atgūstams.

Jā, un ne jau viņam vien, visai Zemgalei uzgūlusies tumša nediena.

Mežotnieki atvēra pilsvārtus krustnešiem paši, taču padevīgums nepaglāba: pili tukšot iztukšoja un līdzi uz Rīgu aizdzina sievietes un bērnus. Pieveikts pat Raktes novads, un — kauns un negods! — arī tur ieviesies Daumja līdzinieks un visslepus uzradies naskulīgs pie- palīgs rakteniešu nelaimē. Ne tik ātrīgi dzelziniekiem izdotos ietikt pilī, jo gan Skabja dzimta, Reikūži un vēl citi bija izlēmīgi stājušies pretī. Nodevība pielīda nemanīta un no aizmugures: kāds blēdnieks bija pamanījies naktī izspraišļot vārtus un, kad ļentarību pamanīja, bija jau par vēlu — viltīgs bēdzēju pulciņš radīja pie vārtiem jūkli, un piesteigušies uzbrucēji atspieda tos un iegāzās pilī. Un nejaukākais tas, ka i šodien neviens raktenietis nezina, kurš to apgānību pastrādājis, tik slepus tā bijusi. Atceroties raibraibos dižā Nār- valša 6tāstus, Gunvaldis neattapa nevienu, kur Zemgales viru pulkā būtu ielavījies tāds nekrietnelis, kas zagšus saostījies ar balttērpainajiem melnkrusta nesējiem un stājies viņu pusē. Nē, nē, kaut ko tādu Gunvaldis neatceras …

Bet ko gan līdz atcerēties aizgājušo, ja pašlaik… jā, ko tad viņš lēmis pats darīt?! … Vai vēl nesen, ja kāds teiktu, ka dižā Nārvaiša mazdēls jās uz Rīgu zemoties tiem — — — Nē, nē! Viņš pats tam neticētu! …

Vai tās jau būtu beigas? Kā kalna nogāzē iekustināts akmens, kas var velties tikai uz leju? Cits aiz cita Zemgales kaimiņos mūžam iemitušie lībji, sēļi, letgaļi un kurši jau samierinājušies ar melnkrusta virskundzību. Tagad pienākusi viņu, zemgaļu, kārta samierināties? Miera līguma slēgšana gan nepieredzēti ieilga — no sākta gala paši ticībnieki sīvi ķīvējās savstarpis, bet vēlāk atkal Namejs — kavējās, un ziemā viņš, nelielas karadraudzes pavadīts, nojāja uz Ķērnavu pie žemaišiem, lai mēģinātu kopēju sirojumu pret Rīgu sarunāt un tā pie viena no zemgaļu pilīm nelūgtos padzīt, bet Tranaitis bija aplam pārlieku aizņemts savu novadu ķildās. Tāpēc Namejs nosprieda, ka šobrīdis saviem spēkiem vien viņi var kauju zaudēt un krist vēl nešpetnākā atkarībā. Pašlaik krustneši tomēr tā kā pierāvās un tīši nekaitināja zemgaļus ar uzbāzību un nekrietnībām. Un kā dažs labs, arī Gunvaldis strauji bija ticis pie rocības, Brita dāvāja otru dēlu, zeme deva graudus, un ganāmpulks kuploja, un katrs iegūts miera gads nesis vēl lielāku labumu.

Lūk, tāpēc jau arī esmu kļuvis rimtāks, — Gunvaldis sevī sprieda, jo pašam sevi neapmānīt, — tāpēc arī es piekritu šķēpu pacelt nevis kaujai, bet apmīt miera zīmei… Tikai mūžam tā nebūs!… Nē, nē, dižo Nārvait, piedod man šoreiz, bet mūžam tā nebūs! Mēs tikai uzkrāsim spēku, lai tad … lai tad drasētu, kā tu to kādreiz esi darījis! Pāri novadu novadiem, kad dažs labs viņu lielībnieks mestrs palicis damakšā guļam un dažs labs sprucis bēgt kā vistu kūtī ielīdis iztraucēts sesks…

—    U-hū! — no drūmajām domām iztraucēja paspalgs un līksmīgs ūvinājums, un Gunvaldis no balss vien pazina savu padēli Dzinti naskojam kalnup.

—    Kurp iedams? — Aizkusis no straujā skrējiena, Dzintis elpoja dziļi un pamatīgi — tā viņu mācīja Gunvaldis, jauzdams zēnā karavīru, kam ar zobenu būs savu dzīvi vadīt; nenodrebēja vilka atplestās rīkles priekšā, nedrebēs, aci pret aci stājoties pretī dzelžainajiem.

—    Tieši tevi meklēju, — Gunvaldis atbildēja.

—   Mani? — jaunulis saspringa.

—    Hm… Aiziesim līdz bišukokam, — patēvis nesteidzās paskaidrot un nogriezās no Raktes ceļa uz mazās taciņas.

Taču ne jau medneses viņu šobrīd ziņkāroja. Viņa domas riņķoja un riņķoja ap ziņu, kas sen zināma un tāpēc pierasta, bet kurai beidzot pienākusi apstiprināšanas diena — zemgaļu līgumam ar Rīgas kristīgajiem. Ilgi un neatlaidīgi notika sarunas gan te, gan Rīgā, strīdējās Tērvetē un strīdējās Daugavkrastu mūros, un spriešana ieilga, jo Namejs, kā tam būtu pienācies, atsacījās ierasties Rīgā — viņš bijās piedzīvot sudaviešu vecāko likteni, kurus krustneši, ielūguši laipnīgā mielastā un aiz- slodzījuši durvis, dzīvus sadedzināja, un līdz šim arī Gunvaldis izvairījās pavadīt labiešus Rīgas jājienos, neba vienmēr iestājās par lielāku nepiekāpību, un it īpaši tas nepatika Tiģim. Taču tagad vienošanās beidzot tuvojās galavārdam un vajadzēja par miera zīmi mīt šķēpus un pielikt vīra roku zīmogotajam vācu rakstu rullim, un tas nu bija izdarāms tikai Rīgā. Vakar atjāja Raktes vecākais Reikūzis, vēl jās uz Rīgu Narbuts un, protams, Tiģis, kas visu laiku lauztin lauzās drīzākai miera līguma slēgšanai. Kā pēdējā reizē atgādināts, uz Rīgu aicināts un gaidīts arī pats Namejs. Tāpēc virsaitis vairākas dienas staigāja sadrūmis un nerunīgs, bieži aizkāpa līdz Svētkalnam un tur ar krīvu sprieda un zīlēja, un vēl vakarrīt neviens nezināja galīgo lēmumu. Taču vakarā viņš pēkšņi iegūla savā lāčādas gultā kā apsirdzis, lika aicināt visus trīs labiešus pie sevis, arī savu karadraudzes vecāko Gun- valdi un paziņoja:

—    Nevaru jāt uz Rīgu un izlēmu nejāt. Manā vietā roku pieliks Nārvaiša Gunvaldis, un tas būs tikpat stingrs līguma apstiprinājums, kā manis paša darīts, jo viņš tāpat ir Tērvetes un tāpēc visas Zemgales vīrs, un, ja es viņu esmu sūtījis, tad viņš var darīt visu to, ko es būtu darījis. Kā apliecinājumam — ņem!

Un Namejs novilka no pirksta savu gredzenu un pasniedza Gunvaldim.

—    Manu gredzenu viņi pazīst, un tas, kam mans gredzens, ir tikpat tiesīgs kā es pats.

—  .Bet kurš no mums tad būs vecākais? — Tiģim virsaiša 1.ēmums nepatika.

—   Esiet vienreiz visi kā viens un visi līdzīgi, kā to kaujā dara īsti vīri.

Pirmbrīd, rīkojumu padzirdot, Gunvaldim izsitās cauri augumam karsts tirpums, kas tikai pamazām norima, taču tagad, pārgājis Tērvetes upes laipu tiltam, viņš ar negaidītu asumu saprata — jā! Jā arī, viņš stāvēs to vidū, kas runā ar kristīgajiem miera valodu, nevis to, ko spēj pasacīt tikai un vienīgi zobens. Jā, arī viņš, kas vienmēr saucis:

—    Par zobenu! Par nepadošanos!

Prāvu brīdi abi gāja klusēdami. Dzintis vairāk neiedrošinājās traucēt apdrūmušo karavīru, kas bija viņam šos gadus kā tēva vietā, bet Gunvaldis satraukts un sa- drūmis atcerējās savu zēnību un ieprātoja arī, kāds mūžs sagaida Dzinti, kuram jau gluži negados atņemti visi īstenieki un bēdulis izauga kā dzeguzēns svešā pajumtē.

No kupla kadiķa apakšas uzspruka aizmiegojies zaķis.

—    Uš, bemburi! — Dzintis iesaucās un pajoza garausim nopakaļ, un Gunvaldim lūpu kaktiņos iegūlās silts smaids; viņš zēnam allaž stāstīja par spēkavīru un smējēju Miku, kam tā vien izspruka — ak tu, bemburi! — un sakāmais nemanot bija pārcēlies vērīgā uzklausītāja mutē.

Viņi soļoja pa celīti, pa kuru toreiz Gunvaldis ar vectēvu bija atgriezušies no bišu raudzījuma un kas izvijās pa sila stūri un tālāk gar līduma malu uz viņēju dravu. Sils pletās tikpat staltīgs kā gadu gadus, un garaudzes priedes kā mūždien savas zaļās cepures pacēlušas augstu pretī zilajām siena mēneša debesīm. Turpret toreizējo līdumu svešs vairs nezinātu, jo tas aizaudzis jukjukus, ka ne cauri tikt; tērvetnieki bija zaudējuši dažu labu vīru un jo vairāk sievietes un bērnus, kas aizvesti drel- lībā, un plēsumi saalkšņojās naski, un pēc pa apakšu rausās augšup gan bērzi un eglītes, bet sīļi, knābjus uztraukumā pavēruši, nometa rudeņos pa zīlei, lai arī ozoli rastu savu vietu.

— Varējām vēl kādu dori iedēt, — Dzintis, kāpdams Gunvalža pēdās, sāka prātot.

—    Kur liksim tik daudz meda, tāpat vaska? — Gunvaldis izmeta, un no acīm vien varēja jaust, ka viņš gaida jaunuļa atbildi.

—    Kā — kur?! — Dzintis patiesi bija Izbrīnēts.

—   Rau, dzelzi iemainītu!

—    Dzelzi?

—    Jā!

—    Ko tad ar dzelzi?

—    Es tad… tad man… — jaunais sastomījās.

Gunvaldis apstājās un pagriezās pret Dzinti.

—    Ko apklusi? Ko tev?

Zēns nolieca galvu, un viņa skatiens atdūrās sūnāksli.

—    Tad man… — viņš stostīgi spieda vai katru vārdu,

—   tad man … gribētos savu zobenu…

Gunvaldis cieši skatījās savā padēli un domāja: nudien jārūpē jaunuļa gribētais. Zobena šķindā dzimis, zobena šķindā audzis, viņam zobena šķindā mūžs būs jāaizvada. Izdzīvos tikai drosmīgie un spēkonīgie, un — jods lai parauj drebeļus, bēguļus, gaudujus un visus citus paģēdušos ģeibuļus, kuriem no šūpļa līdz kapam kā tramdītam garausim jābēguļo! Nameja karadraudzē ari Dzintim vieta! Tikai karadraudzē!

Un pieaugušais uzlika savu smago plaukstu uz zēna pleca un ilgi to neatņēma, un tas laikam nozīmēja, ka viņi kļūst līdzīgs ar līdzīgu; pieredzējušajam karavīram nevajadzēja bilst ne vārda, lai jaunulis zinātu savu turpmāko gājumu.

Paklusējis vecākais paziņoja, vēlreiz ar plaukstu pa- gumzījis zēna plecu:

—    Rītrīt jāsim uz Rīgu!

Rit? Kopā ar līguma slēdzējiem? Puisim vai acis izlēca no pieres, un Gunvaldis to redzēja, gribēja vēl ko sacīt, bet tanī brīdī saklausīja pa taciņu gaitīgi kādu tuvojamies. Saruna aprāvās, un viņi devās pretī, krūts krūti saskrejoties ar savu īsteniepazīto paziņu Līpiķi. Ģērbies brukulaini kā vienmēr, viņš šoreiz bija pār plecu apjozies ar nule saķertiem putniem kā ar parisušu vīteni, pat pāris meža irbes redzējās. Daži spārnaiņi vēl izmisīgi ieplivinājās, gribēdami atbrīvoties, bet lielākā daļa jau šļaugani nokarājās, un pat atbrīvoti tie vairs nepaceltos spārnos lidojumam.

—        Ko es redzu? Ko es satieku?! Labdien, labdieniņ! — putnķēris aplaimoti, kā pašu Laimesmāti satiekot, iesaucās un padevīgi parāvās taciņas malā, taču tā, lai abi pretimnācēji nevarētu aiziet garām, vispirms neapstājoties.

—    Labdien, labdieniņ!

—    Labdien, — Gunvaldis vēsi atņēma un, pārlaidis skatienu sagūstītajiem lidoņiem, nosacīja:

—    Jods tavu ģiedīgu glūniķi! Bez vienas bultas kā ar čamdīšanu vien sačamdījis.

Kauču Gunvalža sacītais nebija labvēlības pavadīts, vīra seja atplauka kā visaugstākās uzslavas brīdī, jo patiesi ne katrs prata tik manīgi sadabūt vislabākos gardumus mežā un upē. Uzslavas iedrošināts, Līpiķis pacēla vienā rokā turēto ķocīti ar vāku un ļāva ieskatīties tajā — tur cita uz citas ņudzīgā murskulī mīcījās zaļās vardes un tik pretīgi, ka Dzintis atrāvas aiz Gunvalža muguras, kā nekrietnību redzējis.

—    Ko ar kurkšķēm darīsi? Cepsi, vai? — Gunvaldis pasmīkņoja.

—    Uzminēji! Kājiņas! Uh, kājiņas! Labākas kā vēzim! Komturs vai mēli noriji

—    Viens pats divus siekus?! — Gunvaldis izbrīnā nenocietās.

—    Nē, nē, šoreiz uz Rīgu. Pašam augstgodājamam mestram Valteram no Nordekas! — Līpiķis lielībā slēja galvu augšup.

—    Es tev teikšu, riebeklis riebekli apēd! — Gunvaldis nospļāvās un spēra soli, lai turpinātu savu ceļu.

—    Kā tu uzdrīksties! — komtura virtuves kalps izbijies pusčukstus iesaucās un, aplaidis žiglīgi skatienu visapkārt, ar brīvo roku aizturēja Gunvaldi, naski nolika varžu ķocīti sev pie kājām, un atraisīja vienu irbi.

—    Nem!

Gunvaldis vairīgi atmeta ar roku.

—    Ņem! Dzirdēju, rīt jāšot uz Rīgu. Ieskaiti putnu savam virsaitim nodotu. Iestiprinieties ceļam!

Gunvaldis kādu brīdi gausojās, bet tad pastiepa roku un paņēma — kas gan slikts, ja apēdīs pats savu labumu? Jo kas par to, ja irbi saķēris iztapoņa?

Paņēma, taču ar pusplēstu vārdu nepatencināja, jo tas tikai vēl trūka, lai tādam komtura bļodlaižām paldies sacītu. Vai viņu te kāds aicināja? Iekleistoja kopā ar vāciešiem Tērvetē, un viņam vairs garām nepaiesi, nedzirdējis no šā mutes paslavinājumu vai šādu vai citādu mīļ- vārdiņu, un viņš ar visiem bija pa draugam un pa labam- un, kad reiz Skarbuļu Jaunis iespēra šim no tiesas pa sēžamvietu tik skaudīgi, ka Līpiķi pirms pasita uz augšu

un pēc paglaimis nopļuka uz klona kā izburbusi beka, — pat tad jendziņš neapskaitās un nesaplka, bet paglupi smaidot noblunderēja:

—    Ka nu… ko nu… Vai nu tīši tā?…

Tāpat pērnruden pats komturs esot nez kāpēc šo dzirnavu ūdensratā pavalstījis — laikam taču par sliktu kalpību —, un vīrelis kļuvis vāciem vēl tecīgāks, pielaidīgāks un glaimīgāks.

Tērvetnieki uz viņu vairs nedusmojās, viņu — nicināja.

—    Kādu kājiņu negribēsi pagaumēt? — Gunvaldis dzirdēja Līpiķi vēl uzsaucam, bet tērvetnieks neatbildēja un smagu soli devās tālāk.

—    Manīgs gan. Izgāšreiz redzēju zušus ceļam, — Dzintis ieminējās, atskatīdamies uz Līpiķi, kuru viņš nīstin ienīda par tārudeņa varmācību.

—    Paļauj vaļu trīs tādiem, un viņi iztukšīs pusi novada, ka pat sesks nepaglābsies. Cik bedres nav sa- racis, cik cilpu izlicis!

—    Ņemt tik kur notuļāk un iecekot, — jaunulis izteica savus uzskatus, — neložņās vairs.

—    Nedrīkst! Namejs pavēlēja zobenus neizvilkt. Citādi komturs pieprasīs ķīlniekus.

—    Lai ņem, bet tad vismaz…

—    Ja tevi lems atdot? — Gunvaldis atvēsināja dedz- prāti.

Nē, lai ko, tikai ne to — tikt aizvestam uz Rīgu, lai tur no tumsas līdz tumsai drellētu kādam pampulim, aupējoties par viņu kā zīduli. Nē, nē, tikai ne to! Un tomēr Dzintis nevarēja nomierināties, nopurpināja:

—    Uzmest cilpu un paraut gaisā.

—    Mani tavos gados, kad Tērvetes soģim Danielam no Hustenas ar zīli iebelzu, paglāba Namejs. Pielūko, lai tev patrāpās glābiņš.

Tālāk abi gāja, katrs savu domu pārņemts.

Pēc jaunās ģimenes uzņemšanas Gunvaldis gribēja apstrādāt pilnu arklu un tāpēc lopu pirkumam un kalpu nolīgumam iztērēja visus agrākajos sirojumos gūtos sudraba ārtaugus un ozeriņus. Ar saimniecības uzsākumu paveicās, un nākamie gadi solās vēl devīgāki, kauču darba un rūpju viņam pietika arī kā Nameja karadrau- dzes vecākajam, tāpēc viņš pats aprūpēja tikai bišuko-

kus kā dzīvu piemiņu no vectēva, dižo Nārvaiša, un allaž vien pats nāca un pārlūkoja kuplo saimi. Salduma netrūka ne pašiem, ne medalus cienastam, bet par vaska rituli var iemainīt aizvien izdevīgāk, jo it īpaši kārigi bija svešzemju svētuļnieki, kuriem viņu vienīgajam dievam jādedz daudz sveču, lai šis no tālajiem debesu augstumiem saredzētu savējos un uzklausītu inurmulīgās lūgšanas. Labi gan, ka mūsējais baltbaltvīriņš pelēkajā uzsvārcī staigā tepat pa zaļo zemīti, — Gunvaldis dažkārt bija spriedis, — taču tuvāk un ātrāk pamana, un vienīgi žēl, ka spēciņa viņam kaulos pamaz un ne vienmēr spēj palīdzēt, bet Laima, kā jau sievieša cilvēks, tomēr nezina visas vīru likstas un nedienas, lai prastu piesteigties īstajā nereizē. Kā karavīrs viņš to vislabāk zināja, jo gadskārtas jau sagūlušas cita aiz citas un visā šajā ilgotnē tik vien pieredzēta karaveiksme, cik pats esi pratis cirst, un pietika maķenīt patūžāties, lai naidnieka zobens, šķēps, bulta vai karavāle trāpītu skaudri jo skaudri, aizvadot veļu zemē. Tāpēc Gunvaldis vispirms ticēja tam, ko saskatīja acs, roka aptaustīja vai zobs saskriukšķināja. Un vēl viņš pieturējās tēvtēvu ticējumiem, jo tajos nenoliedzami daudz kas labs un viedīgs, neba citādi bedēji aizlaistu viņsaulē gluži pliku un neapbruņotu, nepieliekot sastingušajam augumam kapa bedrē ne mazāko rotu vai šķēpa uzgali, lai arī viņā saulē varētu tūliņ jo naski turpināt aizsākto gājumu; neba citādi kā no tēvtēviem zinātu dzīvo radību elpojam un jaušam un pļavu un meža zāļu dažādībā rast dadzīti pūkainīti vai zalkša rū- seni, ko pie kauju asins brūces likt, buldereni dot nemierīgam prātam, bet melno driģeni sāpēm un aizvadām tam, kas ar mazāk ciešanām lūdz sevi aizraidīt uz veļu valsti. Gunvaldis skaidri atcerējās, cik aplam stindzīgi Mikus bijās mošķu, taču nodurt nodūra viņu gaišā dienā pils pagalmā naidnieka pīķi. Tad ko gainīgāk bija bīties? Pusnakts briesmekli vai melnkrustoto krustnesi? Protams, abus, bet vēl vairāk jāuzmanās no viltnieka cilvēka; tā viņu bija mācījis gudrais tāltālo zemju un likumu zinātājs Mudris, un tā viņš mācīja savu padēli Dzinti.

—    No tā glēmainā glumiņa jāpiesargās, — viņš ierunājās, kā sev vien sacīdams. — Šitāds nekad nenostāsies pret ar zobenu, bet pamanīsies pielavīties no mugurpuses.

—    Pazīstu tādusl — Dzintis pašpārliecināti nosacīja.

—    Nekļūsti tikai viszinis, — vecākais tāpat rimti aprāja. — Par daudz ko varēsi aizmaksāt, tikai par paša pārgudrību ne.

Pareizību sakot, nevajadzēja jau puisietim atgādināt, jo, sērdienītis būdams, viņš ātri vien darīgs izaudzis un pieprata gan istabā, gan mežā, gan tīrumā rosīties, un pat vecāka gājuma dravnieki gandrīz vai ar skaudību nolūkojās, cik gaitīgi puisim vedās bišu kopt. Nesen Gunvaldis bija ieminējies, vai Dzintis negribētu Nameja bišu lauku pieskatīt, jo vecais bičolis nejauda vairs lāgā ar dzeini uzvilkties, taču zēns bija klusējis, un tā Gunvaldī paguva ieģist stingra doma, ko šāds klusējums nozīmē, — jaunulis labāk drasētu virsaiša vīru pulciņā.

—    Tad kā? — karavīrs apstājies pievērsās savam paskolim. — Drasēsim kopus karavīru pulciņā?

Zēns paskatījās zibošām acīm.

—    Jāuzbilst, lai Brita saliek divas ceļakules, — viņš turpināja.

—    Bet zirgs? — Dzintis uzdrošinājās atgādināt.

—    Es ņemšu vienu no virsaiša kumeļiem, bet tu — manējo.

Tagad vajadzētu iekliegties un skriet, kājas tā vien rāva uz priekšu, skriet un klaigāt priekā, bet Dzintis stāvēja kā iemiets, rimts un nekustīgs, jo saprata: zēnības laiks ar šo dienu beidzies un viņš stājas vīru kārtā, un tāpēc arī uzvedībai jābūt vīra cienīgai. Vienīgi acis mirdzēja. Tās staroja tādu mirdzumu, ka Gunvaldī pirmītējais sadrūmums pierima, debesu loks kļuva gaišāks un saule it kā siltāk apglāstīja Tērvetes leju un piekalni, un to, ko neuzdrīkstējās Dzintis, to iedrošinājās pieaugušais— Gunvaldis priecīgā saviļņojumā metās skriet. Dzintis pat apjuka, bet tad sekoja, minot pēdu pēdā. Skrējienā puisis varēja jau mēroties ar visjozīgāko ķersli, un vienīgi kumeļam naskuli panākt. Arī veiklības pietika, vēl tikai rokai bija jākļūst smagākai, un, to zinot, Gunvaldis pameta jaunulim savu zobenu, bet pats, piesedzies ar vairogu un ar turpat zemē rastu oša nūju vairoties, lika uzbrukt.

—    Drošāk, drošāk! — strauji elsojot, Gunvaldis kāpās gar stāvuma malu, bet Dzintis, atrazdamies lejāk, mēģināja ietrāpīt ar zobena asmeni nūjā, bet skrējiena aiz- kusums un zobena smagums darīja savu, un zēns piepūlē gluži apsarcis cirta un cirta, jo tikai tā viņš varēja gūt tās iemaņas, lai stātos virsaiša karadraudzē.

— Drošāk, drošāk! — Gunvaldis mudināja un neļāva savam padēlim ieņemt un nostāties vienādaugsti, neba grūtums, tikai sīvs un pūlīgs grūtums jaunekli ārdē par vīru, bet vīri Namejam būs vajadzīgi. Ai, ai, cik vajadzīgi Zemgalei būs vīri!

XIII

Gurdi, kā tālā ceļa piekususi platupe Daugava nesa tumšos ūdeņus uz jūru. Pūta spirgts ziemeļrītenis, un krasta sērā virmoja un plaka sīku vilnīšu ņirba. Viņpus no pilsētai glodeni piegūlušās Rīdzenes izslīdēja liels burinieks un, brīvos plašumos ceļavēju sajutis, uzņēma gaitu lejup. Aizbraucējam pretī gausi, kā šaubīdamies, satītām burām, tik airu virzīts, peldēja cits vēl jomīgāks svešzemju precinieks. Bet aiz tiem nepieejami un draudīgi lepni slējās augšup Rīgas mūri, virs kuriem tieši vai debesīs iedūrās baznīcu smailes, un dižs varenīgums un svešādība lika sevi sajust pat no tālienes, stāvot Zemgales krastā.

Vīri sēdēja kumeļos, kuri, naktsceļa noguruši, rimti, stāvēja smilšu paugura galā, un arī jātnieki dompilni klusēja, raugoties pāri upes plūdumam. Lai nokļūtu ar zirgiem Rīgā, viņiem jājāj prāvs gabals augšup līdz krācēm vai jālīgst pārcēlājs, kam pieder jomīgāka laiva, taču Narbuts ierosināja un Gunvaldis visnoteikti atbalstīja, ka nav pa Rīgu ko kumeļoties — līgumu viņi ierodas slēgt ne no laba prāta, rīdzinieki vai ar pirkstiem rādīs — rau, rau, arī zemgaļi beidzot saliekti, un, kumeļos sēžot, kauns un negods būs vēl tālāk redzams. Tiģis gan iepurpinājās, kā tas izskatīšoties, ja novada vecākie klunkurēšot kājām, bet jātgribētāji palika mazākumā. Un tā šeit, Daugavas kreisajā krastā, sarunātajā vietā viņiem pretī bija viens vienīgs sagaidītājs — virsbīskapa sūtītais vietējo valodu pratējs mūks Konrāds, un viņam iedota laiva ar diviem airētājiem.

Kad zemgaļi piejāja un apstājās paugurā, aplūkodami pilsētu otrā krastā, mūks tūliņ izkāpa no laivas, kurā bija sēdējis, un, pārmetis savu krusta zīmi, sveicināja:

— Lai slavēts visuaugstais dievs un šķīstā jaunava

Marija, kurai mums visiem tas lielais gods piešķirts kalpot. Amen!

Kauču mūks bija krietni novecojis un bālo, izdēdējušo vaigu vēl bālāku vērta baltvilnas tērps, vērīgāk ieskatoties, Gunvaldis sazīmēja pazīstamus vaibstus. Konrā- diņšl Tas pats Konrādiņš, kam mazie tērvetnieki soģa Daniela no Hustenas laikā iemācīja glupīgo «grruk» un «žļižlī», un Mikus aiz smiekliem vai nobeidzās, izdzirdīs trakoto vācietēna irgumu. «Tad re, kur iegrozījies!» Gunvaldis appētīja bērndienu paziņu. «Tepat vien Rīgā maizi ēd…»

Pēc sveicinājuma mūks stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, un nogaidoši skatījās, pēc kārtas aplūkojot atjājējus. Kad Konrāda un Gunvalža skatieni krustojās, mūka pierē ierisa rievas, plaksti samiedzās — viņš mēģināja atcerēties, kur un kādos apstākļos atjājušais zemgalis redzēts. Vai atcerējās? Varbūt… Gunvaldis izcēla kāju no kāpšļa un nolēca zemē, viņam nepatika sagaidītāja glūnīgais skatiens, un, pagriezis tam muguru, viņš apvaicājās pārējiem:

—   Ko? Tepat lai mūsējie paliek ar zirgiem un gaida?

—    Var jau. Tikai tuvāk mežmalai gan, — arī Narbuts nokāpa no savējā dūļa.

—    Sis gabals pieder Rīgas rātei, — dzirdējis zemgaļu spriešanu, sarunā iejaucās Konrāds. — Te var apķīlāt. Jūsu zirgiem jāganās uz virsbīskapa pļavas.

—    Tālu?

—    Nē. Aiz tās kupicas sākas dieva svētītais īpašums.

Atjājēji, cits zirgā, cits kājām, pagriezās un devās uz

norādīto pusi.

—    Viens dievs un viena ticība, bet pļavu sadalījuši kā nikni suņi kaulu, — Gunvaldis nosmīkņāja.

Bez Gunvalža, Narbuta un Tiģa bija vēl Raktes vecākais Reikūzis, tāpat pa vīram no Dobes un Mežotnes, un kāds Tiģa aicināts labietis no novada pie Kursas. Viņi visi bija greznos, kalumiem un caunādam izrotātos tērpos, katram līdzi neliela, taču sava karadraudzē, un vienīgi Gunvaldis, kauču viņa pirkstu rotāja paša virsaiša gredzens, nevarēja tā izdižoties, un pavadoņos arī viņam jāja līdzi tikai viens vienīgs puisietis, kuru nu nekādi par vīru nenosauksi, — Dzintis. Saposies gan pa- dēlis bija jaunšūdinātās biksēs un kreklā, pat vara piekariņi bārkstojās pie cepures, un tomēr viņi abi izskatījās mazliet kā pabērņi Zemgales turīgāko labiešu pulkā. Narbuts jau laikam arī nomanīja šo atšķirību, tāpēc allaž turējās Gunvaldim tuvāk, piebilzdams reizi pa reizei kaut ko par šo un to, jo arī viņam bija gremžīgs prāts par Rīgas jājienu, kurpret Tiģis tīši izrādīja savu grezno rocību, kur un kā vien varēja. Nekaunējās pat pavīpsnāt par «dzeguzēm, kas aplam manīgas», jo Nameja piesardzīgo rīcību viņš uzskatīja par apvainojumu sev un ne bez bailēm domāja, ka Gunvalža dēļ arī pie līguma slēgšanas var rasties ass pārpratums un samierināšanās no jauna paputēt Gunvaldis valdījās un nelikās dzirdam, viņš Tiģi no sākta gala necieta un tagad jo vairāk, bet līguma labad turēja mēli aiz zobiem, lai nepateiktu kādu dzēlību par labieti, kas agrākus izrīkojās tikai novadā pie Kursas, bet tagad ieticis arī Tērvetē. Gunvaldim kāds no kuršu bēgļiem reiz bija zinājis stāstīt, ka jau diezgan izsenis Tiģu dzimts gan uz kuršu nedienām, gan visvisādi pakalpodamās krusta nesējiem, guvusi savā valdījumā plašas zemes, un arī īstenieku pulks šiem va- ren sakuplojis, šim Tiģim vien astoņi dēli un visi tēva pēdās gājēji, viens esot pat kaut kur prūšu novados. Jā, un arī tagad Tiģis nīgrojās, bīdamies Gunvalža asuma, ka Ordenis vēl pēdējā brīdī, nejutis zemgaļu vienotu piekrišanu un apņemšanos padevībai, — var sākt ietiepties, lai vēlreiz ar zobenu un uguni pārmācītu tā, kā viņi bija pārmācījuši mežotniekus, vīriešus apkaudami, bet sievietes un bērnus aizvezdami, un tas, kurš bija kā brīnumā paglābies, tagad pat muti vairs nevēra vaļā.

Uzliesmoja vienbrīd vai strīds, un tikai Raktes vecākā Reikūža padoms kaislības nomierināja. Jau tā Rīgas ceļu jājuši tikpat kā mēmi, smagu nojausmu mākti, bet pēc strīda valodas gluži apklusa, jo pārliek neskaidra bija arī turpmākā rīkošanās: katrs pārstāvēja tikai savu novadu, un velti Gunvaldim cerēt ar Nameja doto gredzenu uzņemties visas Zemgales pārstāvību. Ja citi vēl varbūt, tad Tiģis to nekad nepieļautu.

— Šeit var palikt zirgi ganīties, — Konrāds aplaida ar roku, pārtraucis ieilgušo klusumu, kuru iztulkoja kā zemgaļu neziņu, kas tagad darāms. — Tā ir bīskapijas pļava. Tikai ugunskuram necirst lielos kokus! — viņš piebrīdināja.

—    Viņiem te laba kārtība. Robežas lai… trakoti smalkas. Nevar vis kā pie mums, — norausdamies no sava bērā, Tiģis visgudri sprieda. — Man stāstīja, Rīgas nam- nieki par katru pēdu stāv kā bluķis.

—    Dzird jau, ka šejieniešiem jādodot pilsētai katrs ceturtais grauds, — arī Raktes vecākais Reikūzis noslīdēja no savējā meļņa.

—   Jā, ceturtais gan! — apstiprināja Tiģis.

—    Tā taču zemes kopējam skaidra izputēšana, — Rei- kūzim bija grūti aptvert, ka jādod tik daudz.

—    Redz, kā dzīvo! Pie tam labi dzīvo! — Tiģis ņēmās aizstāvēt, jo klusībā bija spriedis, cik labi būtu, ja, draudzīgi sadzīvojot ar kristīgajiem un atberot viņiem prasīto desmito, viņš pats varētu no novada ievākt ceturto tiesu. Oh, kas tā būtu par dzīvi! Un tāpēc viņš vēlreiz iesaucās:

—   Labi dzīvo! Labāk kā mēs!

—    Kas vīra lepnumu nav jutis, tam jau kurmja sastumts bedeklis pils vērtē, — Gunvaldis nespēja nociesties un izmeta.

Pavērojis kādu laiku no malas zemgaļu rīkošanos apmetnei un sūtņu pošanos pārupei, Konrāds pienāca klā- tāk un ievaicājās:

—    Ar kuru no jums man runāt par jūsu sagaidīšanu Rīgā? Lai jūs zinātu, kas jums pienākas darīt.

—   Ar visiem, — Narbuts atbildēja, un arī pārējie jautājoši pulcējās puslokā.

—    Kā? — mūks kaut ko nesaprata. — Vai tad starp jums nav vecākā pēc dzimuma un tiesībām?

—    Katrs mēs esam vecākais, un visi kopā pārstāvam visas Zemgales novadus, — Narbuts, reiz uzņēmies, turpināja skaidrot.

Mūku laikam šāda atbilde vērta domīgu, jo ne vien kristīgajā pasaulē cilvēki bija stingri sadalīti kārtās un katrs ieņēma savu pakāpienu, nešaubīgi zinot, kas stāv zem viņa un kas — augstāk, — bet arī starp pagāniem mūždien viens bija galvenais, ko varēja godāt par vecāko, valdnieku, virsaiti vai pat karali. Kāpēc zemgaļi pēkšņi atteikušies no dieva noliktās kārtības?

Un mūks viltīgi ieminējās:

—    Katrai zemei, pat viselkdievīgākai, visuvarenais dievs iecēlis valdnieku. Tāds iecelts arī jums. Un tikai viņam tiesība kā pirmajam likt savu roku uz līguma. Kāpēc jūsu vidū neredz Nameju?

Jautājums beidzot bija izteikts un tagad jādod atbilde.

—    Tas bija gaidāms, — Tiģis klusi nopukojās.

Konrāds jau zināja, ka Zemgales virsaitis it kā apsir-

dzis un pats nejāj uz Rīgu; dzenot zirgu aiz zirga, ziņu bija paguvis atnest Geveharda sūtītais vēstnesis, un pie virsbīskapa Alberta notika ārkārtas pārspriede, ko šajā gadījumā darīt, — atkal atteikties no līguma slēgšanas, kamēr neieradīsies Namejs, vai tomēr slēgt, izliekoties, ka arī bez viņa viss ir vislabākajā kārtībā. Apspriežoties pagrabmeistars kanoniķis Johans no Lunes bija devis viedamāko atbildi, sacīdams, ka dievs labi dara ko darīdams un tāpēc tas gandrīz vai apsveicami, ja pats Namejs atņemot sev valdnieka godu, sūtīdams savā vietā zema dzimuma vīru, neba tāds stūrgalvis valdnieks dievam tik un tā neesot patīkams un viņš ātrāk vai vēlāk jādabū nost no ceļa un viņa vietā jāieceļ cits, dievam tīkamāks, un Nameja vairīšanās šoreiz lejot ūdeni tieši vēlamajā plūdumā. Konrāds pagrabmeistara skaidrojumu atzina par pareizu, bet tagad gaidīja, ko sacīs paši sūtņi.

—    Kāpēc nav Nameja? — mūks atkārtoja vaicājumu.

Sakustējās, pēc apģērba spriežot, visnecilākais, pastiepa savu roku un sacīja:

—    Lūk, manā rokā Nameja gredzens! Tas ieguls vaskā un atstās tajā virsaiša vārdu un gribu.

Mūks nebūtu mūks un viņš velti būtu dienām ilgi gud- rinādamies dēmējis drēgnajā cellē, ja neprastu radušos stāvokli izmantot.

—    Tad tu esi vecākais un tu soļosi pirmais! Pārējie aiz tevis! — Konrāds skalbi paziņoja, un viņa slēptais aprēķins pilnam attaisnojās, jo — lai ko, bet tādu sevis atbīdīšanu Tiģis nevarēja pārdzīvot.

—    Kāds viņš vecākais! — labietis īsti sašutis iesaucās. — Un pirmajam viņam nu nekādi nepiederas iet! Ja tiešām nepieciešams vecākais, tad pēc dzimuma un tiesībām, un arī pēc tā, kas man pieder, šāds gods pienākas man.

—    Ei, ei, Tiģi! Tu mani vairs nemaz neskaiti? — Nar- buts pagriezās pret goda kārotāju. — Ja es nebāžos priekšā, ko tu lien?

—    Viņš taču nevar būt vecākais! — Tiģis rādīja uz Gunvaldi.

—    Vai, kādā nereizē sākam skaidroties! — Raktes Reikūzis paskaļi, bet kā nomierinādams iesaucās. — Saki, mūk, par kādu sagaidīšanu tu runā?

Nesaticības sēkla bija iemesta, un Konrāds varēja turpināt:

—    Gribam parādīt jums pienācīgo godināšanu un uzņemt, kā piederas uzņemt tos, kuri nākuši slēgt mieru un Saderību ar Dieva Tēva, Dieva Dēla un Dieva Svētā Gara uzticamajiem kalpiem.

—    Mums nevajag nekādas sagaidīšanas un jūsu āles- tības. Zirgus mēs atstājam šajā krastā un… arī mūsu godu, — Gunvaldis pasteidzās noraidīt, jo to viņi, atvadoties no Nameja un Narbutam klātesot, bija vēl pārsprieduši — vairīties no visām kristīgo izdarībām, lai pēdējiem būtu ko mazāk daudzināt par stūrgalvju zemgaļu piekāpību.

—    Ved, mūk, mūs uz pili, lai drīzāk atgriežamies mājup, — arī Narbuts nekavējās atbalstīt. — Mums nevajag ne jūsu sagaidīšanas, ne jūsu pagodinājumu.

Tiģis tā vien samīņājās, gribēdams ko bilst, bet laikam apjauta, ka strīdiņš neko jēdzīgu nedotu, labāk ātrāk steigties pāri Daugavai, un tur šie abi dižlielie balamutes pierims kā iztrūcināti jēri, un viņš tāpēc apņēmīgi devās pirmais uz laivu. Tēvam pēdās sekoja līdz- ņemtais jaunākais dēls, un ari pārējie labieši sakustējās, aicinādami sev līdzi nācējus, bet pārējos atstādami pie zirgiem. Vienīgi Gunvaldis soļoja viens, viņa vienīgajam pavadonim Dzintim vajadzēja palikt pieskatīt abus zirgus un gaidīt atgriešanos.

—    Ja trešā dienā neesmu, negaidi vairs, — Gunvaldis klusi, lai neviens cits nedzirdētu, norīkoja. — Citam nevienam netici, un citam nevienam neklausi, vienalga, ko tev sacītu vai solītu. Lēkšo tieši pie Nameja.

Un, atdevis pavadu, Gunvaldis noliektu galvu kāpa uz laivu, bet Dzintis, nostājies starp abiem mīļbērīšiem un saņēmis plaukstās apaušu mezglu, spožām acīm noskatījās aizbraucējos, un sirds krūtīs iepukstējās dob- jāk — no tā nezināmā, kas tagad sagaidīja zemgaļu sūtņus, kuri devās pretī šai neiedomājami lielajai, no prasmīgi saliktiem akmeņiem iežogotajai un vēl dīvaināk celto ēku saraibinātajai svešo ļaužu apmetnei, kurā dzīvojot cits citam blakus un jukjukus gan lībji, kas te mituši izsenis, gan sabraukušie vācieši, gotzemieši, letgaļi,

novgorodieši un polockieši, kurši un ari dažs labs zemgalis — it īpaši pēdējos gados te iegrozījies prāvs skaits, kam pēc Mītavas pils uzcelšanas vajadzēja aiziet vai nu tālākos novados un tāpat sākt dzīvi no jauna, vai padoties Ordeņa mesliniekos, vai arī iemitināties rīdziniekos, kur spēcīgu vīru rokas it raiti darbu varēja rast.

Kad visi sakāpa laivā, airētāji grieza laivu ieslīpi pāri uz virsbīskapa pili, bet mūks kaut ko pavēlēja lībiski, un tie ar labās rokas irkļiem pavērsa laivas purnu augšup, sākdami irties pret straumi un virzīdami laivu krietnu gabalu virs Rīdzenes ietekas Daugavā. Jo arī šī varbūtība bija pārrunāta ārkārtas apspriedē, ja atbraukušie zemgali vairīsies no sagaidīšanas goda — nevest tad viņus tīši pulcināto gaidītāju priekšā, jo spītīgie pagāni var pagriezt muguras un aiziet katrs uz savu pusi un tādā brīdī ne jau ar spēku tos turēt, tādējādi godinātājus pašus iegrūžot izsmieklā. Tāpēc bija izlemts vest viņus tālāku apkārtceju, lai tomēr iespējami vairāk Jaužu redzētu sūtņus paklausīgi ierodamies un arī paši sūtņi redzētu Rīgas plašumu, varenību un turību.

Gunvaldis nebija Rīgu redzējis kā toreiz, kad visi trīs — Radavietis, Mikus un viņš — devās izlūkot Rada- vieša meitas Zignes likteni un namnieka Dzirkala un karakalpa Lociņa namā, pamatīgi novēzuši ar milnu un izcilājuši zobenus, pameta RadaVieša Zigni patrepē stāvam, lai, pēc Mikus vārdiem, dzīve viņai kļūtu negantāks sods par pēkšņu nāvi. Tagad jau iztālēm varēja pamanīt, ka pa šiem gadiem pilsētas mūris pastiepies krietni garāks, jo augusi arī pati pilsēta un Jaužu savie- sies kā skudru pūznī skudras.

Laiva piestāja krastā diezgan patālu no Rīdzenes, vismaz savus divus govs māvienus, un tādējādi jau te tika izrādīts, cik gaužam rosmi rīdzinieki saimniekoja ne vien pašā pilsētā, bet tāli visapkārt un jutās tik droši, ka staigāja bez ieročiem un vai svilpodami. Kā apstiprinādams šo zemgaju vērojumu, Konrāds, ejot pa priekšu kā ceļ- rādis, novēza ar roku.

— Kā ļaudīm tik strādāt! Kad viņi droši, ka neviens te vairs neuzbruks.

Jā, iekopta te tagad bija vai katra zemes pēda; rāceņu un kāpostu lauciņi mijās ar zirnājiem, pļavu ieloki ar labības sējumiem. Dažviet stādījums nogūlies pašā

ceļa malā, šķiet, pieliecies tikai, izrauj sulīgu jo sulīgu sakni un ēd nost.

—    Garnadžiem Rīgā nedienas, — Konrāds atkal kā uzminēdams turpināja. — Par sešu feniņu vērtē zagumu sods tikpat stingrs kā par vīra cilvēka nogalināšanu. Jā-ā-ā, garnadžiem Rīgā nedienas…

Jo tuvāk pilsētai, jo ļaužu vairāk. Taču visīstāko rosību varēja redzēt Rīdzenes krastā, izkraujot un iekraujot kuģus. Saspiedušies sāns pie sāna, tie it kā aplenca pilsētu, vienīgi draudošo petereļu un balistu vietā slējās mastu koki, un biedīgi pa gaisu lidojošo akmeņu un degvīkšķu vietā naski nesēji pa vienu no laipām, kas pārlikta uz krastu, pusteciņus stiepa sāls maisus, dzelzs gabalus, audumu baķus un visvisādu citādu svešzemju mantu, bet pa otru laipu krāva kuģī medus mucas, vaska rituļus un linu pakas.

Tepat netālu kūpēja dīvaini balti dūmu stabi, zinātāji stāstīja, ka tajos karsē Daugavkrastu plieņus un glie- mežakmeni, lai no tā iegūtu sniegbaltu kaisekli, kas, iemests ūdenī, čūkst vien, bet rīdzinieku meistari ar tiem tā saķepināja akmeņus, ka vēlāk nedomā atraut. Akmeņus pieveda gan laivās, gan pajūgos, un tik tiešām varēja sacīt, ka akmeņi un akmeņi bija visupirmie un galvenie, un šķita tos vai pašus augam, cik iespaidīgu un nepārskatāmu tie vērta pilsētu. Mūris pacēlies kādu piecu vīru augumā, pat neprātelē tur tikt augšam, un virs vārtiem, kuri melnēja kā alas, pacēlās vēl jomīgāki torņi, no kuriem nudien it vēzīgi bija triekt lejup šķēpu un bultu raidīt tam, kas iekārojies nelūgts nākt. Jā, ne- ziņi bijuši tie zemgaļi senākus, kas reiz dižo Nārvaiša zēnībā gribējuši Ikšķiles pili ar striķiem ieraut Daugavā.

Pāri Rīdziņai sūtņi pārgāja pa tiltu, kas uzcelts tieši pretī tornim pie zirgu staļļiem, un pa spraišļotajiem Peitavas vārtiem devās pašā pilsētā. Konrāds soļoja pirmais, un šie līčloči bija iepriekš rūpīgi pārdomāti, lai zemgaļu labieši redzētu to, kas viņiem noteikti jāredz, un redzētais liktu vēlreiz sajust, ka miers un draudzība ar kristīgo baznīcu var pavērt iespējas rosīgajos maiņas darījumos un amata prasmēs.

Aiz tilta tūliņ notika arī tas, no kā Gunvaldis bija gribējis izvairīties, — kāds paltrakainais, pamanījis viņus nākam, spalgi kā žagata iebrēcās:

—    He-hei! Zemgaļu sūtņi! Zemgaļu sūtņi!

Uzmanība bija pievērsta, un te nu nekā nevarēja darīt. Pie kam bļauris, naski nolēcis no tilta margas, pa- rikšoja pa priekšu un ik pa brīdim kā baurot nobauroja: — Zemgaļu sūtņil Padevīgi ieradušies slēgt līgumul Zemgaļu sūtņi! Padevīgi ieradušies slēgt līgumu!

Sacirsties un iet atpakaļ? Gunvaldis jau apstājās, bet Narbuts, nomierinoši paskatījies, atmeta ar roku — sak, lai jau viņi… Un aicināja ar galvas pamājienu sekot. Gunvaldis gāja.

Aiz vārtiem sākās zirgu staļļi — no sadusušā gaisa vien un zvirbuļu bara bija pasakāms, ja arī nedzirdētu kumeļu spridzīgo sazviegšanos. Gar staļļiem varētu iziet uz melno mūku klosteri, turpat būtu svētā Jura pils un mazliet šurpmāk namnieka Dzirkaļa nams, — Gunvaldis iedams vēroja ceļu un prātoja sevī, ka labi būtu vienu

aci uzmest šim namiņam, bet Konrāds nogriezās pa kreisi un gāja gar mūri taisni vien uz priekšu. Vienbrīd sojoja viņi pa tik dziļu un šauru spraugu, ka gandrīz vai debesis neredzēt: pa kreisi gūlās mūris, bet pa labo roku no tādiem pašiem akmeņiem saliktas klētis; Gunvaldis pa pavērtajām durvīm ieskatījās tajās: tukšas nevienas, visās sakrauti līdz jumta korei graudu maisi, vaska rituļi, vadmalas baķi un piebērti sāls apcirkņi. Bagātība — nudienl — te redzējās neizmērojama, un redzamais it īpaši Tiģi saviļņoja, jo ik pa dažiem soļiem viņš dēlam tā vien uzbilda:

—    Nu tu paskaties!… Tu paskaties vien!…

Ejot garām ceturtajam tornim, no tā pazemes dziļumiem izlauzās kā šaušalīgi vaidi, kā mirēju gārdzieni, un šaubu nebija, ka te slodzīti garnadži un tirgus viltnieki, kam sodus, kā jau Konrāds stāstīja, uzlika jo bargus. Tur viņi gaidīja savu kārtu, un bende dažu labu bija jau tā apstrādājis, ka labāk tad aiz bada nobeigties blakus maizes klaipam, ne pastiept pēc tā slepus roku.

Aiz torņa bija sakrautas garu garās grēdas ar malku, un aiz tām pletās tirgus laukums, kur vispirms pamanāmi maizes galdi; pie tiem, gabaliņu nostāk, siekalas rīdami, stāvēja, tupēja vai gandrīz līšus kustējās kropļi, gaidīdami desmito kukuli sev no bīskapa vai Ordeņa saimes cepiena, un vairums ubagu bija bez vienas vai pat abām rokām, jo zaudējuši tās, kā to prasīja Rīgas likumi, par pusvērdiņa lielu viltojumu naudas darījumos vai par olekts mēra saīsinājumu puspirksta platumā, lai apkrāptu pircēju. Bija ari ar nogrieztām ausīm un zagļa zīmi apdedzināti un daži arīdzan no tiem blēdniekiem, kurus bende par pilna vērdiņa krāpumu cepinājis uz pannas, un tie brūču brūčaini un sāpēs kunkstoši cerīgi gaidīja atmetam kauču maizes apdegušo pagarozu, neba nomirt viņi nevarēja tik ātri, bet dzīvotājos tādam vēl nedienīgāk par vispēdējo nedienu.

—    Kūmiņš! — vecais Tiģis, pametis skatienu uz tuvāko vienroci, norādīja jaunajam Tiģim. — Līda poc otra vilnas, bet atgriezās pats apcirpts, he, he…

Mūks Konrāds lika soli nesteigdamies, tā ļaudams zemgaļiem apskatīt iespējami vairāk, un bija jau arī ko redzēt — akmeņu un gandrīz tikai akmeņu nami, starp kuriem no koka celtie iespiedušies kā nevietā un apkau- nējušies; tāpat ļaužu dažādība, ka ne atskatīties, un

Gunvaldim ģiedās vai neiespējami satikt vienu un to pašu pretimnācēju otrreiz, lai gan viņš jo uzmanīgi ielūkojās visos un jo sevišķi sievietēs, cerībā kādā sazīmēt Zigni. Taču pretī nāca svešas un atkal svešas, un, ja Zigni vēl, tad gluži neticami būtu ieraudzīt Naulu brīvi staigājam; ja viņa patiesi toreiz būtu atdzīta uz Rīgu, tad droši vien sen pārdota aizjūras tirgoņiem, kuri, kā stāsta, par mundrīgu sievišķi nežēlojot dažu labu sudraba ozeriņu vai kā tagad te sudraba markās vērtīgāko vērtējot.

Varētu jau iet vēl lēnāk un vēl vairāk ļaužu saredzēt, ja pa priekšu neklunkurētu tas bļaustīklis un nepievērstu uzmanību.

—    Zemgaļu sūtņil… Zemgaļu sūtņi!…

Eh, patrāpītos viņš man vēlāk, aiztaisītu brēcamo uz laiku laikiem, — Gunvaldis pie sevis klusībā īgņoja.

Mūks nogriezās pa labi, jo tālāko ceļu aizsprostoja senākus liktais akmens aizsargmūris, kas tagad palicis pilsētas iekšpusē un apņēma slaidā lokā visu Dombaznīcu, Rīgas virsbīskapa pili un tā saimniecības ēkas. Viņi gāja un gāja, un pa kreisi kā draudīgi pacelts pirksts vienmēr uz viņiem noraudzījās baznīcas jumts ar torni, un Gunvaldis, kas bija sevī izlēmis nebrīnīties ne par ko, tomēr allaž vien pacēla skatienu augšup — jā, prast viņi prata, nav joka lieta salikt no nelielajiem apdedzināta māla gabaliņiem tādu augstumu, lai tomēr neapgāztos. Kad viņi no bīskapijas mūra dienvidu gala nokļuva ziemeļu pusē, vecais Tiģis atkal nenocietās un uzbilda savam dēlam, norādot uz divstāvu namu:

—    Vei, te dzīvo Rīgas bende!…

Tiģis jau trešo reizi ieradās uz sarunām par līgumu, tāpēc arī šo to pamatīgāk iepazinis.

Vēl pēc maza gabaliņa gājēji pagriezās pretī saulei un devās uz vārtiem mūrī. Pie tiem divi karakalpi, pret zemi balstīto šķēpu izstieptā rokā saturot, grasījās aizsprostot ceļu, bet Konrāds pārmeta krusta zīmi un, kaut ko nesaprotamu zemgaļiem nosacījis, soļoja tikai uz priekšu, un bīskapa algotņi bijīgi atkāpās sāņus, palaižot nācējus sev garām.

Pie pašiem vārtiem uzceltajā mūra ēkā dzīvoja sardze, bet tūliņ aiz tās slējās vēl otra ēka, kuras apakšējo stāvu un pagrabu izmantoja žāvētas cūkgaļas, putraimu, miltu un vēl citu labumu glabāšanai, kurpret otrajā stāvā iemi- lināja nakšņotājus viesus vai kā šoreiz — zemgaļu sūtņus; gan sardze varēja tos uzmanīt, gan arī nostāk no pils un iekšējās rosības tie atradās.

Pusceļā, pagriezies pret baznīcu, mūks apstājās, noslīga uz ceļgaliem un, plaukstu pret plaukstu salicis, sāka savu skaitāmo latīņu valodā:

—    Ave Maria…

Zemgaļi stāvēja un pacietīgi gaidīja. Vienīgi Gunvaldis lēni pastaigājās turpu un atpakaļ un aplūkoja baznīcu, kuras viens sāns bija tagad redzams visā savā diženumā. Ja pilsētā, kuru viņi nupat šķērsoja, nams spiedās virsū namam kā izbiedētas aitas cita citai, tad šeit skatienam pavērās vērienīgs pagalma plašums, kurā jo iespaidīgāk izcēlās dižlielā Dombaznīca. Kristīgo dieva mītnes austrumu gals iesākās ar mazāku — tādu kā pus- ēciņu, kas kā piepe kokam pieaugusi lielajai, bet lielākā savkārt dīvaini krustojās ar tikpat lielu, un virs tām vidū slējās jomīgā smaile, aiz kuras uz rietumiem sākās pati galvenā baznīcas daļa — gara, gara milzu ēka ar slaidām ailēm mūrī un durvju namiņu pašā stūrī, pa kuru varēja ieiet. Baznīcas pamatos guldīti aptēsti prāvi akmeņi, virs kuriem smalki, līniju līnijās bija salikti četrstūrainie akmenīši, kurus, kā Gunvaldis bija dzirdējis, sākuši saukt par ķieģeļiem. Pa kreisi starp baznīcu un mūri redzēja tikai nelielu zirgu stalli, jo citas saimniecības ēkas sabūvētas pa labi no baznīcas, pie Rīgas jaunā aizsargmūra, pie kura pacēlās arī virsbīskapa pils.

Murminājis un murminājis Konrāds beidzot pārtrauca ķēmīgo izdarīšanos, piecēlās, norausa putekļus no tērpa un sacīja zemgaļiem:

—    Dieva žēlastība, kas ir lielāka nekā cilvēka saprašana, rīt izlīs pār jums. Caur Romas bīskapa, Kristus patiesā vietnieka, svētā Pētera pēcnācēja, visas baznīcas augstākā svētnieka Svētā tēva pāvesta Inocenta Ceturtā ieceltā garīgā un laicīgā valdnieka svētās Marijas zemē — Rīgas virsbīskapa Alberta muti tā runās ar jums rīt…

Gunvaldis visu nesaklausīja, taču to gan viņš sadzirda — Alberts…

Alberts…

Nameja sūtnis atkal atcerējās Mudra stāstīto, ka Alberts nozīmējot dzimts spožumu, viens tāds «spožums» valdījis jau virsaiša Viestura laikā, bet tagadējam esot dots pievārds Zauerbērs, un zemgaļu mēlē tāpēc to varot dēvēt par Ignumpoda Albertu vai Albertu Saskābušo …

Saskābušais Alberts…

Un tādam dota vara lemt par mums! — Gunvaldis domāja. — Kā dzird, esot vecs un nevarīgs, pat zirgā nevarot nosēdēt, bet — kāds viņam spēks, kāda vara! Vai tā ir taisnība?…

Šaurās un stāvās koka kāpnes zem viņa soļiem neganti čīkstēja, un pretīgā skaņa grieza vai sirdī kā ar neasu nazi. Arī viņš… arī viņš… arī viņš atjājis pats no sava prāta dot savu piekrišanu nepretoties, mest kristīgajiem novadu un ļaut tiem netraucēti staigāt pa Zemgali un pierunāt ļaudis kristīties un būt paklausīgiem… Arī viņš…

Gunvaldis nepaguva uzkāpt, čīkstoņas saērcināts, kad no augšas jau skanēja Tiģa možā balss:

— Sanāk, vīri! Ēdamais mums uzlikts kārtīgs! Pat alus nav aizmirsts!

Kauču šodien Nameja karadraudzes vecākais nebija ne kripatu ēdis, viņš juta, ka pat vislabākais kumoss stāsies kaklā. Smaga, nepasakāmi smaga tomēr bija šī diena, un vēl smagāka laikam tā būs rīt…

XIV

Gunvaldis ilgi nevarēja aizmigt un aizmidzis drīz pamodās; aplam nelabs sapnis lika trūkties sēdus un tvert blakus nolikto šķēpu. Sapņoja viņš, ka sēž savas mājas durpriekšā un priecājas par savu sīkuļu rotaļām turpat zālītē… Te pēkšņi kaut kas nošņāc un — pakš! — neliels akmentelis iekrīt starp rotaļniekiem… Pēc brīža vēl viens, vēl… Tas nemākulis grib iemest man, kā es toreiz soģim Hustenam, bet trāpīs bērniem, — iešāvās doma, un viņš pieceļas, lai ieraudzītu metēju, un — jā! — kankarainā tērpā mūks, kā Gevehards, kā Konrāds, un grib jau Gunvaldis ņemt bozi un riebekli noslānīt par nejēdzīgo akmentiņu metumu bērnu pulciņā, kad mūks, izvilcis no azotes melnu krustu, pastiepj to pret Gunvaldi un nāk virsū, un trakākais — krusts milzt acīm redzami, pampst kā ērce pie asins un kļūst tik liels, ka ne mūku vairs saskatīt, ne spēt tam pretī stāties, un Gunvaldi satvēra tāds izmisums un neziņa, kājas palika kā iemietas, rokas nošļuka bez spēka, un diez kas vēl būtu noticis, ja šajā brīdī nepamostos nosvīdis un bez elpas…

Aiz šaurā loga ausa nespodra gaisma. Gunvaldis piecēlās un piegāja tam — cauri dīvaini spīdīgajiem un cietiem kā krams svinā iestiprinātajiem gabaliņiem varēja saskatīt plašo pagalmu. Viņš piedūra pirkstu, pataustīja, atceroties Mudra stāstīto, cik skaistus un spo- guļainus darinājumus protot nezin kādā tāltālā pilsētā gatavot no šīs prasmīgi kausētās smilts, kas pārvēršoties caurspīdīgi blāvā vai arī krāsainā stiklā.

Ar to vien viņi varētu kļūt bagāti, — Gunvaldis ieprā- toja. — Vai es pats neatdotu medus podus un vaska rituļus, ja mūsmāju sienas brodiņā dārņa vietā ieliktu šo gaismas akmeni?! Tagad tajā pūš vēji, lien iekšā aukstums, un tikai cietaizšauts vai ar dārnu piesegts neļauj zust siltumam, taču tad istabā gaismas tik, cik no pavarda vai skala uguns. Jā, būtu gluži aplamis noliegt, kādus prasmīgus darbus šie svešinieki prot, ceļot savas mājas, kaļot ieročus un dodoties no zemes uz zemi, un atvedot šeit to, kā mums nava, un aizvedot mūsu labumus. Tikai nebūtu viņu dīvainais viendievis, kas prasa desmito tiesu un aklu paklausību, liek atsacīties no mūsu tēvutēvu ticības, atsacīties no mūsu koka pilīm, kur rodam patvērumu, un mūsu svētozoli jānozāģē, mūsu veļiem nedrīkst likt ēdienu, un pašiem jāļaujas sevi kristīt — apšļakstīt ar ūdeni un neticēt vairs jaukajai pazemes dzīvei, kas noteikti nav ne kripatu sliktāka par virszemes… Jā, un mūždien jālūdzas un jāpazemojas, lai varbūt iekļūtu kaut kur augstu, augstu aiz mākoņiem nezin kādā debesu paradīzē… Un ja nu kādreiz paslīd kāja un jākrīt?… No tāda augstuma krist, nu, tur visi kauliņi sabirzīs… Nē, nudien, vai katrs nevaram palikt pie savas pārliecības un darīt to, ko protam, un guvums būtu visiem. Bet viņi nāk un uzbāžas, un skandina tikai savu, kauču dažs labs pats neticot dievam, kam tik sirdīgi kalpo, un Mudris vislabāk to zināja, jo bija izgājis tam visam cauri — jaunības jūsmīgai lētticībai, kad pasaule šķiet gaismas un siltuma pārpilna, līdz nokļuvis pie tās īstās redzības, kas sirmo vīru vērta tik godājamu.

Pielicis aci stiklam, Gunvaldis redzēja pagalmā uz ceļiem sakņupušus stāvus, kas zemojās kristīgo dievam…

Ienāca Konrāds.

Nomurminājis savus svētvārdus, viņš parunājās ar Tiģi, apvaicājās ari Narbutam un Reikūzim, kā abi gulējuši, un tad pienāca Gunvaldim.

—    Tu mani pazini? — Konrāds pēkšņi jautināja.

—    Tad jau tu mani ari, — Gunvaldis atbildēja.

—        Gadi, gadi… Tomēr zemgaļu mēli pieprotu pareizi… Atceros, tu biji negants puika, meti mūsu soģim ar zīlēm.

—    Ak atceries?

—        Kristietības tīrumā, sēklu sējot, katrs nepacelts un ežmalā neaizmests akmens var vēlāk izkapts asumu izbojāt …

—        Zemgalē nav kristietības tīrumu, kur tev būtu jālasa akmeņi. Un mums ir arī tādas druvas bez neviena akmentiņa…

—    Tevī nelāga spīts.

—        Labāk pasaki, vai nevaram tūliņ sākt līguma slēgšanu? — Gunvaldis negribēja klausīties mūka gudrības.

—        Jādomā, jūsu laudēšana pārāk neieilgs, pagūsiin līgumu noslēgt.

—        Līgumam nebūs dieva svētības, ja visi nepiedalīsimies rīta dievkalpojumā. Bez dieva svētības nedrīkstam stāties pie tik nopietna darba.

—        Mums būs jāklimst jūsu baznīcā arī?l — Gunvalža pierē jau ievilkās dusmu rieva.

Konrāds atkāpās pie durvīm un kā atvairot pārmeta krustu.

—    Kungs, piedod viņam, jo viņš nezina, ko daral

Iepurpinājās Tiģis: jāejot vien, neba tādi viņu kārtība, un, ja mēs gribot, lai viņi ievērotu mūsēju kārtību, tad tikpat labi zemgaļiem jāievērojot viņējā, un viņš jau esot pāris reižu tajos dievnamos pabijis, izgāšreiz pat uz ceļiem nokritis, bet nekāds ļaunums no visa tā viņu nepiemeklējot. Arī šoreiz nekas nenotikšot, varot viņam ticēt.

Saulīte jau bija pakāpusies prāvu gabalu, kad viņus ieveda Domā. O, te gan bija ko redzēt! Gandrīz vai samestos žēl neredzējušam. Dižlielajā istabā nudien iespētu salikt pusi Tērvetes pilskalna! Un griesti! Ai-ai! Griesti ar slaidu loku pacēlās tik augstu, ka zem tiem vareni ozoli un egles brīvi zaļotu un galotnes tomēr nepieskartos. Jau no ārpuses Gunvaldis sprieda, ka tik platam jumumam jābūt ar iekšbalstiem, un tiešām — iegājis baznīcā, viņš ieraudzīja milzumresnus akmens stabus, kas pie augšas kā atvērtā plaukstā uzņēma daļu smaguma.

Zemgales miera derētāji, galvas paslējuši un mazliet aplūkojušies, gribēja apmainīties domām, un pirmais ierunājās Raktes Reikūzis, skaļi ne skaļi, klusi ne klusi, bet kā vienmēr:

—        Koši jau gan, bet vai nu tik aplam nesasniedzamus griestus vajadzēja…

Nepaguva viņš pabeigt, kad Konrāds sakampa aiz piedurknes un iešņācās:

—   Tss!…

—    Kas ir? — Reikūzis nesaprata.

—        Klusāk!… Baznīcā tikai čukstus! Un labāk nemaz nesarunāties, labāk domās tiekties pie dieva .. j

Reikūzis nogrozīja galvu.

Nosēdināja viņus kaut kur ap vidu. Konrāds pamanījās iespraukties starp Narbutu un Gunvaldi, un varēja just, ka viņš no pēdējā neatkāpsies ne soli.

«Vai tāpēc, ka zēnībā saredzējāmies?» Gunvaldim iešāvās prātā.

Kā viņam bija zināt, ka nakts apspriedē Konrādam bija uzdots īpašu uzmanību un vērību pievērst vīram, uz kura pirksta šobrīd daiļojās Nameja gredzens?

Jau ienākot baznīcā Tiģis pats noņēma cepuri, bet pārējie palika tāpat un arī apsēdās cepurēm galvās. Taču mūks piebikstīja vienam, otram, trešam…

—    Cepuri noņem!…

Neviens nelikās dzirdot, bet paltrakainais neatstājās, it kā cepurēs būtu kaut kas paslēpts.

—        Ko tu gribi no tām cepurēm? — Gunvaldis noprasīja.

—    Baznīcā nedrīkst sēdēt ar apsegtu galvu.

Varētu jau neklausīt un palikt tāpat, bet Reikūzis, noņēma, arī Narbuts, neba cepuru dēļ sākt te ķīviņu vienkārši negribējās.

Gunvaldis savu cauneni uzlika uz ceļiem, bet viņā tāds kā nelabums iestājās kaklā — redz, kā pamazām viņi dabon savu… Ja ne citādi, ieved tevi tanī dieva kūtī, liek noņemt vēl cepuri… Tiģis jau uz ceļiem kritis un nekaunās stāstīt…

Sāka pulcēties baznīcēni — pa vienam, pa divi, mazos pulciņos, visi ienāca, galvassegas iežmieguši padusē, un, spriežot pēc apģērba, turīgākie ieņēma priekšējos solus, atstājot tālāko galu mazākrocīgajiem.

Pēkšņi plašajā telpā ieskanējās stabulei līdzīgas, bet nedzirdēti dobjas, kā atbalsīgas skaņas, un tūliņ aiz tām un pāri tām uzspurdza neredzamu dziedātāju kopbalsīgi izlocīta melodija. No kurienes tā plūda? Kas dziedāja? Likās, no augšas, no debesim… Vai tāds tas eņģeļu koris? Gunvaldis uzmanīgi palūkojās uz vienu pusi, uz otru, atpakaļ, bet ieraudzīt nekā neieraudzīja, tikai dzirdēja it kā tūkstošbalsīgu dziedājumu, kas neticami saskanīgi un lokani izlocījās augšup un lejup, brīžiem līgani no- šūpojās, lai tad ar jaunu spēku plūstu tālāk un tālāk. Jā, nudien patīkami paklausīties…

Baznīcēni nāca un nāca, soli piepildījās, un visu laiku divas dažādu balsu grupas — viena zemāka, otra augstāka — pārmaiņus dziedāja vienu un to pašu melodiju.

— Vai vienmēr tā? — Gunvaldis apvaicājās blakussē- došajam Konrādam, kas, plakstus aizmiedzis, grima skaņās, kā saldi ieaijāts.

Mūks pamāja apstiprinoši ar galvu un vēl nočukstēja:

— Introitus…

Gunvaldis gribēja pārprasīt, ko tas «troitus» nozīmē, bet nolēma, ka viņa ziņkāre var vēl vairāk mūku sa- lepnot par šo viņēju, jāatzīstas, iespaidīgo un smalki izdomāto izrādījumu.

Kad soli bija pienākuši pilni ar ļaudīm, divi baznīcas kalpi, nesot degošu sveci garā koka kārtā, apstaigāja visapkārt un iededza pie sienām žuburos iespraudītas resnas sveces, kas piepildīja lielo plašumu ar spožu gaismu, šķita, ka saule ienesta cauri mūriem un tagad te spīd. Visgaišāk bija pie tādas kā dižas pūralādes, kuru ticīgie sauc par altāri, un tur nostājās kāds grezni ģērbts vīrs un pagriezās pret — kā Gunvaldis domās dēvēja — svēto aizgaldi. Dziedošās balsis, kas līdz šim plūda pamīšus, tagad apvienojās vienā dziedājumā, aizsākdamas jaunu dziesmu.

— Litānija, — Konrāds čukstēja, bet, apjēdzis, ka zemgalis tik un tā nesaprot, klusi paskaidroja: — Izlūg- šanās dziedājums dievam… Lai visuvarenais ir žēlīgs savai tautai…

Dziedāja ilgi un neatlaidīgi, un, kad beidzās, neredzamie dziedātāji iznāca no kaut kurienes un sastājās aiz altāra, un Gunvaldis paguva mazliet uzmest acis šiem jaunuļiem, kas bija vienādi ietērpušies. Pie altāra viņi uzsāka atkal citu dziesmu, par kuru Konrāds bijīgi izdvesa:

—    Graduāls…

Tam beidzoties, mūks jūsmīgā saviļņojumā pavēstīja:

—    Motete…

Gunvaldis tikai paraustīja plecus, ne dziedājumi, ne arī šie nesaprotamie paskaidrojumi viņam neko neizteica, ja atskaita pašu skaņu vij īgumu un daudzo balsu saskaņotību. Sāds divbalsīgs koris bija jaunums ari Rīgā, paša virsbīskapa Alberta aizsākts; jaunības dienās būdams Parīzē, viņš pats savām ausīm bija dzirdējis daudzbalsīgās mūzikas aizsācēju ērģelnieku Magnusu no Pe- rotēnas un, atbraucis Rīgā, lika iegādāt un atvest ne vien skanošo instrumentu, bet izrakstīja no Romas labu tenoru, kas tagad iespaidīgi vilka korāli, bet pāri viņa dziedājumam klājās divas atšķirīgas balsis, viena stipri augstāka, otra kaut kur pa vidām, pie kam tās dziedāja citus vārdus, ko, pat valodu nesaprotot, varēja jaust. Vienīgi pie pašām beigām aizvien biežāk un aizvien uzmācīgāk skanēja viens vienīgs vārdiņš — alelūjāl…

Alelūjā!… Alelūjā!… Alelūjāl…

Narbuts, kas visu laiku bija rāmi nosēdējis, tagad nenocietās un pavaicāja:

—    Ko? Alū lej?… Ko lai alū lej?…

—    Tss!… — Konrāds iešņācās kā čūska, kam uzmīts uz astes, pēc appīcis skaidroja: — Nevis alū lej, bet, — un viņš pa balsieniem noskaitīja, — a-le-lū-jā! A-le-lū- jā!…

—    Kas tas tāds?

—    Slavējiet dievu!

—    Tā būtu teikuši! — Narbuts noplātīja rokas. — Lai var saprast.

Gunvaldim gribot negribot sejā iezagās smaids — nē, nē, zemgaļiem nesaprast tādus «allē-lūjā!», tukša midži- nāšanās vien ir.

Grezni tērptais un laikam pats galvenais garīdznieks, kas visu laiku nostāvēja pie altāra, pagriezās pret baznīcēniem.

Vai tas būtu Rīgas virsbīskaps, šis Alberts Saskābušais? — Gunvaldis pētīja. Nē, no sejas spriežot, tā kā par jaunu.

—    Kas viņš tāds? — Gunvaldis tomēr pataujāja, jo galvenā šeitizrīkotāja pazīšana var lieti noderēt.

—    Prāvests Johans no Fehtas, visas Zemgales bīskaps un virsbīskapa Alberta vietnieks, — Konrāds atbildēja.

—    Kā? Zemgalei jau bīskaps? — Gunvaldis gan bija dzirdējis, ka Rīgā ieceļot viņu novadiem dažādus valdniekus, bet ka vienu no tiem viņš ieraudzīs tik greznu un tik galveņu Dombaznīcā, — tas viņu pārsteidza un mulsināja. Ne redzēts, ne zināts, bet jau bīskapojas pa mūsu zemi!… Beigās vēl teiks, ka mēs esam viņu pacietīgi uzklausījuši un visam piekrituši!… Jā, nelabi viss iznāk, aplam nelabi… Kā tas viss beigsies, kā nebeigsies!

Prāvests kaut ko pacilāti stāstīja, allaž vien ieskatoties ilivu viņa piepalīgu no abām pusēm pieturētā, atvērtā grāmatā. Stāstīja, stāstīja, bet, tā kā zemgaļi neprata latīņu mēli, tie maķenīt garlaikojās. Gunvaldis pētīja tuvāko akmens stabu, kas tik stingri līdzēja balstīt plašo kā pļava jumtu, un tur viņa uzmanību pievērsa staba augšas stūrī no tāda paša akmens veidota cilvēka augšdaļa ar seju, kura mazliet ieslīpi noraudzījās uz leju, uz viņiem, zemgaļiem. Vienbrīd kļuva vai neomulīgi, šķita, galva sakustēsies un sakniebtā mute vērsies un kaut ko sacīs, jo reizēm jau dzirdēja stāstām brīnumu lietas par kristīgā dieva izdarībām. Taču šoreiz nekas neparasts nenotika, akmens tēls noslēpumaini klusēja.

Konrāds, paklausot gudri dotam padomam, vēroja visus un katru atsevišķi un tāpēc pamanīja arī Gunvalža vērojoši vaicājošo, zināmas piesardzības pilno skatienu. Tikai šobrīd mūks atturējās kaut ko paskaidrot, ļāva, lai neziņa un neizpratne darītu savu. Bez tam prāvests Johans no Fehtas lasīja no evaņģēlija brīnišķīgo atgadījumu pa? Jēzu Kristu un piecām zivīm, ar kurām dieva dēls paēdinājis izsalkušu ļaužu tūkstošus, un Konrādam negribējās ļaut zust ne vārdam. Ak, ja arī šeit notiktu tāds brīnums! Pagāni tūliņ ļautos kristīties, neba atkristu nemitīgā rūpe par vēderu…

Kad grāmata bija aizšķirta un nolikta, prāvests sāka runāt kaut kā pusdziedot, un tas bija nudien jocīgi — zemgaļi ar neslēptu ziņkāri ieklausījās, jo kaut ko tādu daži dzirdēja pirmo reizi. Tā viņš ņēmās labu laiku, līdz kopā ar viņu visi dziedātāji uzsāka jaunu dziesmu, par kuru Konrāds dziļā aizgrābtībā vairākas reizes nočukstēja:

—    Media vita in moile sumus!… Media vita in morte sumus!..

Skanēt skanēja jūsmīgi, gandrīz vai tikpat aizraujoši kā nupat tērvetniekiem Zāļu dienas pievakarē, kad iztukšots jau kāds kauss alus un prāts kļuvis līksms un pacilāts, un mute tā vien Veras, lai aplīgotu tuvus un tālus.

Dziedājums apklusa, tikai dobjās stabules atkal izlocīja savu tūtējumu, un daļa baznīcēnu, visvairāk pēdējos solos, cēlās un gāja ārā. Laikam jau tā dievam kalpošana beigusies, tuvojas miera slēgšanas brīdis, un droši vien tas notiks tepat viņu viscildākajā vietā. Tāpēc sūtņi pat neprātoja kustēties, toties nemierīgs kļuva Konrāds. Piecēlies viņš mīņājās, mīņājās, līdz sacīja:

—    Zemgaļi, jums jāiet ārā un jāpagaida.

—    Kas vēl jāgaida? — Narbuts gribēja zināt.

—    Dievkalpojums vēl turpināsies.

—    Kā? Tas nebija beigums?

— Nē, tagad sāksies konsekrācija.

—    Kas, kas?…

—    Tā. kunga miesas un asins svētā mistērija… — Konrāds skaidroja.

—   Miesa un asinis? Nesaprotu!… Mēs arī paskatīsimies, — Narbuts ierīkojās solā ērtāk.

—    Nē, nedrīkst. Maizi un vīnu pārvērtīs Kristus miesā un asinīs. Piedalīties var tikai kristīgie. Visiem, kas vēl nav sevi atdevuši dievam, baznīca komūnijas[19] stundā jāatstāj un jāgaida ārpusē.

Ko darīt? Narbuts saskatījās ar Gunvaldi. Ir jau arī Tērvetes krīvam savas slēpjamas izdarības, taču viņš tad neaicina iekšā un nedzen atkal ārā, kā bērniem muļķojoties. Jocīga, aplam jocīga tā Romas dieva dievināšana, un kurš pasacīs, kas aiz tā visa varbūt vēl slēpjas.

—   Ejam ar! — Narbuts cēlās stāvus. — Droši vien kaut kas preteklīgs, ja jau tā slēpj.

Viņš pa priekšu un citi aiz viņa spiedās uz durvju pusi; Narbuts, klusi pie sevis purpinādams, ka visvisādi paņerbas un blēdnieki paliek tepat, bet viņiem, godājamiem Zemgales labiešiem, jāiet ārā nīkt un tas atkal nav nekas cits kā svētnieku viltīgi sagudrots pazemojums. Vienīgi Tiģis pasebinājās, it kā viņam cepure nokristu zem sola, un paklusi ierunājās mūkam Konrādam:

—   Es tā kā taisos kristīties… Vai tad… nevar palikt? …

Kursas puses labietim trakoti gribējās pirmām un vienīgam noskatīt kristīgo miesas un asins slēpjamo upuri, jo tas viņu tūliņ paceltu pāri pārējiem, kas kopā ar viņu ieradušies derēt mieru. Taču Konrāds palika nelokāms:

—   Nē, nē, uz visstingrāko aizliegts. Tikai īstenkris- tīgie, tikai tie drīkst palikt!

Atstāt zemgaļus vienus bez pieskatīšanas nedrīkstēja, tāpēc arī Konrādam bija jānāk ārā, kur viņš, uzdotā pienākuma dēļ atrauts no svētā sakramenta, tūliņ slīga ceļos un, izvilcis aukliņā savērtu dzintara gabaliņu virteni, sāka skaitīt tēvreizi, pēc katras noskaitīšanas pārliekot vienu dzintaru uz aukliņas otru pusi, un tā piecpadsmit reizes pēc kārtas. Kad ar tēvreizi bija laimīgi tikts galā, sekoja kārta «Ave Maria» lūgsnai, bet tā bija jāskaita desmit reizes pēc kārtas, pie kam šis desmits arī bija jāatkārto piecpadsmit reizes.

Zemgaļi to nezināja, stāvēja blakus un gaidīja, un gaidīja, un šķita jau, ka no gaidīšanas viņi nobeigsies, un kājas pārgurumā būtu sametušās, ja Gunvaldis nesameklētu turpat netālu noliktu baļķēnu un uz diviem akmeņiem neuzrīkotu soliņu. Tagad vismaz varēja sēdēt un snauduļot, un mēģināt izprast, kas slēpjas aiz ieilgušās dievam kalpošanas, ja viņi ieradušies Rīgā tikai un vienīgi slēgt miera līgumu.

—    Kā tu, Narbut, domā? Ko viņi no mums grib izvilināt vai kur ievilināt? — Gunvaldis ierunājās.

—    Ja es būtu par oda smagumu gudrāks, — Tērvetes labietis atzinās. — Tiģis pirmo reizi nesēd baznīcā, i viņš muti plāta, tikai elpu ievilkdams.

—    Laikam jau gribēja palikt iekšā, bet tāpat izmeta ārā.

Aprunātais ar dēlu bija pagājuši sāņus, un vecais ņēmās kaut ko ar rokām rādīt un stāstīja laikam, kas tur ir un kas atkal tur.

—    Viņš jau bučotos ar pašu mestru un krustu nestu ne sliktāk kā tas viņu Jēzus, —Narbuts norūca.

—    Bet ko mēs darām? — Reikūzis tomēr bija sadzirdējis abu runā jumu un iejaucās. — Nav viņu vairs ko ķīvēt. Paši esam atjājuši, paši ielīdām dievnamā un noņēmām cepures, un paši piekritām mieram.

—    Ne aiz laba prāta, Narbuts iebilda. — Bet Tiģis… pats teciņus.

—    Pats teciņus vai vilkšus kā gliemezis atvilcies, vienalga, Rīgā esam visi, un visi kopā darām vienu un to pašu. — Varēja just, Reikūzim arī smagi ap sirdi, un tāpēc viņš nevēlējās, ka tagad viens izliekas nepadevīgāks par otru, lai gan lēmums visu kopīgs. Vai tad viņam, Raktes labietim, pils nopostīšana nebija kā sniegs vasaras vidū? Kopš tēvutēvi atceras, neviens nelūgts nav varējis pilī iekļūt, tāpēc raktenieku valoda vienmēr bijusi stingra un nelokāma, kauču pārsteidzībām viņi arī nekad nav piekrituši, allaž rīkojušies ar apdomu, kā vēl visi atceras Raktes Skabja gudro padomu, padzenot pirmo reizi no Zemgales Ordeņa soģus. Vai tagad nerīkoties tāpat, vienoti piekrītot notiekošajam, lai vēlāk tikpat vienoti padzītu visus, kas jāpadzen? Un te nu jāliek cerības uz žemaišu palīdzību, un ļoti prātīgi un labi, ka Namejs iedibina ar viņiem tik sirsnīgu draudzību. Gunvaldis saprata Reikūzi. Jau todien, ejot uz bišu dravu, kad viņam pievienojās Dzintis, viņš bija noģiedis savas līdzdaļas smagumu, un tāpēc kājas kļuva kā piemirkušas un sirdī iegūlās spiedīgs grūšums.

Cik ilgi tā būs? Cik ilgi?

Atbildēt viņš nespēj. Vēl nelādzīgāk — redzot tuvumā Rīgas varenos mūrus, ļaužu daudzumu, šīs labuma pārpilnās klētis, namus un tiešām apbrīnas vērtās baznīcas, kurās kalpošana dievam viņiem, zemgaļiem, gan nesaprotama, bet tomēr iespaidīga, — atbilde aizmiglojās vēl vairāk, un spiedīgā sajūta pakrūtē auga augumā. Kā viņiem pretī stāt? Kā? Ar zobenu vien? Labi, viņi kaujā nodurs mestru un visus dzelžainos, un tā būs drausma un nesaudzīga cīņa, kurā vīrs stāv pretī vīram. Paies viena gadskārta, otra, radīsies cits mestrs un citi dzelžainie, jo — vai šī mūra pilsēta vairs iznīcināma? Kad te vēl rīkojās lībji un jaukumis ar viņiem zemgaļi, kurši, letgaļi, polockiešu un gotzemiešu tirgotāji, nevienam pat prātā neesot nācis, ka kādā jaukā dienā pilsēta kļūs tik nepieejama un nepārmācāma kā tas tagad. Joprojumis dzīvoja nostāsti par vareno Daugmales pilskalnu, no kura gan reiz visi bijušies un kuram uzbrukt neuzdrošinājušies, bet zemienē visiem pieejamā Rīga sākumis nemēģinājusi nevienam ar zobenu pretoties, tās iedzīvotāji glābās ar dāvanām vai bēgšanu. Nu viss izmainījies otrādi. Daugmale pamesta aizaugusi alkšņiem, bet Rīga — aug akmeņos un varenumā. Kas notiks vēl pēc viena cilvēka mūža, ja tā tāpat pletīsies? Un viņa plešas! … Šie torņi jau lūkojas uz mūsu pusi, tie vai saredzas ar viņu Jelgavas pili, un mēs viņus redzam. Droši vien arī Dzintis stāv smilšu paugura galā un vēro, kā mēs tagad vērojam, mēs, kas šo torņu pakājē šķietamies sīkāki un vēl nevarīgāki. Jā, jā, arī es šķietos kā nelabu dziru baudījis, kura vīram atņem drosmi un spēku, — Gunvaldis nopūtās.

Doma durvis atvērās, un baznīcēni sāka plūst pagalmā, un labi vien tas bija, jo vairs neatlika laika nomācošajām pārdomām.

Lai gan Konrāds bija skaitījis tekoši un bez pārtraukuma, pabeigt visas desmit pa piecpadsmit reizēm «Ave Maria» nepaguva, jo viņam bija vēlēts tūliņ pēc sakramenta ievest zemgaļus vēlreiz baznīcā, kur prāvests teikšot dažus svētvārdus.

Pašķirdami Jaužu straumi, viņi virzījās iekšā.

Altārim priekšā bija nolikta pazema sētiņa, varētu jau viegli pārkāpt un pietikt tuvāk, bet tās priekšā apstājās Konrāds un pārējie aiz viņa. Gar altāra abām malām dega resnas vaska sveces, izgaismojot prāvu zelta krustu, — tas vilinoši mirdzēja, neslēpdams savu vērti. Tādu gūt nozīmētu par kumeļiem un dreļļiem vairs nebēdāt, labu labos varētu iemīt. Zem krusta nolikta biez- bieza grāmata — Mudris par tādām tika daudz stāstījis, un Gunvaldis nu varēja savām acīm aplūkot smalki izstrādātās ādas plēksnes, uz kurām rindotas rakstu zīmes. Būtu mūsu mēlē un varētu izlasīt, — viņš domāja, — droši vien dažs labs lietīgs padoms atrastos arī mums un ne tikai kristīgiem. Kā piekļūt tādai grāmatai? Likt, teiksim, Dzintim vai paša Nārim iet Mudra taku — aizdot priesterim palīgos, lai tas iemāca? Iemācīs gan, bet iemācīs aizmirst arī savus tēvus. Mudris atgriezās, vecs un jau nevarīgs, bet kur palikuši pārējie, kurus svētuļi ņēmuši sev līdzi? Kā akmeņi atvarā… nogrimuši uz mūžu i.. Nē, nē! Pārāk dārdzīgs devums par šādas grāmatas zināšanu. Tad jau labāk lai paliek, kā bijis, un zobens būs tas, kas iedos padomu un paglābs zemgaļus.

No altāra aizmugures iznāca prāvests Johans no Feh- tas. Jau tā kalsens no dzimuma, viņš pēc lielā pazemojuma, ko Ordenis atļāvās pret virsbīskapu un viņu, kļuva vēl izģindušāks. Pat zem grezni kuplā tērpa varēja noģist slēpjamies tikai kaulus un ādu, un seja pelnu pelēkumā, kauču vasara pašā saulainībā un slēpdamies nenoslēpsies no tās. Tāds kā sirdzējs, — Gunvaldis springi vēro Zemgales bīskapu. Bet — neskati vīru no cepures. Laikam tomēr kaut ko zina un spēj, ja tik cienījamos ticis.

Arī prāvests cieši aplūkoja Zemgales sūtņus, tās Zemgales, par kuras garīgo tēvu viņš sen iecelts, bet kuras dēļ vienā dienā sabruka visa tik droši celtā viņa dzīves ēka. Ja atceras… Kā viņš torīt bija virsbīskapu Albertu gumdījis — nepiekāpties, tikai nepiekāpties, lai nepiekāpība būtu tā, kas viņu pēc Alberta nāves nosēdinātu kora krēslā zem baldahīna. Kas iznāca? Kur pačibēja viņa nepiekāpība Siguldas pils pagrabā? Pat elle šķita labāks glābiņš nekā ūdens piemirkušais drēgnums!… Arī Alberts izdzīvoja, bet kas tam — viņš šajā amatā iecelts un tajā nomirs, bet Johanam vairs necerēt, ka pārējie Dombaznīcas kanoniķi izvēlēs viņu par savu garīgo valdnieku un viņa rokās ieliks virsbīskapa zizli, nē, drīzāk kamielis izlīdīs caur adatas aci. Viņš ar savu bēgšanu un nevarību pārāk apkaunojis ne vien sevi, bet vispirms cēlo un pēc dieva noliktās kārtības šajā zemē visvareno Dombaznīcu. Cīnīties viņam vajadzēja, zobiem un nagiem plēsties, nevis jozt pie sargeņģeļa Mi- ķeļa uz kapliču. Nogalināts diez Vai viņš būtu, toties visus aplidotu vēsts par drosmo Kristus un Dombaznīcas kareivi, un viņa dzīves tālākais ceļš vestu uz mērķi. Tagad… Tagad Johans no Fehtas nomērēja vēl kalsnāk, kļuva gandrīz vai caurredzams un tik kluss, un piesardzīgs kā pelīte, kaķa nagiem izsprukusi, un vienīgi dievkalpojumos ielika savu māku un zināšanas. Šoreiz gan sakarā ar Zemgales miera slēdzēju ierašanos svētdienas dievkalpojumu vajadzēja novadīt pašam virsbīskapam Albertam, bet zemgaļi savas pagāniskās Zāļu dienas dēļ ieradās Rīgā tikai pirmdien, un tad jau darbdienā pietika ar prāvesta teiktajiem dievvārdiem. Un labāk vien ir, jo Alberts pēc Siguldas pārdzīvojuma īsti vairs ne- atkopās un šobrīdis tā apvārdzis, ka nespētu tik ilgi pat nosēdēt savā kora krēslā zem baldahīna, nokristu uz grīdas, un tā būtu aplam nelāga dieva zīme, ko pagāni iztulkotu sev par labu. Svarīgāk bija, lai cienījamais sirmgalvis nosēdētu miera slēgšanas laikā, tā godam pārstāvot baznīcu gan pagānu priekšā, gan arī mestram par brīdinājumu. Tāpēc kapituls izlēma, ka otrdienas dievkalpojumu novadīs viņa vietnieks, bet virsbīskaps piedalīsies tikai miera slēgšanas rituālā.

Pamatīgi noskatījis sanākušos Zemgales pārstāvjus, prāvests pastiepa roku pret zelta krustu un bībeli zem tās un iesāka runāt — lēni un svinīgi, un balss viņam, pretēji augumam, bija skanīga un spēkpilna. Pēc katra pateikuma apklusis, viņš ļāva, lai vietējo valodu zinējs mūks Konrāds pārtulkotu.

— Slava lai dievam un mūsu kungam Jēzum Kristum un svētai jumpravai Marijai, kas atvedusi jūs pie šā altāra! — Johans sacīja. — Visuvarenais pasaules radītājs un valdnieku valdnieks, augstais dievs debesīs parādījis jums, noklīdušajiem, lielu žēlastību. Savā bezgalīgajā labsirdībā viņš izlēmis atbrīvot jūs, nomaldījušos tautu, no elkdievības un mūžīgās pazušanas elles ugunīs, bet caur mums, viņa izredzētajiem un uzticamajiem kalpiem, ļaut pārdzemdināties kristietībā, apslacināties un nobriest kā auglim, kam izredzēts karāties paradīzes mūžīgās svētlaimības krāšņajos dārzos. Ar savas mīlestības uguni viņš izdedzinās jūsu grēkus, un caur krustu jums tiks piešķirta debesu valstība.

Daudzi no pazudušo tautu vidus jau to iemantojuši. Viens no viņiem un visredzamākais — lībju valdnieks Kaupo. Dievišķu brīnumu viņš piedzīvoja uz zemes, dievišķā laimībā mīt tagad virs tālajām zvaigznēm. Un tāpēc klausieties un paši ziniet, un stāstiet saviem bērniem, lai tie stāstītu savu bērnu bērniem! Uz dieva noliktā ceļa atgrieztajam pagānam Kaupo, kad viņš, priesteru gudrības apgaismots, labprātis ieradās Romā, Kristus patiesais vietnieks un visas baznīcas augstākais svētnieks

Svētais Tēvs pāvests Inocents Trešais dāvināja bībeli un simt zelta gabalus. Lai slavēts dievs, kura devīgā roka allaž pastiepjas tiem, kuri atdod sevi baznīcas klēpim!

Dievišķās gudrības apgaismotais Kaupo atgriezās un atveda bībeli un zeltu. Lūk, kur tie glabājas, dievam par godu un pateikšanul — Un Johans no Fehtas pielika bībelei roku, turpinot:

— Bībele — tā ir paša dieva visuaugstākā gudrība, kas caur viņa vienīgo dēlu un tā praviešiem dāvāta mums, grēciniekiem, lai mēs nekad nekļūdītos savā atpestīšanas ceļā. Un nekļūdās tikai tas, kas saprot. Diemžēl kārdinātājs sātans ne visiem ļauj rakstīto pareizi saprast! Tāpēc pāvests Inocents Trešais un Tulūzas un Bezjē koncili aizliedza bībeli lasīt noklīdušo tautu mēlēs, bet tā pieejama tikai dižās un vienīgās latīņu valodas pratējiem, valodas, kuru dievs izredzējis kļūt par vienīgo, kurā kādreiz runās cilvēki. Kaupo nepaguva iemācīties, taču viņš uzticējās mums, bībeles tulkiem un izskaidrotājiem, un mēs diendienā cītīgi un bez mitas daram svēto darbu, lai nomaldījušies atgrieztos un liktu sevi kristietības klēpī.

Bībele, kuru jūs redzat uz altāra, izgājusi brīnišķīgu ceļu. Tā kā svētumu svētums nokļuvusi šajā zemē, kuras labdare kļuvusi svētā jumprava Marija. Šo bībeli ar savu roku pārrakstījis Svētais Jeronīms[20], kas dzīvojis gandrīz tūkstoš gadus pirms mums, mitinoties dziļā tuksnesī pilnīgā vientulībā kopā ar savu miesīgu brāli un ļoti dievbijīgu atraitni. Pat Ķelnes un Parīzes Dievmātes katedrālēs nevar atrast tik izcilu dāvinājumu, kādu saņēma Kaupo un atveda mīļajai Rīgas Dombaznīcai, kurai tas gods nest dieva dzemdētājas jumpravas Marijas vārdu. Lai slavēts mūsu dievs un pestītājs, kas svētās Marijas zemei piešķīris laimi glabāt vārdos neizsakāmo dāvanu — bībeli no Svētā Jeronīmal Āmen!

Pie šiem vārdiem gan prāvests, gan ari Konrāds plaka ceļos, kā ar izkapti aizpļauti, un ņēmās tik dedzīgi kaut ko murmulēt, ka Gunvaldim kļuva vai drebīgi ap sirdi. Arī vecais Tiģis, redzot abus nokrītam, saminstījās un gribēja laisties rāpus, bet Narbuts iebelza dunku sānos, un labietis palika tāds pussaliecies, līdz pamazām atliecās un palika stāvam nekustīgi līdz ar pārējiem zemgaļiem.

Kauču nu neskaitītu tikpat gari kā Konrāds pirmīt pagalmā, — Gunvaldis nodomāja un turpināja ar acīm iztaustīt šo dīvaino noslēpumaino grāmatu, kas no nezin kādiem tuksnešiem cauri nezin kādiem diždižajiem nokļuvusi pie Kaupo, kas šejieniešu valodās gan nav cienā palicis, neba tika no savējiem nodurti visi viņa dēli un beigās arī pats, un tomēr kaut kam tajā rakstu slēptuvē zem zelta krusta jābūt, un nudien varētu atdot vai visus savus kumeļus, ja vien spētu ieskatīties tajā un saprast. Kumeļus varētu iesirot un izaudzēt, bet pie bībe- les pietikt — nekādi!

Abi svētuļi piecēlās, Johans no Fehtas sacīja Konrādam kaut ko latīniski, un tas pagriezās pret zemgaļiem.

—    Ejam!

Pagājis līdz solam, kur viņi pirmīt sēdēja, Konrāds apstājās pretī akmens stabam, kura augšstūrī Gunvaldis jau pirmīt bija pamanījis protīgi veidoto cilvēka seju, kas it kā izspraukusies cauri akmenim un noraudzījās uz visu, mazliet lejup paliekusies.

—    Klausieties! Un lai jūsu sirdis atmaigst un dvēsele atveras dievišķīgajai sēklai! — Konrāds, acīm spoži mirdzot, sacīja. — Dievdzemdētājai Marijai ar viņas mīļo dēlu mūsu kungu Jēzu Kristu — lai viņiem slava mūžīgi mūžos! — savā neizmērojamā žēlastībā labpatika uzņemt savā gādībā no pazušanas atgriezto Kaupo. Ir noticis tāds pats debesu brīnums kā tālajā Armā, kur dieva noliktajās gaitās pabijis mūsu virsbīskaps Alberts un kur kāds neticīgais pagāns Patricijs kļuva par tāsze- mes pirmo bīskapu, bet šajā zemē Kaupo izredzēts par pirmo svēto, kas cēlies no šejienes noklīdušās tautas. Lūk, kāpēc mūsu godājamais virsbīskaps lika izcirst šeit Kaupo seju, lai tā paaudžu paaudzēm stāstītu par dieva brīnišķīgo darbošanos šajos elkdievības novados, kuri tagad labprātis ļaujas apslacīties ar baznīcas svētīto ūdeni. Tagad šeit izcirstā Kaupo seja ir mēma, bet nāks stunda, kad viņa ierunāsies, un būs noticis sengaidītais brīnums, kas šo vīru iecels dievmātes Marijas zemes svēto kārtā. Slava dievam! Amen!

Iestājās klusums. Vai viņi prātoja, ka akmens tēls tiešām var sākt runāt? Vismaz Konrāds cerēja, ka nupat dzirdētais liks pagānu sirdīm iedrebēties un sāksies ati tīrīšanās no neticības sloga. Bet Gunvaldis, kā nekā nesapratis, gluži vientiesīgi apvaicājās:

—    Vai tad tāds Kaupo izskatījās?

Konrāda acis meta zibeņus, un viņš dusmīgi noburbi- nāja:

—   Visi cilvēki radīti pēc dieva vaiga un līdzības.

—    Par to dieva lielo žēlastību kaut kas neiet kopā, — Gunvaldis turpināja. — Kas tā par žēlošanu, ja vispirms nodūra visus viņa dēlus, visus viņa īsteniekus, atstājot vienu kā nedienīti, bet beigumis nodūra arī pašu. Mums par žēlastību ir cita saprašana. — Gunvaldis atmeta ar roku un devās prom.

Konrāds saķēra ar rokām savu galvu, skatījās aizejošajā tik lielām un izmisuma pilnām acīm, it kā tās gribētu izlēkt no dobuliem, un tā ievaidējās, ka Narbuts satrūkās, vai mūks nav dabūjis negaidītu belzienu pa muguras pusi. Bet ne, viss tukšs un mierīgs, un vienīgi varēja saklausīt mūka šausmināšanos:

—    Kāda tumsība! Ak dievs, kāda tumsība mājo noklī- dušajo prātos! Glāb! Glāb viņus!

XV

Nolijis īsi pirms Zāļu dienas, tagad laiks bija iegriezies audzelīgā vasaras tveicē. Versmīgas kļuva ne vien dienas, bet arī naktīs ziedu smaržas pārpilnais gaiss tikai pirms saules lēkta mazliet pavēsa, taču rasa nepaguva sabirt, kad jau pirmie saulstari apžāvēja, aicinot mosties.

Dzintis pirmajā naktī nemaz neaizmiga. Turējās blakus kumeļiem, kas neapnicīgi skramstīja diezgan papliko un jau apgrauzto smiltszāli, mēģinādami krietnāk piepildīt patukšos vēderus. Kad zirgi beidzot aprima un vēlāk apgūlās, arī viņš atlaidās vienam pret muguru un vēroja pāri Daugavai svešādo un lielo pilsētu, kurā kā dīvainā nezvērā šorītus pazuda zemgaļu sūtņi. Pa dienu šurpu un turpu īrās pārcēlāju laivas, vedot cilvēkus, lopus un preces, ieburāja divi lieli kuģi, iegriezdamies Rīdzenē, kur redzēja mastu galus vēl citiem, piekrastē stīdza augšup baltpelēkas dūmu strūdzes, it kā kaut ko sausu dedzinātu, starp viņkrasta mūri un platupi rosījās sīki cilvēku stāvi, velkot no ūdens kokus, citi kaut kur gāja vai jāja, vai atgriezās nez no kurienes. Līdz ar tumsas iestāšanos kustība beidzās, un pāri Daugavai atdzinkstēja vairākas dīvaini biedīgas skaņas — Dzintis noprata, ka tām vajag nākt no baznīcām, kuru torņos esot iekarināti vareni zvani, kam mēles kā cilvēka rokas dilbs, un tie iezvanot gan viņu dievkalpojumus, gan mirušos pavadot, gan arī iejundot naktsmiera stundu vai briesmu reizē pavēstot uguns iesprukšanu vai svešsiru pulka tuvošanos, lai Jaudis pagūtu paglābties aiz mūriem un sardzinieki aizvērt vārlus. Ja Tērvetes pilskalns puisim šķita augsts un nepieejams, tad Rīga likās kā glābdamās zemei pieplakusi un jo viegli gūstama, nebūtu tikai visapkārt stāvais akmens krāvums, pret kuru pat uguns esot bezspēcīga un zem kura, dienu dienā rokoties, tomēr nevarot parakties un sagāzt. Mūris Dzintim aizsedza arī iespēju ielūkoties pašā pilsētā, tā vērotājam Daugavas kreisajā krastā atklāja tikai dievnamu smaiļotos un dzīvojamo ēku stāvos jumtus, un vienīgi virsbīskapa pils varonīgo cēlumu varēja plašāk jaust. No skatīšanās vai acis piekusa, un Dzintis centās visu tā saskatīt un iegaumēt, ka vai ēdamās reizes aizmirsās. Arī pārējie zemgaļu labiešu šeit atstātie pavadoņi vairāk uz otru krastu galvas vien grieza un izspriedās gar par šo un gan par citu, un tie, kas pilsētā kādreiz paši pabijuši, ņēmās stāstīt un izrādīt tiem, kas, tāpat kā Dzintis, redz Rīgu pirmo reizi.

Pirmajā dienā Dzintis, protams, negaidīja Gunvaldi atgriežamies, bet otrajā jau sāka uzmanīt upi, vai nepamanīs mūka laivu. Citi, kas uzņēma sarunas ar rīdziniekiem, kuriem šeit lauki un pļavas un kuri cēlās no rītiem pāri upei tos apkopt, zināja iegalvot, ka arī otrā dienā lai negaidot atgriežamies; esot nolikts pateicības dievkalpojums, kurā labprātis piedalīšoties arī zemgali tā atsakoties no maldu ceļiem, un līguma slēgšana tāpēc notikšot labi ja trešajā.

Dzintis ieklausījās un ar bažām atcerējās Gunvalža piekodināto, lai gaida viņu trīs pilnas dienas.

Lai paglābtos no knišļiem, kas nomocīja lopiņus, svelo- ņai sakāpjot visversmīgāk, Dzintis veda savus rumakus Daugavā. Uzkāpis tāpat bez segliem vienam mugurā, otru ai7 pavadas atsējis, viņš iejāja upē, līdz ūdens aizsniedza zirgu muguras, un ļāva rimti lēksīšiem stāvēt, ļaujoties veldzīgajam plūdumam. Piebiedrojās viņam arī Narbuta jaunākais dēls Daris, Dzinša līdzgadnieks, ar savu dūkaini, un tā viņi abi tagad, pieskatāmos peldinot, vēroja Rīgu savu pāris šķēpa metienu tuvāk. _— Kā tu domā? Kumeļi pārpeldētu? — Daris ievaicājās, laizdams skatienu pāri platupei Daugavai:

—    Nedrīkst mugurā sēdēt un jālaižas maķenīt slīpu pa straumei, — Dzintis zinoši atbildēja, pats diez vai iedrošinoties to darīt.

—    Vasarā jau nekas, bet saltā laikā… brrrr… tik ilgi mirkt! — Daris noskurinājās.

—    Tu nu kā mīkstpēdiņš! Pārpeldējis uzkur ugunskuru, kumeļu pariksini, lai apžūst, pats paskrien līdzās.. .- Silti uzreiz! — Dzintim samirkšana šķita maza bēda. Viņu nodarbināja gluži cita, nedaudz nopietnāka doma, un to viņš Darim neslēpa:

—    Tas vācu mūris esot uzsliets no ķieģeļiem, bet tos ķieģeļus taisot no māliem. Kā tev šķiet, Dari? Vai nevar tos ar ūdeni atkal izmērcēt, lai sašķobst, ja no māliem?

—    Bet tad jau ilgāks žūrējums vai brangs pērkona gā-> ziens arī izšķobītu. Bet nekā! Viņi to mālu tā izdedzinot, ka kļūstot ciets kā akmens, — Daris bija no tēva dzirdējis vairāk.

—    Mēs podus apdedzinām, bet tad šie atkal vie"gli plīst. Ko? Varbūt sienu var saplēst?

—   Ciets kā akmens!

—    Iznāk, ne uguns tiek klāt, ne cirvja bīstas, ne ūdeni, — Dzintis padrūma, neba viņu urdīja prātojums, kā varētu lielo pilsētu tā īsti papostīt, lai rīdzinieki bei- dzumis liktu mieru viņu koka pilīm, kuras pret uguni tik vārdzīgas un, kalna galā pakāpušās, arī no apakšas parokamas, nobrucinot sargātāju sienu.

—    Jā, tā iznāk, — Daris apstiprināja. -— Visdrošāk, mans tēvs saka, ja viņus pārsteidz, — klusi pielavīties un tad pa vārtiem pilsētā iekšā. Uh, tad gan!

—   Varbūt tiešām tā!?

—    Arī pagrūti izdarāms, — Daris apslāpēja jūsmu. — Jātiek pāri Daugavai. Mazs pulciņš vīru vēl var slepus, kurpret lielu, vienalga, pamanīs.

—    Ja labi krietni augšpus?

—    Tur tāpat viņu lūriķi. Pamanīs un brīdinās.

—    Jods lai rauj! Uzcēluši tādu mūri apkārt, ka ne šā, ne citādil — Dzintis nošķendējās. — Iznāks vēl mums tiešām mūždien dot viņu dievam desmito un ļauties viņu soģim tiesu spriest.

—    Nē, tā nebūs, — Daris tam negribēja piekrist, tāpat kā Dzintis nepiekrita savam sakāmam, teikdams to tikai tāpēc, lai pārbaudītu, ko otrs bildīs. — Mēs tagad slēdzam mieru un pēc tam īsti atkopsimies. Būs vīri, un būs vīriem ieroči, tad — jānolenc pats mestrs ar saviem dzelziniekiem un visi jāapkauj. Redzēsi, mūros palikušie vārguļi teciņus atvērs vārtus un labprātis padosies.

—1 Tur gan būtu ko ņemt, — Dzintim acis iemirdzējās, un viņš vai ieurbās ar skatienu pilsētā.

—    Jā, tas būtu brangs, vīru cienīgs sirojums. Visi mēs varētu uzelpot, — arī Darim patiktu piedalīties tādā gu- vīgā sirojumā.

Krastmalā pie laipas, kur piestāja pārcēlāju laivas, bija piebraucis pārjūgs, ko pavadīja jātnieku pāris. Ratu priekšā sēdēja divi, un vienu no tiem Dzintis jau no tālienes pazina.

Līpiķis!

—    Klau, Dari! Redz, kur mūsu Tērvetes glodenis! Palūkosim, ko viņš tel

Līpiķis, kā vienmēr, bija labā prātā. Ieraudzījis pazīstamus tērvetniekus, viņš tūliņ rausās no braucamā ārā un ņēmās izklaušināt un vedināt:

—   Hē, tālceļu drasoņi! Ko jūs upes malā klimstat? Ceļamies pāri!

Tērvetnieki, kas bija pulciņā atlaidušiēs zālītē, paaicināja:

—    Panāc, Līpiķi! Aprunāsimies! Kas tev tajos ratos?

Aicinātais smaidīja un noslēpumaini kasīja galvu, skatoties uz zvilnošajiem vīriem. Diez ko viņš būtu atbildējis, bet piejāja Dzintis ar saviem kumeļiem, Daugavas ūdenim no krēpēm un pavēderes pilot.

—    Labdien, jaunulīt! — Līpiķis pasteidzās pirmais sveikt, jo šo zēnu taču bija biedīgāk iegaumējis, toruden vaska rituli sakārodams un pēc tik neganti piesmiets. — Ko tu? No viņpus Daugavas atpeldēji?

— Kāpēc ne? Peldēsim abi atpakaļ! — Dzintis izsmējīgi irgoja.

—        Labprāt! Bet man te šitie apslīks, — Līpiķis uzsita ar plaukstu lielai klūdzenīcai, kurā bija sprostoti dzīvi putni.

—    Laid vaļā! Paši pārlidos! — Dzintis pamācīja.

—        Tu te mani neāzē! — komtura virtuves kalps padraudēja ar pirkstu un tad sāka rosīties ap groziem un lieliem kubuliem ar caurumotiem vākiem, ceļot tos ārā un stiepjot upes malā, kur tūliņ pabāza mazliet zem ūdens, pēc izliekot sērītē.

—        Laikam jau vardes ved? — Dzintis nolēca no zirga un nāca paskatīties. — Atkal gandrus apbižo.

—        Kāpēc lai nevestu? Stārķīts nav skaudīgs. Un ja vēl pie katras vardītes pieķērušies tik vēzīši, cik vienai rokai pirkstu, ko? Atpakaļ metisi? — Līpiķis mēļoja.

—        Pa ceļam būs apsprāguši, — Narbuta Daris noteica, sēdēdams zirgā un vērodams.

—        Apsprāgst tikai nekrietnam cilvēkam, ne man. Panāc, paskaties, ja netici!

Dzintis paliecās, kad Līpiķis pavēra grozu, — un tik tiešām vēži, ūdenszālē salīduši, lēni kustināja dzirkles, un arī kubulos vardes jutās, meldros ielīdušas gluži vē- sīgi.

—        Viss dzīvs, viss! Pēkšķītes dzīvas, kurkšķītes dzīvas, un čaukstīši pat ne vienu dzirklīti nav nometuši. Mani dzīvā radībiņa mīl! — Līpiķis lielījās, aupējoties par savu vedumu.

Vēl ratos redzējās trīs dzīvi sivēni un vairāki sviesta kubuliņi.

—    Vai tad Rīgas tirgū pārdosi, vai?

—        Kāpēc jāpārdod, ja var uzdāvināt? — Līpiķis visgudri atsacīja.

—        Ak krusta dzelziniekiem ved? Tam viņu mestram atgrūdīsi?

—    Kur lika, tur vedu, — viņš izvairījās.

Pārcēlāja laiva otrā krastā kavējās, un Līpiķis, aprūpējis dzīvos putnus, vēžus un vardes, pienāca tērvetnieku pulciņam un piesēdās līdzās.

—   Kāpēc pāri nejājat? Ko nīkstat?

—        Baidās manis kumeliņis, —^ viens no Reikūža vīriem izmeta.

—   Melsoņa! Kas tur ko baidīties? Nekur nav tik droši kā Rīgā!

—   Tu tā saki?

—    Nudien! Es tur esmu allaž iemitis kā azotī. Nekur nav tik jautrīgi un silti, — Līpiķis lielījās, gluži kā būtu aizmirsis savu nestundu Jura baznīcā. — Es jūsu vietā gan te neklimstu.

—    Ko tu darītu?

—    Kamēr vecajie slēdz līgumu, tikmēr kaktu kaktus apsukurētu. Baznīcas, tirgus! … Un mūris ar daudzajiem vārtiem un torņiem! … Kuģi!.-? Nams aiz nama, spīķeris aiz spīķera!… Un Jaudis!…

—    Spīķeris? Kas tas tāds? — Dzintis pavaicāja.

—    Tu nezini viņu klētis? Ai-ai! — Līpiķis pārsteigumā un tādā kā līdzjūtībā sasita plaukstas, — Nāc! Brauc līdzi! Parādīšu! Mēms būsi!

—    Nevar, Zirgi jāgana.

—    Sarunāsim kādu, kas pieskata, — Līpiķis neatlaidās. — Ko tu mājiniekiem stāstīsi? Sak, Rīgai gan piejāju, bet iekšā nepalūkojos. Izsmieklā kritīsi.

—    Pārcēlājam par vedumu jādod, — Gunvalža padēlis vairījās.

—    Pāri pārbrauksi reizē ar mani, pie viena veduma, es aizlikšu.

—    Bet atpakaļ?

—    Sameklēsim līguma slēdzējus. Atgriezīsies reizē, — viņš ņēmās iegalvot un diez vai pats ticēja saviem vārdiem, neba gribēja jaunuli vienīgi pārvilināt pāri.

—    Tu, bemburi, kā pavieglāks. Neesmu jau tavā ādā, kas var pa pasauli klenderēt, — Dzintis īgni nosacīja un, ņēmis abus zirgus, gāja prom, sak, ar tādu vēl nudien ieķibelēsies, nogrābs zirgus aiz iemauktiem un vilks vai varītēm pāri. Protams, gribēties jau gribas Rīgu izstaigāt, bet vai tāpēc drīkst bēros pamest un negaidīt? Nē, Dzintis ne mirkli nepadevās kārdinājumam, gan jau izskatīsies, kad vajadzēs, bet tagad viņam jābūt šeit un jāaprūpē abi kumeļi, lai tie naski jo naski nestu viņus mājup. Galvenais — kauču Gunvaldis rīt atgriezies. Kauču viņš rīt izkāptu šajā krastā sveiks un nekristu kādai kristīgo viltībai par upuri, neba mazums dzirdēts, cik nekrietni viņi izdarījušies ar dažu labu, kas tiem nav pa prātam.

* *

Mielasta galdam nebija skopojušies: vārītas vērša gaļas gabali, uz iesma cepti sivēni, taukos sautētas vistas un alus muca tik prāva, ka četri vīri cēla uz steķiem. Galda galā sēdēja cienasta rīkotājs Rīgas rātes ķemmerers[21]rātnieks Grēve un viņam pa vienai rokai zemgaļu sūtņi, no kuriem vistuvāk pamanījis piesēst Tiģis, un tiem pretī tikpat Rīgas augstmaņu. Bez Grēves bija vēl divi rāt- nieki, kuru pārziņā atradās Rīgas pilsētai dāvinātās zemes starp Misas un Iecavas upēm, Ordeni pārstāvēt bija ieradies kapelāns Vinfreds no Malmes, bet virsbīs- kapiju — kanoniķis Johans no Lunes.

Zemgaļi ēda pilnām mutēm, jo garais dievkalpojums krietni izsalcinājis, arī rātskungi negausinājās, un vienīgi baznīcas darboņi pieticinājās ar vistas spārniņu, pēc sevi vai uzkrītoši nabadzīgi cienājot vienīgi ar kaltušas maizes drupačām un tīru ūdeni. Vispirmāk tā darīja Johans no Lunes, un kapelānam, tāpat mūkam Konrādam atlika ņemt paraugu no augstākā viņu vidū, lai gan siekalas tā vien skrēja mutē un allažiņ vajadzēja pie lūpām likt kausu ar ūdeni, lai apslēptu savu siekalo- šanos.

Kad pirmais salkums bija mazliet remdēts un Reikūzis slāpju dzesējumam iztukšoja jau trešo alus kausu, viņš beidzot skaļi, kā taurēdams paziņoja:

—   Nezinu, kā pārējiem, bet šodienas sutoņā man visvairāk patika Dombaznīcā mīlīgais vēsums.

Bez mūka Konrāda pie galda sēdēja vēl otrs valod- pratis, kas kalpoja rātē, un viņi abi tūliņ notulkoja Rei- kūža vārdus. Rātnieks Grēve zīmīgi saskatījās ar abiem pārējiem rātniekiem, bet svēteļnieki izlikās Raktes la- bieša atzinumu nedzirdējuši. Tikai Narbuts tikpat jestri atsaucās Reikūzim:

—    Tev taisnība. Tādā slāpenī šo Dombaznīcā vēl saldāk nekā manā klētī, kauču arī tā nav peļama, —; un, ieņēmis pāris guldzienu turpināja: — Vienīgi ziemā… lausks izsper cauri akmenim, ar vilkādas kažoku zobs pret zobu neturēsies, ja tik nebeidzami jātup uz ceļiem.

—    Nebij viss! — Tiģis kā vienmēr zinoši iebilda. — Viņi ienes karstu ogļu podus… Tupi pie tiem un sildies.

Saruna starp zemgaļiem par Dombaznīcas vēsumu un siltumu izvērsās aizvien skaļāka, pretēji ticībnieku gaidītam, ka dievkalpojums būs varbūt licis sajust dieva elpu, bet nē, zemgaļi sprieda par baznīcu kā par .lopu kūti, un svētuļi aizvainojumā klusēja. Rātnieki, lai izvairītos no tiešas līdzdalības, savā valodā apmainījās domām par kādu kuģi, kam rīt jābūt piekrautam un jādodas uz Brēmeni, bet kuģinieki kaut kur paklīduši un nestrādā pietiekami raiti. Tikai Konrāds, pieliecies Johana no Lunes ausij, it kā neklausoties zemgaļos, stāstīja kaut ko, lai gan īsteni tulkoja labiešu pagānisko spriedelēšanu. Beidzot Johans laikam vairs nevarēja izciest vai arī atļaut savā klātienē tik bezdievīgu tērgā- šanu un, pieskandinājis bļodai, lika Konrādam pārcelt zemgaļu mēlē savu teikto:

—   Atļausit man dažus vārdusl

Reikūzis un Narbuts beidza kustināt savas pilnās mutes, gaidīdami, kas nu būs.

—    Kristīgā baznīca vēlas uzņemt jūs laipni savā klēpī, — Johans no Lunes turpināja, lai gan Narbuta sejā tūliņ varēja pamanīt vilšanos. — Pateicība par dieva lielo, neizmērojamo žēlastību, kura izskanēja šodienas dievkalpojumā, tiks uzklausīta, un jūs varēsit droši nostāties uz atpestīšanas un skaidrā kristietības ceļa. Godājamais Zemgales bīskaps un Dombaznīcas prāvests…

—    Pa, pa, — Narbuts, sadzirdējis šos abus tik bieži daudzinātos Rīgas vārdus — bīskaps un prāvests, miestiņa iesilis, pārtrauca kanoniķi un gluži vaļsirdīgi apvaicājās:

—    Beidzumis vienreiz jānoskaidro, kāpēc tos tā sauc!

—    Ko sauc? — Konrāds nesaprata.

—    Nu tos — kapus un virskapus!

—    Ko, ko?!

—    Nu tos bīs-kapus un virsbīs-kapus! … Mums kapā liek tikai mirušos, bet jums, cik saprotam, viņi visi dzīvi.

—   Ak, nelabā apmātais! Kādas nešķīstas prātošanas dzimst tavā galvā! — Konrāds vai izmisis no vaidēja.

—    Tu mazāk runā, bet paskaidro, kad tev prasa, — Narbuts ietiepās, jo no tiesas viņam tie bīskapi šķita tādi dīvaini. — Un par pāvestu arī! Kāpēc no rīta bija pāvests, bet vakarā jau prāvests vai otrādi, nevaru atcerēties.

Konrāds saduga vai zem galda no tik nešpetnas runāšanas un satraukts kaut ko sačukstējās ar kanoniķi.

Johans no Lunes noklausījās, bet viņa sejā pat plakstiņš nepakustējās, viņš mierīgi un skaidri lika pasacīt:

—    Cilvēks var jautāt un jautāt — kāpēc un kāpēc, un kālabad. Taču īstenticīgais nekad neaizmirst, ka visam ir viena vienīga atbilde — tāpēc, ka dievs tā nolicis. Un cilvēkam nekad neuzzināt to, ko dievs nav nolicis uzzināt. Tāpēc mazāk censties vaicāt, bet vairāk censties — ticēt! Tas dievam patīkamāk. Ticēt! Tikai ticība spēj pārvērst ūdeni vīnā. Ticība pārceļ kalnus un piepilda upes ar valgumu. Ticība uznes cilvēka dvēseli debesīs! Tikai un vienīgi ticība! Tāpēc ticība visā un visam, ko liek dievs. Arī jums, zemgaļiem, tā jāsāk jaunās dzīves gājums, jo tikai ticība ir jūsu glābiņš un atpestīšana.

Iestājās ilgs klusums, jo katrs pārdomāja dzirdēto, vienīgi Narbutu atbilde tomēr neapmierināja, un viņš, pieri saraucis un galvu pakratot, gribēja ko bilst, bet rātnieks Grēve ar galda tiesībām pievērsa uzmanību sev.

—   Mēs nupat dzirdējām augsti godājamā kanoniķa līdzību par ūdeni, ko ticība pārvērtusi vīnā. Tālajās dienvidu zemēs ogas pārvērš vīnā, un mums, Rīgas tirgotājiem, izdevās sadabūt muciņu brīnumainā dzēriena, kas nokrāsojies sarkans kā asinis, bet ir salds kā medus un vīra cienīgs kā miestiņš. Man tas lielais gods piedāvāt jums nogaršošanai.

Viņš paplaukšķināja, un ienāca trīs kalpi, viens ar muciņu vīna, ko turēja ar abām rokām, atspiedis pret vēderu, un pārējie divi aiz viņa, nesdami lielu krūku un sudraba biķerus. Nolicis muciņu Grēves priekšā, kalps padeva oša puļķi un belzeni, un pats rātnieks svinīgi un ar māku izsita mucai tapu, kurai pāri bija uzliets vasks un uzspiests zīmogs. Mazliet pavēluši, kalpi ļāva tumšajam pildījumam tecēt lielajā krūkā, no kuras dārgo dzērienu sapildīja biķeros, un laistot vien visa istaba piesmaržoja, kā nezināmiem ziediem vīstot. Zemgaļi sākumā mazliet ar aizdomām vēroja izdarīšanos, jo bija dzirdēts, ka svešzemju dzērienos esot vilts un nobeidzošs nelabums, viņi vieni nekad nedzertu, bet, redzot, ka arī rātnieki un garīdznieki tver biķerus, sūtņi tomēr nelikās sevi skubinām, jo ne jau katru dienu rodas tāda izdevība.

—    Mēs šodien daži redzamies pirmo reizi, bet tagad es droši apgalvošu — ne pēdējo reizi, — Grēve, kājās piecēlies un biķeri saliektā rokā turot, svinīgi uzrunāja.

— Ja nemiers un naids mūs šķira, tad tagad miers un draudzība apvienos. Rīgas vārti vienmēr jums būs atvērti, un mūsu tirgotāji vairs nemetis līkumu ap jūsu novadiem, bet brauks tiem cauri un tirgosies. Dāsnīgi tīrumi, kupli lopu bari, pilnas klētis un ēdiena piekrauti galdi būs mūsu rītdienas da]a, jo viena dieva svētība tagad līs pār mums visiem. Uz skaisto turpmāko! Uz mieru un saticību! Hooo!

Grēve dažos guldzienos iztukšoja savēju biķeri, to pašu darīja Tiģis, Narbuts un Reikūzis, un vienīgi Gunvaldis, uzmanīgi vērodams svētnieku rīcību, sekoja pēdējo piemēram, kas ar pasniegto dzērienu apslapināja tikai lūpas.

Vēl pirmīt pēc dievkalpojuma Nārvaiša Gunvaldis diezgan iekaisis uzstāja, lai tūlip sāktos līguma slēgšanas izdarības, bet Konrāds dažādi atrunājās, līdz arī citi zemgaļi piekrita, ka krietni paēst būtu tas prātīgākais, un, ja arī šodien vairāk neko nepagūtu, tad rīt tāpat ir diena un — līgums nav zaķis, neaizbēgs. Ko viņš viens pret visiem? Bija jāpakļaujas, vienīgi dzert gan nedzers, kauču Rīgas alum garša patīkama un vīns tāpat nav peļams; nedzers tāpēc, ka jutīs nevis reibuma līksmību, bet aizvien lielāku nelabumu, cik ļoti viņam nepatika atrasties šeit Rīgā un sēdēt pie viena galda ar šiem krāsainā un baltkošā vadmalā tērptajiem, kuri neprata ne viņu valodu, ne arī gribēja saprast, ka zemgaļi daudz labprātāk dzīvotu pa senam bez kristīgo dieva žēlastības un bez visas šīs daudzinātās Rīgas.

Valodas kļuva aizvien dārdīgākas, jau runāja vairāk nekā klausījās, un Gunvaldis sevī pārbaudīja, cik daudz un cik pareizi viņš saprot vācu runāto, ko tam tik neatlaidīgi Mudris bija mācījis, razdams vērīgu un apdāvinātu zinātgribētāju, klausījās un no savas puses nebilda ne vārda, negribēdams atklāt savu māku. Jo īpaši gribētos saklausīt abu galveno ticībnieku klusināto sa-~ runu, bet viņi sēdēja no Gunvalža patālu, un viņu izdvestais turpat aiz lūpām izdzisa, cik klusām viņi prata sazināties.

Domkapitula pagrabmeistars kanoniķis Johans no Lunes jutās kā jūru pārpeldējis — ilgi, ilgi apakšā tikai ūdens, līdz beidzot kājas sataustīja cieto glābēju pamatu. Jā, grūtākais padarīts, un gluži ēnā aizvirzīts virsbīskapa Alberta vietnieks un pēc Alberta nāves visdrīzāk viņa krēslā izvēlamais — prāvests Johans no Fehtas. Pēc Siguldas slodzījuma, kad pat svētais Miķelis nepalīdzēja, prāvests savā pārziņā paturēja vairs tikai dievkalpojuma vadību šķīstās jaunavas Marijas baznīcā, strikti un nelokāmi atsakoties kauču vienu vārdu apmainīties ar Ordeņa vīriem, un tāpēc smagu smagais pienākums tika uzticēts Jobanam no Lunes, kas par savu vietnieku tālredzīgi bija jau sen izraudzījis Ordeņa kapelānu Vin- fredu no Malmes. Gods un slava Johanam no Lunes, jo visi redzēja, cik uzņēmīgi un ar kādu prasmīgu pacietību viņš izkārtoja, lai zemgaļi var atkal ierasties Rīgā un — viņi arī ieradās slēgt līgumu. Protams, viegli tas nebija, bet ne tik daudz zemgaļu, cik paša virsbīskapa Alberta iespītības dēļ. Pēc izkļūšanas no Siguldas torņa pagraba, šķīstās Marijas zemes garīgais valdnieks savā Rīgas pilī nepaļāvās vis uz sargeņģeļa Miķeļa aizstāvību, bet sekoja bībeles gudrajam padomam — sargies pats, un tad arī dievs tevi sargās — un tūliņ piealgoja papildus divus dučus algotņu, kas dienu un nakti vāķēja virsbīskapa kambara durvis. Tiem garām bez kaujas un lenkšanas netikt, tā kā otrreiz Gerdām no Skanēs nekādi vairs neizdotos sirmgalvi tik veicīgi iedabūt maisā un iemest ratos kā vispēdējo lopiņu, nekautrējoties pat pāvesta atsūtīto palliju izmantot savai nešķīstībai. Tagad notiktu cīņa uz dzīvību un nāvi, un tā ieilgtu, un gala iznākumu būtu grūti paredzēt, jo virsbīskapu aizstāvēt steigtos arī dažs labs Rīgas namnieks un tirgonis ar savējiem, jo starp tiem jau daudzi sen loloja sagaidīt iespēju pārmācīt Ordeņa nekaunīgos brāļus. Un tā, kad zemgaļi ieradās atkal miera sarunās un bija pilni piekāpības likt roku uz līguma un apmīties šķēpiem, — tieši tad virsbīskaps izdarīja to, no kā arī mestrs visvairāk baidījās, — Alberts vienkārši nenāca ne uz sarunām, ne arī līgumu slēgt. Zemgaļi aizvainoti un neizpratnē atgriezās mājup, un daudzi no viņiem nedeva vairs meslos ne tik, cik kurmis varētu uz muguras aiznest.

Iestājās abpusēja nogaide —> mestrs Valters no Nor- dekas gaidīja, vai Alberts sūdzēsies Svētajam Krēslam par nodarīto pārestību, bet Alberts savkārt parādīja, ka bez viņa Ordenis tomēr nevar iztikt. Virsbīskaps nesūdzējās Romā, saprazdams, cik tas dārgi maksās, un, tā kā viņš to nedarīja, tad arī mestram negribējās sūdzēties virsmestram tālajā Akonā, ka baznīcnieku dēļ ievil- cīnās līguma slēgšana ar pagāniem, kuri jau labu laiku padevušies kristīgo zobenu pārmācībai, bet desmito nedod. Virsmestrs apskaities vēl izlemtu viņu atcelt no amata. Diez kā vis būtu beidzies, ja šajā grūtajā brīdī, kā tagad visiem zināms, nesāktu nenogurstoši darboties pagrabmeistars Johans no Lunes, tā atraudamies gan no saviem tiešajiem pienākumiem, lai uzņemtos nepateicīgo vidutā ja un samierinātāja lomu.

— Visvarenā dieva un dievdzemdētājas Marijas zemes labā esmu gatavs atdod dzīvību! — viņš allaž vien bija iesaucies un ilgilgi spriedās un runājās ar virsbīskapu un pēc tam ar savu vietnieku, Ordeņa brāli un svētā Jura baznīcas kapelānu Vinfredu no Malmes, kas sēdēja mestram pie labās rokas, un tāpēc varēja pabilst un nodot vajadzīgās ziņas bruņiniekiem. Tā lēni palēnām abas naidīgās puses soli pa solītim piekāpās, un varēja beidzot atjaunot aplam ieilgušās miera sarunas ar zemgaļiem, kuri tagad savkārt stūri un nekaunīgi ietiepās; šķita — nupat viss paputēs viņu dēļ, un līdzšinējiem kristīgajiem naidotājiem bija kaut cik jāapvienojas nostājā pret pagāniem. Šādu stāvokli zemgaļu nepiekāpības dēļ Johans no Lunes ieskaitīja savos nopelnos, jo ne velti caur Tērvetes priesteri Gevehardu viņš bija gumdījis tērvetnie- kus, tā cenšoties mazināt mestra Valtera no Nordekas un brāļu klaidzīgo lielību, ka tikai viņi ar zobenu izdarījuši dievam tīkamo darbu Zemgalē, kurpret bīskapi, priesteri, mūki un visi citi, kas čemurojas ap baznīcu, allaž izbojā uzvaras augļus. Kad beidzumis bija izspriests un sarunāts un atlika tikai pats līguma slēgšanas ceremoniāls, pēkšņi uzšvirkstēja kā ugunskurā iemests sauss, skujots egles zars jaunas kaislības, lai gan sagaidāms tas bija: nekādi nevarēja vienoties, kura krēsls atradīsies centrā — virsbīskapa Alberta vai mestra Valtera. Gan viens, gan otrs galīgi un nelokāmi atteicās pat runāt par to, uzskatot kā pašsaprotamu viņam dotās galvenās tiesības un godu; virsbīskaps nešaubījās, ka tās piešķirtas viņam caur pāvesta rīkojumu no paša dieva, bet savkārt mestrs, — ka tikai viņa drosme un karaveiksme beidzot satriekusi zemgaļu pretestību un tas tāpat ir paša dieva pirksts, kas nepārprotami norāda, kam tiesības sēdēt vidū. Meklēdams izeju no strupceļa, sarunu vidutājs pagrabmeistars ierosināja visiem sēdēt vienā rindā, un abi tiepšas piekrita, bet iespītējās, kad vajadzēja vienoties, kurš sēdēs labajā, kurš —; kreisajā pusē, un atkal ceremoniāls pajuka pilnīgi un bezcerīgi. Jau sāka parunāt, ka bez pāvesta un ķeizara iejaukšanās neiztikt, kad nenogurdināmajam Johanam no Lunes iešāvās prātā laimīga doma: tā kā līgumslēdzējos bez virsbīskapa un Ordeņa piedalās arī Rīgas rāte, tātad trīs visgodājamas pārstāvības, tad krēslus sagrupēt trīsstūra veidā, kur vienā malā atrastos virsbīskaps ar savējiem, otrā —• mestrs un brāļi, trešajā — rātnieki, bet zemgaļus ievest viducī, ar mugurām pret rātniekiem. Līdz ar to nevienam netiktu izrādītas goda un cieņas priekšrocības un apmierināti varētu būt ne vien strīdnieki, bet arī Rīgas rālnieki, kas tādējādi paceltos kā līdzīgi ar līdzīgiem un pateicībā atvieglotu mazliet savas smagās naudas lādes gan «mūžīgās trūkumcietējas baznīcas labā», gan iegrūstu maķenīt zelta Ordeņa «mantkārības alkatainajā rīklē».

—    Vai godājamam mestram labāk ar veselību? — sēdēdams pie mielasta galda, kanoniķis Johans no Lunes klusi apvaicājās savam vietniekam Ordeņa kapelānam Vinfredam no Malmes.

—    Tieši otrādi, vakar nenāca ēst, — Vinfreds atbildēja tikpat klusi, lai nepiederīgas ausis nenoklausītos, bet neviens jau arī neklausījās, jo miestiņš un vīns dažus zemgaļu labiešus bija vērtis tik skaļus, ka diez vai pastarās dienas bazūnes būs skaļākas.

—    Šodien nedēļas otrā diena, gaļas diena. Vai pat šodien nebija?

—    Nē.

—    Tad jau… mestrs var arī rīt neierasties? — pagrabmeistars kā pārbaudot izteica minējumu.

—    Nē, rīt ieradīsies.

—    Tu esi pārliecināts?

—    Šorīt iegāju pie viņa. Parunājāmies… Kauču guļus, bet būšu, viņš sacīja, ar Zemgali jātiek galā, lai mans vārds mūžu mūžos tiktu ierakstīts uzvarētājos.

—    Lepnība viņu nobeigs…

—   Augoņi…

—    Augoņi ir tikai sekas, cēlonis ieslēpies viņa pārliecīgajā lepnībā. Brīnums, kā viņš piekrita ienākt reizē ar virsbīskapu.

—    Reizē, tikai katrs pa savām durvīm.

—    Mēs abi, mīļo Vinfred, esam tomēr izdarījuši milzu darbu… Milzu darbu… Dievs mūs neaizmirsīs. — Jo- hans no Lunes draudzīgi uzlika plaukstu uz blakussēdētāja ceļgala, jo neviens cits šo tuvības apliecinājumu zem galda nevarēja pamanīt. — Un es tevi neaizmirsīšu.., Nekad, — viņš piemetināja, saspiežot otra celi.

—   Neaizmirsīšu!… Vari būt drošs!…

—    Tu man kļuvi tuvāks nekā tēvs. Patiesi! — kapelāns nepalika parādā paglaimot, jo bija jau sapratis, ka pa- grabmeistars nolūkojis visaugsto krēslu zem baldahīna Dombaznīcā, un tad jau… Jā, tad jau viens kanoniķa sēdeklis atbrīvosies un…

Vinfreds gandrīz vai piesarka no domas — pagrab- meistars kanoniķis Vinfreds no Malmes …

Viņš pat plakstus pievēra no tik salda sapņa …

—    Iesim! — pašreizējais pagrabmeistars pačukstēja.

—   Viņi sāk apdzerties un riebjas noskatīties.

Abi cēlās kājās, un arī mūks Konrāds gribēja sekot savam augstākajam vadītājam, bet Johans pavēlēja:

— Paliec līdz beigām! Pēcāk pastāstīsi.

Sēdētājiem ap galdu samazinoties, dzēre toties izvērsās aizvien negausāka. Narbuts, jau krietni iešeibis, neslēpa, ka šobrīdis viņam tik drasīgi ap dūšu, kā sen nebijis, un aiz alus kausa sekoja vīna biķeris vai otrādi, un gan apmēros mazākā svešzemju dzēriena mučele, gan dižā alus vāts šķita kā bez dibena, jo lēja un lēja, tecināja un tecināja, bet dzeramais kā neaptrūka, tā neaptrūka.

Pirmais nogāzās Tiģis — pakš! — nokrita no sola kā nogatavojies kastanis, un jaunākais dēls, tēva dabu zinādams, bija gaidījis šo brīdi un cēla vecaini aiz padusēm, un aizvilka līdz guļamajam. Aizmiga pie galda arī Reikūzis, toties Narbuts ālējās un jukurējās kā vēl nekad, mācās virsū ar saviem padomiem Konrādam, bet pēcāk apstāja vienu no Rīgas ratniekiem, pasīku vīreli, un zvēlās tam virsū, un gumzīja, līdz tas pamanījās pazust. Tērvetes labietis par šādu izrīcību pirmbrīd apdus- mojās, taustīja zobenu un teicās iet meklēt, lai nodurtu, bet Grēve, kas brīnumainā kārtā arī dzēra, bet reibt tomēr nereiba, pasteidzās nemierniekam ieliet vēl pāris saldbiķeru, un, Gunvalža balstīts, Narbuts ļāvās aizvest sevi līdz guļamajam un nokrita tur šļaupeniski kā nopļauts, zaudējis pēdējo apjēgu.

Bija arī pēdējais laiks beigt, jo ausa jau līguma slēgšanas diena.

Gāja viņi kā mēmi, drūmām sejām, it kā neko neredzēdami. Bez vairogiem, tikai zobeni pie sāniem, un vienīgi Gunvaldim līdzņemts šķēps, kam lemts palikt Rīgā, jo pretī miera apstiprinājumam saņems viņu doto. Rādīdams ceju, pirmais soļoja atkal Konrāds un gar baznīcas rietumu galu ieveda iekšējā pagalmā, kuru no ziemeļiem norobežoja pati baznīca, bet no pārējām trim pusēm apņēma zemāka divstāvu izbūve ar platu nojumi visapkārt; jumts balstījās uz akmens stabiem ar izliektām augšām. Taču visdīvaināk — šajā akmens krāvuma apņemtajā pagalmā, aizvēja sargāta un saules gajsmota, jau šobrīdis savas saldenās smaržas pārpilnos ziedus vēra kupla liepa. Nelielā aplī zeme ap koku bija rūpīgi uzirdināta, bez nevienas nezāles.

—    Mums viņi pārmet, pa pielūdzam svētkokus, bet paši aprušinājuši liepu kā nezin ko, — Gunvaldis prātoja.

Pagājuši garām kuplulei, viņi devās uz izbūves dienvidu malu un tur, soli pakāpušies, iekļuva paplatajā ejā. Šeit tieši vidū uz vareniem ozola bluķiem stāvēja nolikti svari —: spoži un tik tīri, kā nupat gatavoti un &t-. nesti.

—    Apskatiet! — Konrāds apstājās pie tiem. — Šie ir tie svari, kurus iesvētīja pats kristīgās Rīgas dibinātājs bīskaps Alberts no Bukshēvdenas. Tik nekļūdīgi kā dieva acs. Tāpēc, ja jums izceļas strīds ar kādu Rīgas tirgotāju par svaru, jūs varat savu taisnību vai netaisnību atrast šeit.

Kā pēdējais nāca Narbuts, tik birgains un pelēks ka uzgrūdās priekšējiem un vēl noīgņoja:

—    Ko te klimst!.,. Ejam, ejam!…

—    Rīgas galvenie svari, — kāds no labiešiem skaidroja.

—    Ne es svēršu, ne man vajag, — Narbuts, atmetis ar roku pat nepaskatījās uz iesvētīto smaguma mēru.

Ieveda viņus mūks plašā istabā, kas it īpaši garumā bija pastiepusies, un, lai Gunvaldis te bija pirmo reizi mūžā, viņš atkal atcerējās Mudra stāstīto par lielistabām, kurās katru dienu pulcējoties kristīgo vecajie un nolasot no bībeles vai mūku dzīves noteikumu rakstiem vienu nodalu, ko latīniski saucot par kapitulu, un tāpēc arī šādu istabu dēvējot pa kapitulu. Iegājušiem viņiem lika apstāties tālākajā galā. Gunvaldis, kura roka turēja maiņas šķēpu, stāvēja pirmais un tāpēc vislabāk saskatīja dīvaini sarindotos krēslus; tie bija salikti ne īsti pretī, ne sāniski, bet ieslīpi rindai pret rindu, izveidojot pa vidu no trim pusēm ielenktu laukumu.

Būsim kā vispēdējā nestundā, — karadraudzes vecākais ar rūgtumu nodomāja, — neba te arī kaut kāda viņu viltniecības zīme…

Starp krēsliem īpaši izdalījās viens: tam bija astoņas izliektas kājas, kas uz augšu saauga kopā vienā, no ku- i ras tad atkal ieliecās četri balsti, divi īsākie priekšā un

divi garākie aizmugurē, veidojot daiļrotātu augstu atzveltni, un visam pāri klājās spožs audums kā jumts, virs kura baltoja svētās Marijas zemes karogs — skaisti izšūdināta sieviete ar mazu bērniņu rokās, i — Marijas zemes karogs… — blakus iešļupstēja Ti

ģis, kam arī vakardienas diždzēre nebija gājusi secen, un šodien vīrs izskatījās gauži slābens.

Aiz otrās krēslu rindas bija iesprausts šķēps, kam galā četrstūrainais Ordeņa karogs ar tāltālu redzamo melno ► krustu baltā vairogā un bruņinieku, kuri kā sargāt sar

gāja atkal to pašu sievieti ar bērniņu rokās. Trešo krēslu rindu rotāja rīdzinieku karogs — balts krusts melnā 1 audumā.

—    Godājamais virsbīskaps Alberts un domkapituls sēdēs tur, —i Konrāds norādīja uz astoņkāju sēžamā pusi. — Cienījamais mestrs ar savējiem brāļiem otrpus, un trešā rinda rātniekiem.

—    Vai tad mums negribēsies apsēsties? — Gunvaldis caur zobiem izspieda.

—    Sēdēsim, sēdēsim! — Tiģis pasteidzās nikno tērve- tieti nomierināt. — Norunāts tā — kad viņi ienāks un apsēdīsies, arī mums pados solu.

—    Tanī vidus spraugā?

—   Vai nav vienalga, kur sēdēt? Mājās izsēdies pēc i sirdspatikas, — Tiģi nekādas atrunas neiespaidoja.

Pa gala durvīm iesoļoja desmit virsbīskapa sargi īsiem pīķiem rokā un nostājās rindiņā aiz krēsla ar baldahīnu. Pēc viņiem gausi un cienīgi, savā starpā omulīgi tērzēdami, parādījās Rīgas rātnieki, arī vakardienas cienasta

uzrīkotājs Grēve, un ieņēma savu krēslu rindu. Aizmugurē stāvošais Narbuts, pamanījis Grēvi, norūca:

—    Tādam tikai sadot ar zobena plakumu… Zinās citreiz žurgas mučelei spundi neaiztikt…

Konrāds pārbolītām acīm iešņācās:

—    Tss!…

Jo šajā brīdī parādījās galvenie — no vienas puses lēnlēnītiņām virsbīskaps, balstoties uz sava zižļa, ar visiem trīspadsmit kanoniķiem — domkapitulu pilnā sastāvā, bet no otras puses… Nē! Mestrs Valters no Nordekas gan parādījās durvīs reizē ar virsbīskapu, bet — nenāca savām kājām, Viņu, sēdošu uz krēsla, ienesa četri pelēči! Un ne mazāk lepnā sēdamā, kuru nolika vidū, izņemdami vienu krēslu un aiznesdami to prom. Jā, paskats bija tiešām lepns! Visu skatieni bija pievērsti tikai un vienīgi mestram, un tādējādi aizēnot virsbīskapu viņam izdevās nenoliedzami.

Bargs un stalti paceltu galvu aiz mestra soļoja Tērvetes komturs Gerds no Skanēs, ieblakus — kapelāns Vinfreds no Malmes.

Aiz mestra pie šķēpa ar karogu nostājās viņa sardzi- nieks.

Gribēdams izskatīties viscienījamāks un tādējādi pievērsis visu skatienus sev, mestrs nespēja tomēr noslēpt sāpju grimasi sejā, pat ar rokām bija iekrampējies krēsla atzveltnēs, un zinātāji saprata augoņus uz mestra dibena izbojājam iecerēto pārākuma izrādīšanu iepretim virsbīskapam.

Pamanot krustnešus, Gunvaldis saspringa kā loka stiegra, šķita, nupat jārauj zobens no maksts un jāaizstāvas, bet satraukums tūliņ norima, jo arī viņš pamanīja sāpēs sašķobīto mestra muti un tāds kā gandarījums pie- remdēja niknumu.

Kad visi bija sasēdušies, zemgajiem padeva divus solus, ieliekot tos viducī, tā, ka viņi sēdēja ar mugurām pret Rīgas rāti un puspretī virsbīskapam un mestram.

Rosība norima, un iestājās gaidu pilns klusums.

Piecēlās prāvests Johans no Fehtas, kas sēdēja virsbīskapam pie labās rokas, pacēla svētījot plaukstas un paklusi murmināja kādu lūgsnu. Pēc tam atvēra uz priekšā noliktā pastākja evaņģēliju un sāka lasīt zemgajiem, tāpat Ordeņa brāļiem un rātniekiem nesaprotamajā latīņu valodā. Taču šoreiz jau bija iepriekš .padomāts,

4 kā aizvadīt dieva vārdu līdz visu ausīm un saprašanai, un viens no blakustāvošiem mūkiem tulkoja vāciem saprotami, bet Konrāds — zemgaliski.

' — Ak, dievsl Tava žēlastība ir labāka nekā dzīvība,

manas lūpas tevi slavē! Tā gribētu es teikt tevi mūžam un manas rokas iekš tava vārda pacelt.

Ļāvis pārtulkot, prāvests turpināja:

—     Tas būtu manai dvēselei, it kā ar taukumiem un gardumiem tā taptu paēdināta, un mana mute ar priecīgām lūpām tevi varētu slavēt.

—     Taukumi un gardumi jau vakar bija likulikām, bet nebūtu es kā dulns to svešzemju suslu tempis! — noklausījies Konrāda tulkojumu, Narbuts ņurdēja un vilka dziji krūtīs elpu kā slāpdams.

—     Bērns esi, vai? Nezināji, cik tā nekrietna? — Gunvaldis pastrupi noprasīja, jo viņu dusmoja labiešu vakardienas neapvaldība, kam sekas šodien redzamas kā zaķa pēdas svaigā sniegā.

—     Kauču šjupšķis šoreizis drīzāk beigtu! —? Tērvetes labietis pamāja uz prāvesta pusi. — Iznāks vēl nesmukums …

— Cieties! Un mūžu dzīvo, mūžu mācies! Citreiz zināsi …

Virsbīskaps Alberts, svēto rakstu gudrības baudījumā iegrimis, klausījās puspiemiegtām acīm Johanā no Feh- tas, jo Albertam tas bija visnozīmīgāk — apliecināt mirstīgā bezgallielo pieķeršanos dievam. Jo tā stunda nāk! Jā, viņam tā stunda vistuvāk, pat aplam tuvu, kad augstais debesu un zemes pavēlnieks aicinās pie sevis. Aicinās, un debesu vārtnieks…

Tieši pretī sēdošie pagāni sāka paskaļi sarunāties, un virsbīskapa Alberta Zauerbēra jau tā skābulīgajā sejā ievilkās pie lūpu kaktiņiem vēl dziļākas rievas — viņš pikti paskatījās abos zemgaļos, kas nevis dievbijīgi uzklausa dievvārdus un pārdomā, ko atbildēt debesu vārt- niekam, bet nekrietni sačukstas un traucē pat viņam pārdomas par tuvo aicinājuma stundu un pārbaudi pie paradīzes vārtiem. «Ak, nožēlojamie pagāni,» virsbīskapa skatiens šķita sakām, «jūsu dvēseles tumsība ir tik melna, ka pat dieva vārdu nevarat noklausīties…»

Gunvaldis uztvēra virsbīskapa skatienu. Cik nožēlojams vecis! — zemgalis skatījās greznajā krēslā sēdošajā un nekādi nevarēja saprast, kur tādam gaudenim tik liels spēks un vara. Bija dzirdēts, ka Rīgas pils vecais esot savecējis ķeķers, bet ka tik kusls jendziņš — nē, Zemgalē tādi izlūdzas lauska gādību, nevis tup saietos un taisās līdzspriest vīriem, kam prāts pašā možumā un roka nejūt zobena svaru. Nav! Nav taisnības pasaulē!…

Virsbīskaps novērsa skatienu no pagāniem un pievērsās pāri pretī mestram Valteram no Nordekas. Redzi nu, mestr, 1 — Alberts sejā saskābis, bet iekšēji ar smaidiņu domāja, — lai mani apkaunotu, tu liki sevi ienest ar visu krēslu … Ko tas deva? … Sēdēt tik un tā nevari… Pustupus mokies, uz spilvena malas piemeties, jo… Jo taisnīgs dieva sods tevi piemeklē, lepnības sagrauzto! Vai tā vajadzēja? .. Vai tad tā kristīts cilvēks drīkstēja izrīkoties ar šāszemes baznīcas visaugstākajiem? … Un kaut kāda nieka zemes gabala dēļ Zemgalē! Zemes gabala, kas jau bija uzdāvināts Rīgas rātei… Tā pazemot pirmo Rīgas virsbīskapu! Virsbīskapu! Tu, godkārībā sa- puvušais mestr, labāk būtu paskaitījis, cik tavus priekšgājējus es esmu jau pārdzīvojis. Un, kauču mana stunda tuvu, visas zīmes rāda, ka tava vēl tuvāk un arī tevi es pārdzīvošu. Arī tevi! Par to vairs nešaubos, jo tu pat uz krēsla nevari nosēdēt kā es. Jā, jā, tu esi augoņiem ārā un dvēseles puvekļiem iekšā apsities kroplis, kam pirmajam būs jāstājas lielā soģa priekšā. Ko tu viņam teiksi? Jebšu vainīgs klusēsi? Jo kā attaisnosies, ka ļāvi mani iemest Siguldas pils drēgnajā pagrabā un taviem ieroču brāļiem izdarīties tā, kā pat Jāzepa brāļi neizdarījās ar Jāzepu? Kā tu attaisnosies? ..

Jā, dievs tevi jau uz zemes smagi piemeklē, jo tikai ar tavu piekrišanu tev tuvumā sēdošais šķībģīmis varēja pastrādāt tik briesmīgu neģēlību… Un vēl smagāk piemeklēs tevi tur, augšā… klauvēsi pie vārtiem, bet atvērti tie netiks…

Alberta rūgtās atmiņas aprāvās, jo viņa vietnieks un prāvests, kura pārziņā ar augstās Lionas šķīrējtiesas lēmumu bija nodota Zemgales garīgās tiesas vara, — prāvests Johans no Fehtas lasīja aizvien skaļāk un bar- dzīgāk, tā godam pildīdams savu amatu.

Brīnišķīgs ticības sēklas sējējs, — Albertam iesila sirds, redzot, cik aizrautīgi viņa vietnieks gatavo druvu kristietības sēklai. — Ja tā visi darbotos! … Cik tālu tad jau būtu pavirzījusies noklīdušo tautu atgriešana uz pareizā ceļa!… Visi… Vai tad visi nav tādi? Vai viņa trīspadsmit gudrie padomnieki un baznīcas augstākie…

Un virsbīskaps lēni pagriezās pa labi un pēc tam pa kreisi, un tad atkal pa labi, uzmanīgi pārlaižot skatienu savam Dombaznīcas konventam.

Trīspadsmit krēsli… Trīspadsmit uzticami domubiedri un kristietības gaišo mērķu līdzcīnītāji… Trīspadsmit uzticami?… Nē… Diemžēl uzticami ir tikai divpadsmit … Dieva dēlam Jēzum Kristum, ko dzemdēja diev- dzemdētāja šķīstā Marija, bija divpadsmit mācekļi, divpadsmit apustuļi, un tomēr savu pravieti un skolotāju nodeva viens no viņiem, visdedzīgākais un visuzticamākais — Jūdass Iskariots. Tātad starp divpadsmit vistuvākajiem vienmēr atradīsies viens nelietis. Tāpēc premon- striešu mūku ordeņa dibinātājs Norberts no Premonstras visgudri ieteica domkapitula locekļu skaitu palielināt par vienu — trīspadsmito krēslu, un tādējādi visi nākamie jūdasi un jūdasiņi būs — tikai trīspadsmitie! Divpadsmit uzticami, un tikai šis trīspadsmitais — —1 Ak, dievišķā gudrība, kas Norbertam dāvāja šo izglābju domu! Tāpēc starp premonstriešiem, kuru likumi valdīja Rīgas domkapitulā, nodot kristietību un savu tuvāko varēja tikai nožēlojamais trīspadsmitais, kurš atradās ārpus uzticamo skaita, tikai trīspadsmitais, neba gluži bez nodevības neiespēja iztikt pat dievam un baznīcai vistuvākie. Jo grēks staigāt pa pasauli un ne tik drīzi to pieveikt, un, nav ko slēpt, baznīcai tomēr atlēca savs labumiņš no grēkošanas: kur citur gūt diendienā ienākumus, ja ne no grēkatlaižu pārdošanas? Pat pāvestu neniknoja pagānu daudzums tā, cik piegādātā zelta, sudraba un vaska mazums…

Jā, brīnišķīgi, ja ap tevi sēž divpadsmit uzticami!… Brīnišķīgi… Bet kurš ir trīspadsmitais?… Un virsbīskaps Alberts paskatījās uz krēslu, kas viņam pie labās rokas un kurā drīkstēja sēdēt tikai prāvests Johans no Fehtas. Šis kanoniķis atrodas ārpus katrām aizdomām! Jo pats dalījās Siguldas pagraba golgātā … Gan vienbrīd viņā sāka zust paļāvība uz dievu, bet — sātans visus pakļauj savam kārdinājumam… Nē, prāvests ir tīrs! Cik kvēli un pārliecinoši šobrīd skan viņa runātie vārdi! Nē, tāds nespēj nodot!…

Aiz Johana no Fehtas, Johanam pie labās rokas sēž priors…

Virsbīskaps Alberts piekņupa mazliet uz priekšu, lai labāk saskatītu kanoniķi, kam tikai prāvesta prombūtnes laikā tiesības nodarboties ar laicīgām lietām, jo priora īstais un vienīgais pienākums — visvērīgi sekot pre- monstriešu ordeņa noteikumu izpildei un tādējādi vispirms pasargāt no saslapšanas svētās Marijas zemes sāli — domkapitula divpadsmit kanoniķu dvēseles un miesu no sagrēcības. Vai tāds spēj nodot kristietības gaišo ideju, kam pašam jāuzmana tās visuzticamākie kalpi? Nē, tāds cilvēks nekad nekļūs trīspadsmitais!… Jo, tīrot citus, viņš vispirms attīras pats…

Sirmgalvja galva pagriezās pa kreisi, un šeit viņa acis satikās ar pagrabmeistara Johana no Lunes acīm, ar trešo vīru pēc stāvokļa un goda Dombaznīcas kapi- tulā… Tik tiešām kristāltīrs kanoniķis, kam skaidrību pauž pat viņa skatiens!… Cilvēks, kam šobrīd visi visvairāk pateicības parādā, jo bez viņa šajās pārbaudījumu stundās… Ja pagrabmeistars darbīgi nenostātos uz vidutāja un samierinātāja nepateicīgā ceļa!… Ja viņš neuzņemtos tiešo cīņu pret mestra un viņa padauzīgo brāļu negausību un pārlieko lepnību! Vai viņi šodien sēdētu šeit, lai slēgtu līgumu ar šiem pēdējiem pagāniem svētās" Marijas zemē? Nē, nekad! … Tikai pateicoties Johanam no Lunes, arī viņš, virsbīskaps, izprata pašreizējā stāvokļa nopietnību un zināmā mērā šur tur piekāpās, kas galu galā dievam var būt tikai patīkami… Nē, nē, pagrabmeistars nekad nav trīspadsmitais…

Johanam no Lunes virsbīskapa Alberta pētīgais skatiens ģiedās dīvains — vai sirmgalvis vairs lāgā nesaredz un tāpēc tik neatlaidīgi cieši ieskatījās viņā? Jebšu viņš varbūt saredz pārāk daudz, pat to, ko pats pagrabmeistars negrib sevī saredzēt? Saredz ne vien Johana no Lunes vēlēšanos pārsēsties no pieticīgākā krēsla uz grezno astoņkāji, bet arī to, ka šajos centienos pārsēsties kanoniķis ne vienmēr izvēlējies taisnīgāko veidu, ne vienmēr bijis bezgrēcīgs. Jā, nav viegli apvienot vārdos sludināto ar darbos darāmo, ja sludinātais ir tik augstpra- sīgs, ka ikdiena nekādi nespēj līdz tam pacelties. Bet ja tā padomā… Evaņģēlijs un Svētais Krēsls Romā pasludinājuši septiņus nāves grēkus: lepnība, skopums, nešķīstība, negausība, slinkums, dusmas un skaudība. Vai kļūt par virsbīskapu būtu lepnība? Taču nē! Jo virsbīskaps ir

vispazemīgākais kristietības kalps. Un skopumam, nešķīstībai un dusmām nav ne mazākās līdzdalības pagrabmeistara centienos tikt vēl augstāk. Varbūt bija skaudība pret prāvestu, Johanu no Fehtas, kurš tik skaisti šobrīd runā? Nē, par skaudību to nevar saukt, apskauž labāko, spējīgāko, bet prāvests pats pieļāva tik daudz neizdarību un parādīja tādu neprasmi Zemgales lietu izkārtojumā, ka pats sevi aizvirzīja no krēsla, kas tam it kā pienāktos pirmajam. Vēl pareizāk būtu teikt, aizbēga no cienījamā amata, velti meklēdams patvērumu svētā Miķela kapličā …

Varbūt priors tiek apiets, viņam nodarīta gauža pārestība? Arī ne! Jo prioru, kas pēc dabas gan centīgs un izpildīgs, pazudinājusi viņa pārliecība, ka tikai viņš vienīgais dara visvajadzīgāko darbu un pie tam 1 — izcili sekmīgi. Trīspadsmit kanoniķu dievišķie pienākumi jau tā nebija no vieglajiem, bez diennakts septiņām strikti nenokavējamām lūgsnām, tāpat dievkalpojumiem, bikts uzklausījumiem, neskaitāmiem citiem gluži ikdienišķiem darbiņiem tiem bija ne vien jāēd pie viena galda un jāguļ kopīgā guļamtelpā, bet jāatsakās arī no pasaulīgās mantas un laulības, un visu viņu dzīvi virza un nosaka vairāki simti visdažādāko priekšrakstu vai, kā viņi paši dēvē, kanonu. Priors tos visus zināja no galvas, tāpat kā viņš zināja bez žēlastības sodīt nogrēkojušos un pārsteidzoši manīgi notvert pat visniecīgākos kanoniskos sīk- grēciņos, lai tad, kā viņš pats domāja, izvēlētos visnekļūdīgāko soda mēru no plašās sodu izvēles, sākot ar monitio1 un correplio2 un beidzot ar publisku grēkno- žēlu, gavēni, psalmošanu un pat pērienu vai vēl Jaunāku pārmācības veidu. Atklāti runājot, priors pamanīja pārāk daudz, gandrīz vai visu un reizumis pamanīja pat to, kā nav, bet sodu tomēr uzlika. Negausīga un dažkārt vai nešķīsta bija kanoniķa priora rīcība pret sev līdzīgiem kanoniķiem, un tāpēc — priors pats sevi pazudināja. Viņš pārcentās… Un tātad — tikai un vienīgi es, Johans no Lunes, varu kandidēt uz virsbīskapa zizlL Es, kurš saprotu un piedodu sev savas vājības un tāpēc saprotu arī citu apgrēkošanos. Vai, stiepjot roku pēc zižļa, es būtu izdarījis kādu no trim citveida nāves grēkiem — slepkavību, laulības pārkāpšanu vai atkrišanu no ticības? Taču ne! Par diviem pēdējiem pat nav ko runāt, un arī ne pirmo — Alberts palika dzīvs Siguldas pagrabā, un Johans no Fehtas kļuvis vai žirbāks nekā pirms tam…

Un kurš no visiem kanoniķiem vislabāk izzināja to, kas vispirms ir jāizzina, — Vācbrāļu ordeņa brāļu noslēpumus? Ar sava vietnieka kapelāna Vinfreda no Malmes centību man vispirms bija zināms ne vien par mestra augoņiem un Tērvetes komtura Gerda no Skanēs mīļoto pusmāsu Helgu, bet vēl daudz kas cits, jo ne jau savos kanoniķos mums vispirms jāmeklē vaina, bet tajos, kas atrodas ārpus tiem. Lūk, tajos, kas sēž mums iepretī, mestram pie labās un kreisās rokas, un es ne vien redzu viņus, bet — redzu cauri viņiem, kā tie izpilda doto tiklības un paklausības solījumu …

Johana no Lunes pārdomu pavedienu pārrāva prāvesta balss, kas savā bardzībā bija sakāpusi vai līdz kliedzienam:

— Bet viņi, kas manu dvēseli meklē izpostīt, nogrims pašos zemes dziļumos! … Tie taps caur zobiņu nomaitāti un būs lapsām par barību! Bet ķēniņš priecāsies iekš dieva; kas pie tā zvērē, tas lielīsies; jo melkuļu mute taps aizbāzta!…

Gunvaldis šobrīd uzmanīgi ieklausījās Konrāda tulkotājā un tomēr nekā nesaprata, kas tā par dvēseles postīšanu un lielībnieku zvērēšanu, un, ja penterēšanā bija kaut kas jēdzīgs, tad vienīgi runa par zobenu un lapsu barību. Un cik vēl aplam tukšīgā izdarīšanās ilgs? Nose- bināsies augu dienu, un par to, par ko jārunā, neiznāks parunāt.

Blakus, mokoties ar nelabumu, stenēja Narbuts, kam aizvien grūtāk bija nosēdēt, neba galva griezās kā suns, savu asti ķerdams, bet pakrūtē viens it kā iebāzis dūri un ceļ visu uz augšu …

Beidzot prāvests apklusa un visas trīs krēslu rindas sakustējās: sēdētāji noslīga uz ceļiem, izņemot virsbīskapu, kas piecēlās un, aptvēris plaukstām zizli, skaitīja lūgsnu stāvot, un vienīgi mestrs palika tāpat, pustupus piemeties krēslā uz spilvena; pat pusbrālis, kas aiz mestra turēja šķēpam piesieto karogu, noslīdēja uz viena ceļa un tāpat visi sardzinieki. Tikai Valters no Nordekas ne, un arī lūpas viņam nekustējās kā pārējiem, skaitot «Mūsu tēvs debesīs…». Un virsbīskaps Alberts, mutei lūgsnu čāpstinot, raidīja atkal uz mestru pārmetuma un niknuma pilnu skatienu, jo tā taču bija necieņa nevis tikai pret viņu, virsbīskapu, bet gan pret paša dieva vārdu, ko atļāvās tikai tādi nekristeļi kā šie pagāni. Nē, pat no viņiem viens nometās ceļos! … A, tas būs Tiģis … Dzirdēts, dzirdēts… Jā, tūliņ redzams, šis vīrs grib centīgi kalpot svētās Marijas karogam… Tūliņ redzams … Vajadzēs atalgot ar kādu zemes gabalu no bīskapijas īpašumiem Kursā… Līgums ar zemgaļiem tomēr izcili nozīmīgs notikums, kas visādi atzīmējams, tas ir krāšņs vaiņagojums pagānisko zemju apvienošanai, tā ievadot dažādās mēlēs šeit runājošos vienotajā ceļā, kas ved pretī brīnišķīgajam Svētā Krēsla pasludinātajam mērķim — viens dievs, viena tauta, viena griba…

Pēc lūgsnas virsbīskaps, vēlreiz svētījot visus, pacēla savu zizli un tad, pievērsies zemgaļiem, ar brīvo roku rādīja uz viņiem, paziņodams:

—    Extra ecclesiam nulla salus!…

Tā kā Konrāds nez kāpēc nepārtulkoja, Gunvaldis pavaicāja:

—    Ko viņš saka?

—    Ārpus baznīcas nav glābiņa.

—    Ārpus baznīcas nav glābiņa?… Bet ja labs kumeļš? … Ko?… Nē, tie jūsu sakāmie tomēr aplam neizprotami. — Zemgaļu karavīrs paraustīja plecus.

—   Ticībai jāpaceļas augstāk par saprašanu, — Konrāds brīdinoši bargi atkārtoja daudzkārt dzirdēto, ko vai ik dienas uzsvēra tie, kas stāvēja augstāk par viņu un tātad tuvāk dievam.

Bija piecēlies kancelejas priekšnieks, pakāpās soli uz priekšu un atritināja no prāvas teļādas izgatavoto pergamenta rulli. Ieskatījies tajā, viņš skanīgi sāka:

—   Tā Kunga tūkstoš divi simti septiņdesmit otrajā gadā, divdesmit devītajā jūnijā, nedējas trešajā dienā..

Konrāds tulkoja.

—   Mēs, Livonijas, Prūsijas un Igaunijas virsbīskaps un pāvesta sūtnis…

Gunvaldis saspringa, cenšoties uztvert katru vārdu. Beidzot sākusies līguma slēgšana! Beidzot viņi darīs to, ko jau aizvakar varēja pagūt izdarīt!

Aiz augstajiem līgumslēdzēju amatiem un vārdiem Zemgales sūtņi neviens netika vārdā nosaukti, bet visi apzīmēti par — zemgaļu vecajie.

Labi gan, mūsu vārdi nebūs tajā viņu nekrietnumā, — Gunvaldim iešāvās prātā, jo viņam kaut kā ļoti nepatiktu, ja šis Valters no Nordekas stāvētu mūždien līdzās Nār- vaiša Gunvaldim. Bet negaidītā doma tūliņ aprāvās, jo uzmanība bija jāvelta visgalvenajam no galvenā — sākās uzskaitījums, kas Zemgalei jādod par tiesībām dzīvot «dieva mierā un apsardzībā».

Līguma noteikumos visgudri parādījās Johana no Lunes tālredzība: viņš pirmais ierosināja pagaidām atteikties no «desmitās tiesas, kas ir paša dieva tiesība», un atteikties, nevis piekāpjoties spītīgajiem zemgaļiem, lai gan prāvais ievākums var izraisīt viņos nemieru un sacelšanos un galu galā baznīca nesaņems «pat pelavas, ko vējš nes», bet atteikties no desmitās vispirms tāpēc, ka atgadījumi citos novados rāda, cik grūti, pat neiespējami izvērtēt desmitās lielumu, un dažkārt nekaunīgākie atnes vienu piecdesmito vai pat simto, jo noslēpti tiek ne vien bišukoki un lopi, bet pat veseli tīrumi. Tāpēc labāk, sākumā vairoties no pārliek biežiem strīdiem un ķīviņiem, izvērtējot desmitās tiesas apmērus, ierakstīt cietu devumu no katra arkla, un tātad — cik zirgu, vecāki par četriem gadiem, tik: viens Rīgas mērs rudzu, viens Rīgas mērs miežu vai labības vietā var maksāt par vienu mēru ar diviem Rīgas sudraba ozeriņiem vai divām caunu vai astoņām pelēko vāverīšu ādām …

«Tas nebūtu pārliekdaudz, to varētu mest,» Gunvaldis sevī nosprieda, «tādam devumam sākumis piekritām …»

Taču, jo tālāk lasīja, jo katrs nākamais noteikums lika aizvien vairāk sadrūmt:

viņiem jāiet darbā divas dienas vasarā un divas ziemā, sūtot vienu zirdzinieku ik no arkla: citiem darba spējīgiem jānāk darbā kājām pļaut sienu un cirst malku… Un gluži kā biedīga nediena jau skanēja: kad Ordenis ceļ pili pret pagāniem, tad tiem, kas atteikušies no kristietības, jākalpo celtniecībā veselu mēnesi savā maizē …

visus strīdus un nesaskaņas izšķir mestra ieceltie zemes soģi trīs reizes gadā …

dieva zemi manto tikai līdz ceturtajam celim, aiz kura tā kļūst par bezīpašnieka un pāriet zemes kunga īpašumā …

Te Nārvaiša Gunvaldis tomēr neizcieta un iesaucās:

—    Atkal! Par to taču runāts! Tēvuzemi var mantot, nevis dieva zemi, kas pieder visiem!

Kanoniķus, vācbrāļus un rātniekus, kas līdz šim sēdēja kā pusiemiguši, Gunvalža skaļais un negaidītais sauciens uzvirbulēja kā skudru pūzni, kurā iemests akmens, un tie sāka izbrīnēti sarunāties, raustīt plecus un smīkņāt. Piecēlās Johans no Lunes un ar rokas kustību lika saprast, ka viņš tagad vadīs turpmāko, un pavaicāja mūkam Konrādam:

—   Ko viņš grib?

—    Atkal par to pašu — nedrīkstot dieva zemē ieskaitīt tēvuzemi.

Uzrunādams gan virsbīskapu sev blakus un kanoniķus, uzrunādams mestru un viņa krustnešus, tāpat rīdziniekus, Johans no Lunes sacīja viņiem:

—    Dievs radīja gaismu un tumsu, debesis un zemi, uguni un ūdeni. Dievs radīja cilvēku! Tāpēc viss ir dieva un dievam. Un to saprot katrs ticīgais. Vai vērts strīdēties ar šo pagānu par lietām, kas pašas par sevi saprotamas? Ir taču tikai un vienīgi dieva zeme, bet tāda tēvu- zeme — noklīdušas pagānu tautas elkdievība, kas skaužama un izskaužama. Mēs drīkstam runāt tikai par dieva zemi, bet lai mūks Konrāds viņu mēlē dēvē to tā, kā šiem tumšajiem ļautiņiem labpatīk. Šādus bezdievīgus iebildumus nav ko uzklausīt.

Gunvaldis satraukumā nesaprata visu Johana no Lunes teikto, bet tik daudz aptvēra, ka notiks vilstīga izvairīšanās no zemgaļiem tik skaidrā un saprotamā tīrumu, pļavu un mežu dalījuma, un tāpēc, uztrūcies kājās, vāciski izkliedza:

—    Nē! Dieva zeme ir dieva zeme! Tēvuzeme ir tēvu- zeme! Dieva zeme ir visa neapstrādātā, tēvuzeme visa apstrādātā!

Ja pirmīt visi sakustējās, tad tagad sastinga pārsteigumā: pagānu vidū viens pēkšņi runā viņu mēlē! Pat virsbīskaps Alberts, kas tālajā Armā bija jaunībā piedzīvojis un dzirdējis visādus brīnumus, bet kam tagad aiz vārguma pat rokas vairs netrīcēja, rausās no krēsla pusstāvus, un zizlis viņa rokā raustījās kā meldrs tecīgā straumē. Piecēlies bija arī augoņu nomocītais mestrs niknumā saviebtu seju, un naski viņam blakus piesteidzās komturs Gerds no Skanēs, skaļi lamājoties un draudot, ka viņš šim caunainam pagānam tūliņ parādīšot, kas ir dieva zeme un kas tēvuzeme, tā, ka aizmirsīšot uz mūžu vārstīt muti.

Arī zemgali bija iztrūcināti par savējā pārlieku straujo drosmi. Tāpēc Tiģis, glābdams draudošo stāvokli, piemetās pie Gunvalža un vai raušus atrāva uz sola sēdus.

—   Klusē, aplamnieki Tu prātu maizē apēdis, vai?l

— Nepiekrītu viņu viltniecībai!  Gunvaldis iespītējās.

—    Paklausies! — arī Narbuts ierunājās, nomocījies paģirās gluži pelēks un ar vienvienīgu domu — kauču drīzāk beigtos un tiktu ārā. — Nav ko! Nav ko sākt!

—    Bet tu pats visu laiku nepiekriti?! Pats teici, tēvu- zemi nedrīkst pieļaut ieskaitīt dieva zemē, — Gunvaldis nikni pārmeta.

—    Piekritu — nepiekritu… Kāda tam šobrīdis nozīme? — Un Narbuts pačukstus, lai Konrāds nevar sadzirdēt, turpināja: — Pačibēs līguma slēgums, viņi mūs nodurs, un mājniekus visus apkaustīs. Jātiek vispirms sveikā mājā. . Un tad… redzēsim… Ilgi viņiem nemī- ņāt nekādu zemi, padzīsim kā toreiz…

—    Taisnība, Narbutam taisnība! — Reikūzis, kas bija piebāzis abiem galvu, atbalstīja. — Šeitan nav ko tiesības meklēt. Tās dabūsim vēlāk kumeļos un ar zobenu.

Tiģis lāgā nesadzirdēja labiesu teikto, bet šķita pats atradis visiespaidīgāko pārliecinājumu:

—    Namejs tev deva gredzenu, lai tu pieliktu miera roku, nevis te naidu meklēt!… Izpildi virsaiša gribu!

Jā, arī Gunvaldis saprata, ka palicis viens un ka vispār šajā brīdī un šajā istabā viņam savu taisnību nepierādīt, šeit neuzvarēt.

—    Konrād! — viņš uzsauca mūkam. — Kur mums jāpieliek roka un ar kuru jāapmijas šķēpiem?

Konrāds, kurš stāvēja vistuvāk Gunvaldim un tāpēc varbūt pirmais saņemtu cīņas karstumā zobena dūrienu, priecīgi pavēstīja, ka pār paša nelabā uzkūdīto zemgali pēkšņi tomēr nākusi dieva apgaismība un viņš labprātis piekrītot visam līgumā ierakstītajam. Satraukums norima, kanoniķi, vācbrāji un rātnieki apsēdās, un divi mūki naski panesa pergamenta rulli. Pieturot vienam pie augšgala, otram lejāk, trešais mūks uzlēja uz pergamenta vaska pičukus — vienu melnu un otru gluži baltu. Gunvaldis piecēlās un devās pie pergamenta, jo Konrāds jau iepriekš bija apskaidrojis, ka, tiklīdz uzlies vasku, viņam melnajā vaskā jāiespiež zemgaļu virsaiša zīmogs. Piegājis viņš pavērsa labo plaukstu otrādi un pielika Nameja gredzenu mīkstajam vaskam, iespieda zīmi un tad atkāpās dažus soļus, lai gaidītu šķēpa mijumu. Bet jāgaida bija ilgi, jo vispirms, Johana no Lunes piebal- stīts, lēni piešļūcinājās virsbīskaps Alberts, taustīgi centās uzlikt savu gredzenu uz gaišā vaska, bet nekādi nevarēja notrāpīt vidū un piepūlē gandrīz vai nometa no galvas mitru — no baltā velteņa darinātu cepuri, uz kuras izšūdināts šķīstās jaunavas Marijas tēls, rotāts zelta stīdziņām un dārgakmeņiem, bet cepures smailē aiz smaguma pašķiebies krusts. Piepalīdzēja kancelejas priekšnieks, un tikai tad svētulis ietrāpīja gredzenu vaskā. Pēc viņa gausi pielīgojās trīs rātnieki ar savu zīmogu, un kā pēdējais pastīvi nāca mestrs, kam abpus līdzās turējās kapelāns Vinfreds no Malmes un komturs Gerds no Skanēs. Mestram mūks uzlēja uz pergamenta košsar- kanu vaska pičuku, kāds drīkstēja būt tikai Ordenim, un viņš pasniedza savu apaļo zīmoggredzenu Vinfredam, kurš to iespieda vēl mīkstajā, kā asiņojošā plankumā, un tajā palika skaidri salasāms uzraksts:

«Pavēlnieks par Svētās Marijas hospitāļa Jeruzalemē vācbrāļiem Livonijā un Prūsijā — mestrs Valters no Nordekas».

Kad mestrs atgriezās un pietupās atkal uz sava krēsla maliņas, Konrāds pačukstēja zemgaļu labiešiem:

— Ejiet tagad jūs! Pielieciet zvērestam roku!

Pirmais aizmetās Tiģis un uzlika plaukstu uz pergamenta tik cieši, ka gandrīz vai izbojāja Rīgas rātes zīmogu. Aiz viņa sekoja Narbuts, Reakūzis, citi.

Gunvaldis joprojām stāvēja ar šķēpu un gaidīja pēdējo izdarību, kura zemgaļu izpratnē vienīgā un patiesi izbeigs karastāvokli un tik ilgi, kamēr šķēpu viņi neaizsūtīs atpakaļ. Tā kā no zemgaļu puses neieradās pats cienījamākais — virsaitis Namejs, tad arī Ordeņa padome bija lēmusi šķēpa maiņu uzticēt Tērvetes komturam Gerdām kā godā un amatā zemākam un tāpēc atbilstīgākam. Komturs gan bija tā kā pretojies, teicis, ka viņš uzdos vēl zemākam, bet mestrs nepiekrita, un tagad diezgan appīcis Gerds piegāja sardzimekam aiz mestra krēsla, noraisīja Ordeņa karogu un lieliem soļiem tuvojās Gunvaldim. Nostājies pretī, ievilka sejā savu šķobo smaidu, tā gribēdams klaji parādīt savu pārākumu un nicinājumu, ka viņam, Gerdām, jādarās te ar kādu tēr- vetnieku, kas nav tā cienīgs. Gunvaldis salti pastiepa šķēpu, Gerds no Skanēs arī, un zemgalis vai raušus to izrāva, palaižot vajā savējo, un atgriezās labiešu pulciņā. Kad gribēja jau vērt muti un teikt, ka nu iespējami ātrāk jādodas prom, Konrāds naski piegrūdās klāt.

—    Pagaidietl Pats virsbīskaps Alberts grib jums sacīt dažus vēlējumus!

Alberts bija piecēlies un viņa sakruncinātajā sejā iegū- lies gaišs prieks, un, turot labo roku pie zižļa, kreiso paceļot gaisā, viņš iejūsmināti pavēstīja:

—    Ak, laimīgie zemgaļi! Dievs apžēlojies par jums! Es redzu pestīšanas zīmi — krustu virs jūsu pilskalniem! Ak, laimīgie zemgaļi! Krusts virs jūsu pilskalniem…

Gunvaldis sacirtās un gāja. Kas vēl nebūs! Jāklausās tā vecā murmuļa gaviles! Nu nē! Šķēpi apmīti, un viņam te vairs nav ko sebināties. Dzintis jau tā būs pār- gaidījies.

Virsbīskapa Alberta tālāk teiktais noslāpa Nameja karadraudzes vecākā Nārvaišu Gunvalža aizejošajos soļos.

Otrās grāmatas beigas

Laimonis Purs KRUSTS VIRS PILSKALNA

Redaktors H. Galiņš Mākslinieciskais redaktors A. Llplns Tehniskais redaktors L. Rudzltis Korektore I. Rudusa Nodota salikšanai 14.03.79. Parakstīta iespiešanai 30.07.79. JT 18114. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Ja 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 12,6 uzsk. iespiedi.; 13.7 Izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Ns 726-D. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 269/29835 J-2634. iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, pollgrātijas un gramatu tlrdz« niecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāki iespiesti Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē II.

Purs L.

Pu 630 Krusts virs pilskalna: Vēst. romāns. «Degošā pilskalna» 2. grām. / Māksi. A. Stankevičs. — R: Liesma, 1979. — 237 lpp., il. —j (Stāsti par vēst.)

1 Kungsl Es griežos pie jums… (Viduslefasvācu vai.).

1 Baznīcas aplaupītājs (Vldusle/asvācu vai).

1 Baznīcas aplaupīšana sodāma ar ratu (Viduslejasvāca vai).

1 Katari — tīrie (no grieķu vai.).

1 Dziesma, kam tajos laikos piedēvēja brīnumdarītāju spēku. Par tās autoru toreiz nepareizi uzskatīja Svētā Gallenas klostera muku Notkēru Stostikli (miris 912. g ).

8 - 726 209

1 Brīdinājums (latīņu vai.).

3 Rājiens (latīņu vai.).

[1] domkapitula — augstāko garīdznieku kolēģija.

[2] alberts — cilts, ģimenes spožums (no senaugšvācu vai.).

[3] apmēram tagadējās Straupes apvidū.

[4] novads.

[5] baznīcas pagalms.

[6] seit — aizliegums atstāt telpu.

[7] garīgo amatu pirkšana un pārdošana.

[8] plašs, krokots virsuzvalks ar lielām piedurknēm.

[9] tagadējā Kauņa.

[9] Tā Kung.j vārda! Āmenl (Latīņu vai.)

[10] akolūts — bīskapu apkalpotājs, pavadonis.

[11] tagadējā Īrijā.

[12] apmēram tagadēja Ķengaraga apvidū.

[13] hūfa — 21,6 ha.

[14] viens Rīgas mērs atbilst apmēram tagadējam vienam pūram.

[15] dieva miers (latiņu vai.].

[16] Mīlestības dziesma (Vidusleļasvācu vai).

[17] agrā lūgšana, ar kuru Iesākās diennaktī septiņas obligātās kano- niskās lūgšanas.

[18] rita lūgšana.

[19] komūnija — tā saucamā svētā vakarēdiena baudīšana, kas simbolizē kopību ar Jēzu. '

[20] jeronīms safronijs eusebijs (dzimis ap 331.—420. g.), Toreizējam uzskatam, ka Kaupo atvesto bībeli viņš pārrakstījis, nav vēsturiska apstiprinājuma.

[21] kases pārzinis.

8 Camerarlus — kases pārzinis (latīņu vai).

Content

Purs Laimonis Krusts virs pilskalna